Справа № 22-ц- 1828/2007 р.                                                 Головуючий
трудова                                                                     Доповідач                 Луспеник Д.Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня
2007 р.

Судова колегія
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в
складі:

головуючого -    судді Луспеника Д.Д.,

суддів              -                Швецової Л.А.,
Яцини В.Б.,

при секретарі -                Жорняк Н.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу державного
підприємства Харківський релейний завод „Радіореле"

на рішення Богодухівського районного суду Харківської
області від 1 лютого 2007 р.

по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_1 до державного підприємства Харківський
релейний завод „Радіореле" (надалі -
ДП „Радіореле"), філіалу державного підприємства Харківський релейний
завод „Радіореле", третя особа -
ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У липні 2006 р. ОСОБА_1
звернувся до суду зі вказаними вище позовними вимогами, які неодноразово доповнювались
та змінювались. Позивач посилався на те, що з 1975 р. працював у відповідача начальником ВОХРа його філії
(с. Братениця), проте наказом від 6.07.2006
р. був звільнений за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України з 30.07.2004 р. Вважав своє
звільнення незаконним, оскільки наказ виданий неповноважною особою, не
дотримана процедура звільнення, засідання профспілки про його згоду на
звільнення проводилось без його запрошення і прогулу він не вчиняв, так як
постійно виходив на роботу.

З урахуванням
уточнених позовних вимог позивач просив поновити його на роботі, стягнути
середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1.08.2004 р. по день ухвалення рішення виходячи із заробітку в 250 грн. і 2000 грн. для
компенсації моральної шкоди, оскільки зазнав моральних страждань та нервових
переживань, що внесли істотні зміни в його життєві стосунки, які вимагають
додаткових зусиль для організації свого життя.

В судовому
засіданні суду першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримала,
представник відповідача та третя особа позов не визнали, посилаючись на
законність звільнення позивача за прогул без поважних причин.

Рішенням
Богодухівського районного суду Харківської області від 1 лютого 2007 року позов
ОСОБА_1 задоволений частково. Суд поновив позивача на посаді начальника ВОХРа
філії державного підприємства Харківський релейний завод „Радіореле",
стягнув з державного підприємства Харківський релейний завод „Радіореле"
на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7500 грн. і 1000 грн. моральної
шкоди, на користь держави 75
грн. судового збору і 30
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення
в частині поновлення на роботі та стягнення зарплати в розмірі одного місяця
допущено до негайного виконання.

В апеляційній
скарзі ДП „Радіореле" просить рішення суду в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 1.08.2004
р. по 6.07.2006 р. , моральної
шкоди  та витрат на
інформаційно-технічне  забезпечення  розгляду
справи  скасувати  і

2

відмовити у задоволенні цих вимог, посилаючись на
невідповідність висновку суду обставинам справи, недоведеність обставин, які
суд вважав встановленими та порушення норм процесуального права.

При цьому
зазначається, що суд безпідставно стягнув середній заробіток з 1.08.2004 p.. оскільки
з цього часу і до 6.07.2006
р. позивач не був звільнений, проте на роботу не виходив, не працював,
спричинення моральної шкоди в такому розмірі позивач не довів, витрати з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи суд повинен був стягнути
пропорційно задоволеним вимогам.

Судова колегія,
заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України,
вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач
незаконно, був звільнений з роботи і вимушений прогул слід вираховувати з 1.08.2004 p., а
середній заробіток вирахував виходячи з посадового окладу позивача на день його
звільнення. Незаконними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди,
оскільки порушені його нормальні життєві зв'язки, що вимусило звернутися до
суду.

Проте повністю
погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки вони не відповідають
встановленим обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального
та процесуального права, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне
змінити рішення суду першої інстанції в оскарженій частині із наступних
підстав.

Судом
встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивача було звільнено
наказом № 1 від 6 липня 2006 р. за прогул без
поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України) з 30 липня 2004 р. (а.с.5).

Судом першої
інстанції ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника ВОХРа філії державного
підприємства Харківський релейний завод „Радіореле" і в цій частині
рішення суду не оскаржено.

