Справа № 22-9525 2007
у 1 інстанції - Мальченко А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

21 грудня 2007
року  колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного

суду м. Києва в складі:

головуючого  -
Ратнікової В.М.

суддів - Усика
Г.І.  Кабанченко О.А.

при секретарі -
Погас О.А.

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою
представника Українського державного підприємства « Укрінтеравтосервіс»
Терещенка Ростислава Анатолійовича на рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13 вересня 2007 року по цивільній справі за позовом Українського
державного підприємства « Укрінтеравтосервіс» до ОСОБА_1 про розірвання
договору позики та стягнення заборгованості.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2007 року в задоволенні
позову Українського державного підприємства « Укрінтеравтосервіс» до ОСОБА_1 про розірвання
договору позики та стягнення заборгованості, відмовлено.

В апеляційній
скарзі представник Українського державного підприємства « Укрінтеравтосервіс» Терещенко Р.А. просить
скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2007 року
та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає, що
висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду є
незаконним.

Заслухавши
доповідь судді Апеляційного суду м. Києва Ратнікової В.М., пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі

рішення, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову Українського державного підприємства « Укрінтеравтосервіс»
до ОСОБА_1 про розірвання
договору позики № 20 Дз -2001 від 11.09.1995 року та стягнення заборгованості
по даному договору, суд 1-ї інстанції посилався на те, що позивач не надав суду
доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору позики та
наявності підстав для розірвання даного договору.

Колегія суддів
вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та
об»єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає
вимогам закону.

Судом
встановлено, що 11.09.1995 року між Державним підприємством «
Укрінтеравтосервіс» та ОСОБА_1. був укладений договір позики № 20Дз-2001,
відповідно до якого, відповідачу була надана безвідсоткова позика в сумі
карбованців на 20 років з відстрочкою початку платежу до 01 січня
2002 року.

Відповідно до п.
3 цього договору, позичальник мав повернути позику в повному обсязі на момент
кінцевого терміну її повернення, в якій сумі та з якою періодичністю відповідач
має вносити платежі на погашення позики в договорі не обумовлено.

Постільки, на
час укладення договору позики відповідач перебував з позивачем в трудових
стосунках, то повернення позики відповідно до п.5 договору проводилось шляхом
утримання із заробітної плати відповідача, починаючи з січня 2002 року. Сума
відрахувань в договорі не визначена, але з заробітної плати відповідача
щомісячно утримувалась сума 255 грн.

Згідно наказу №
20-к від 17.01.2006 року відповідач ОСОБА_1. був звільнений з посади начальника
управління УДП « Укрінтеравтосервіс» за п.1 ст.
40 КЗпП України у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці та
реорганізацією підприємства.

Відповідно до
п.1 особливих умов договору позики, у випадку розірвання контракту зі
службовцем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, умови повернення позики не
змінюються.

Згідно ч. 1 ст.
509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на
користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має
право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до
ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в
разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів.

Постільки
договором позики № 20 Дз - 2001 від 11.09.1995 року не обумовлено в якій сумі
та з якою періодичністю відповідач має вносити платежі на погашення позики,
після звільнення відповідача, відповідно до умов договору, умови повернення
позики не змінюються, з наданих відповідачем платіжних документів вбачається,
що відповідачем 01.01.2007 року було сплачено погашення позики - в сумі 510
грн., 05.02.2007 року-255 грн., 13.04.2007 року -510 грн., 31.05.2007 року-765
грн., колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про те, що відповідачем не порушувались умови договору позики, а тому
відсутні правові підстави для дострокового розірвання даного договору.

Доводи
апеляційної скарги представника позивача про те, що строки та суму, яку повинен
був погашати відповідач щомісячно сторонами було погоджено в усній домовленості
і відповідно до даної домовленості відповідач щомісячно погашав позику шляхом
сплати 255 грн. не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки будь-яка зміна

договору
здійснюється в такій самі формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Надана
представником позивача картка обліку сплати відповідачем коштів згідно договору
не є належним доказом на підтвердження його доводів про усну угоду сторін про
розмір та строки внесків на погашення позики, а лише підтверджує утримання
бухгалтерією позивача коштів з заробітної плати відповідача на погашення
позики.

Рішення суду
відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для
його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.
ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника Українського державного підприємства « Укрінтеравтосервіс»
Терещенка Ростислава Анатолійовича відхилити.

Рішення
Дарницького районного суду м. Києва від 13 вересня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею
законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.