Справа №22Ц-2763/2007                                              Головуючий
в 1 інстанції Степаненко
01, 26                                                             Доповідач
в 2 інстанції Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22
жовтня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Київ-ської області у складі:

головуючого
Приходька К.П.,  суддів: Даценко Л.М.
,  Тракало В.В.,  при секретарі Бобку О.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення
Васильківського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Іванковичівської сільської ради Васильківського
району таОСОБА_1,  третя особа,  яка не заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору - Головне управління юстиції у м.  Києві,
про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні
ділянки та свідоцтва про право на спадщину.

Заслухавши
доповідача,  перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги,  колегія
суд­дів

встановила:

Рішенням
Васильківського міськрайонного суду від 9 липня 2007 року позов задоволений.
Виз­наний недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку №742
від 26 травня 1996 року,  виданий
Іванковичівською сільською радою Васильківського району на ім'я ОСОБА_3,  а також дер­жавні акти на право власності на
земельні ділянки №60762 та №60763 від 18 вересня 2006 року,  видані Васильківським районним відділом
земельних ресурсів на ім'я ОСОБА_1

Визнано
недійсним свідоцтво про право спадщини за законом,  видане 29 листопада 205 року 8-мою Київською
державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_1 та зареєстроване за №4-668.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати,  провадження у справі закрити. Обґрунтовує це
тим,  що одним з відповідачів є орган
місцевого самоврядування,  а предметом
спору -оскарження державних актів на право власності на земельні ділянки,  які є актами індивідуальної дії. Тому за
правилами ч.1  ст. 3 та п.1 ч.1  ст. 17 КАСУ України вирішення цього спору
відноситься до ком­петенції адміністративного суду.

Крім того,  суд дійшов хибного висновку про те,  що єдиним власником будинку,  розташованого на спірній земельній ділянці,  є ОСОБА_2. Адже це спростовується доданими до
апеляційної скарги судовими рішеннями,  у
відповідності до яких крім позивачки власниками будинку є також ОСОБА_3 та
ОСОБА_4. Припустившись неповноти у встановленні обставин,  що мають значення для правильного вирішення
спору,  суд не уточнив площу та
розташування спірної земельної ділянки. У зв'язку з цим,  дійшов помилкового висновку,  що нею є земельна ділянка,  яка виділялась спадкодавиці ОСОБА_5 для
зведення жилого будинку,  тоді як
державні акти на право власності на землю,
законність яких оспорю­ється,
були видані чоловіку відповідачки на інші земельні ділянки у зв'язку з
його трудовою участю в колгоспі. Відношення до них інші членів сім'ї не мали.

Поновлюючи
строк позовної давності,  суд керувався
тим,  що про порушення права на землю
ОСОБА_2. дізналась лише у 2007 році. Разом з тим,  викладене спростовується матеріалами позов-

ної
заяви,  в якій позивачка зазначає,  що про порушене право вона дізналась ще у
2002 році. Крім того,  суд не застосував
до ОСОБА_2.  ст. 99 КАС України,  яка встановлює скорочений річний строк звер­нення
до суду за захистом свого права.

На
наведені доводи апеляційної скарги інші учасники процесу свої заперечення до
апеляційного суду не подали.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У
відповідності до  ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.  Законним воно вважається,  якщо суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом.  Обґрунтованим - коли воно ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,  на
які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи
спір,  суд наведених вимог не
дотримався,  виходив з того,  що ОСОБА_2. була єди­ною власницею
будинку,  розташованого на спірних
земельних ділянках. У спосіб,  предбачений  ст. 3О ЗК України 1990 року,  набула права користування ними. Це право у
встановленому законом порядку припинено не було,  тому не могло виникнути й у інших осіб.
Зокрема,  відповідачка ОСОБА_1. не могла
набути на них право власності.

При
цьому достовірність пояснень позивачки про те,
що вона була єдиною власницею будинку,
розташованого на спірних земельних ділянках,  суд не перевірив. Тим самим був позбавлений
можли­вості встановити інших крім позивачки та ОСОБА_1 користувачів земельних
ділянок,  на які були ви­дані оспорювані
державні акти. При цьому суд не застосував до спірних правовідносин  ст. 90 ЗК УРСР ІНФОРМАЦІЯ_2,  обмежився викладенням в оскаржуваному
судовому рішенні лише ч.7  ст. 17 та
ч.ч.1,  6
ст. 31 ЗК України 1991 року.