Відповідно до ч.
2 ст. 235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про
виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не
більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядалася більше
одного року не з вини працівника, то виноситься рішення про виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судова колегія
не погоджується з висновком районного суду про стягнення з відповідача
середнього заробітку з 1.08.2004
p., оскільки з цього часу і до дня видачі наказу про
звільнення позивача, 6.07.2006
p., він не працював, чого він сам не заперечував, вважаючи,
що його звільнили (а.с.31). Доказів того, що позивача не допускали до роботи чи
незаконного відсторонили від роботи він не надав. Оскільки його незаконного
звільнили наказом від 6.07.2006
р., то саме з цього часу потрібно стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу, так як з цього часу в нього не було законних підстав
працювати. Крім іого, позивач просив стягнути за вказаний період саме середній
заробіток за час вимушеного прогулу і в даному випадку закон пов'язує таке
стягнення саме з видачею незаконного наказу про звільнення, а до 6.07.2006 р. наказу про
звільнення не було.

В засіданні суду
апеляційної інстанції представник позивача підтвердила, що позивач дійсно  не
працював,  так  як
його до  роботи  не допускали,
проте таких  належних та

3

достовірних доказів не надана, з позовом про стягнення
заборгованості з зарплати чи за час простою до суду не звертався.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України
зарплата - це
винагорода працівникові за виконану ним роботу.

Пленум
Верховного Суду України в п. 32
постанови від 6.11.1992
р. № 9 (з
відповідними змінами) „Про практику розгляду судами трудових спорів"
роз'яснив судам, що у випадках стягнення на користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він
виплачується за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи
з заробітку за останні два календарні місяці роботи і з урахуванням положень
Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 8.02.1995
р. № 100 (з
відповідними змінами).

Згідно з абз. З
п. 2 цього
Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні
місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Виплата позивачу
середнього заробітку пов'язана з його незаконним звільненням за прогул, наказ
про що прийнято 6.07.2006
р. Проте позивач з серпня 2004
р. не працював і зарплата перед звільненням йому не проводилась. У такому
разі, відповідно до абз. 4
п. 2 та абз. 18 п.4 вказаного
Порядку суд повинен виходити із середньої заробітної плати, виходячи з
установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного)
окладу.

Штатним розписом позивачу встановлено оклад в розмірі 250 грн. (а.с.62).

Таким чином, на
користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 6.07.2006
р. по день ухвалення рішення (1.02.2007
р.) в сумі 1680 грн. (за
6 міс. і 18 дн.).

При вирішенні
позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги є безпідставними, так як суд першої інстанції
повністю врахував обставини спору, характер правовідносин та положення,
зазначені в ст. 237-1 КЗпП
України, пунктах 3, 5,
8, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (зі змінами)
„Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди". При цьому враховано, що відповідач дійсно вчинив неправомірну
поведінку, позивач поновлений на роботі, його незаконне звільнення вимагало
суттєвих додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням
наведеного, саме визначена районним судом сума для відшкодування моральної
шкоди є достатньою.

У зв'язку з
вищенаведеним, керуючись ч. 5
ст. 88 ЦПК
України, апеляційний суд відповідно розподіляє судові витрати. З відповідача на
користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 51 грн. за
вирішення спору щодо стягнення зарплати та 8,50 грн. за вирішення спору про відшкодування моральної
шкоди.

Суд першої
інстанції, стягуючи з відповідача на користь держави 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення, не врахував, що згідно з Порядком оплати
витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ від 21.12.2005 р. № 1258 та наказом ДСА
України від 23.02.2006 р. № 17 визначено
механізм перерахування вказаних коштів і перераховуються вони на до бюджету
держави, а виконавцю робіт.

Посилання
апеляційної скарги щодо невірного визначення судом розподілу судових витрат між
сторонами в частині стягнення вказаних вище витрат безпідставне, оскільки позов
ОСОБА_1 про поновлення на роботі повністю задоволений.

Керуючись ст.
ст. 303, 304, п. З ч. 1 ст. 307, пп. 1, 4 ст. 309, 313, 316, 317. 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати,

4

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу державного підприємства Харківський релейний завод „Радіореле"
задовольнити частково.

Рішення
Богодухівського районного суду Харківської області від 1 лютого 2007 р. змінити.

Стягнути з
державного підприємства Харківський релейний завод „Радіореле": на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1680 (одна тисяча
шістсот вісімдесят) грн.; на користь держави судовий збір у розмірі 59 грн. 50 коп.; витрати з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в розмірі 30 грн. на користь
виконавця робіт.

В іншій частині
(поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди) рішення суду залишити без
змін.

Рішення
апеляційної інстанції набирає чинності негайно, однак може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня його проголошення безпосередньо
до Верховного Суду України.

Головуючий

Судді колегії