З огляду
наведене,  з підстав неповноти у
встановленні фактичних обставин справи,
що мають значення для правильного вирішення спору,  а також пов'язаного з цим неналежного
застосування норм матеріального права рішення суду не може бути залишеним без
змін,  підлягає скасуванню.

При цьому
ухвалити нове рішення не видається можливим з таких підстав.

З
матеріалів справи вбачається,  що
об'єктами спору є земельні ділянки по АДРЕСА_1 площами 0, 250 га та 0, 102.га з
цільовим призначенням для зведення та обслуговування жилого будинку та ведення
особистого підсобного господарства відповідно. На цих земельних ділянках
подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5. був зведений будинок,  у зв'язку з чим між ними виникли відносини
спільної сумісної власності. Рішенням Васильківського районного суду від 15
червня 1972 року ці відносини були припинені: за кожним з подружжя було визнано
право на 1/2 частку у праві власності на будинок.

Після
смертіОСОБА_6 у липні 1986 року його право на частку у праві власності на
будинок ус­падкували ОСОБА_2.,  ОСОБА_3
та ОСОБА_4. Кожний - по 1/6 частці. Решту 1/2 частку у праві власності на
будинок успадкувала лише ОСОБА_2. за заповітом після смерті ОСОБА_5 у
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Викладене
підтверджується рішеннями Васильківського міськрайонного суду від 25 листопада
2002 року,  від 17 листопада 2003
року,  а також ухвалою апеляційного суду
Київської області від 2 бере­зня 2004 року,
які предметом дослідження у судовому засіданні першої інстанції не були.

У
відповідності до  ст. 90 ЗК УРСР ІНФОРМАЦІЯ_2
після смертіОСОБА_6 та
ОСОБА_5 їх діти ОСОБА_3,  ОСОБА_4. та ОСОБА_2. набули право користування
закріпленою за будинком земельною
ді­лянкою в
межах,  що відповідали
їх успадкованим часткам у праві власності на будинок.

За
змістом ч.1  ст. 33 та п.4  ст. 311 ЦПК України у разі,  якщо судове рішення стосується прав та
обов'язків інших осіб на суд покладається обов'язок залучити їх в якості
співвідповідачів. Недотриман­ня цього обов'язку є підставою для скасування
ухваленого судового рішення та направлення справи на новий розгляд.

З
матеріалів справи вбачається,  що до
розгляду справи ОСОБА_4суд не залучив,
хоча поряд з ОСОБА_1та ОСОБА_2. він також мав право користування на
спірні земельні ділянки. Будь-яке рі­шення суду про визнання оспорюваних
державних актів на право власності на землю недійсними або про відмову у
задоволенні цих вимог припиняє право ОСОБА_4 на користування земельними ділян­ками,  адже,
як і ОСОБА_1.,  ОСОБА_2. також
отримала аналогічний державний акт на право влас­ності на землю,  законність якого в цьому провадженні не
оскаржується (а.с. 29).

З огляду
на викладене,  справа підлягає
направленню до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду.

При
новому розгляді справи викладені вище недоліки суду необхідно усунути: залучити
до участі у справі ОСОБА_4.,  встановити
обставини,  пов'язані з набуттям
сторонами права власності на спірні земельні ділянки. Слід додатково дослідити
видані на ім'я ОСОБА_2. та ОСОБА_1 схожі один на одний державні акти на право
власності на землю,  адже в обгрунтування
своїх заперечень ОСОБА_1. неодноразово посилалась на те,  що вони видані на різні земельні ділянки.

Керуючись  ст.
ст. 303,  304,  п.5 ч.1
ст. 307,  п.4 ч.1  ст. 311,
ст.  ст. 313-315,  317 та 319 ЦПК України,  ко­легія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргуОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення
Васильківського міськрайонного суду Київської області від 9 липня 2007 року
скасувати,  справу направити до суду
першої інстанції на новий розгляд іншим складом.

Ухвала
суду може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з
моменту її проголошення.