Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

26 грудня 2007
року                                                            м. Лисичанськ

Лисичанський
міський суд Луганської області у складі:

головуючої
судді                                                      Лизенко
І.В.,

при
секретарі судового засідання                           Головіній А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до управління охорони здоров'я Лисичанської
міської ради про відшкодування моральної шкоди, встановлення факту втрати
свідомості під час травми, -

встановив:

Позивач
звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому просив суд стягнути з
відповідача на відшкодування моральної шкоди 10000 грн., посилаючись на те, що
22.02.1979 року при виконанні трудових обов'язків у Рубіжанському ССУ
Відділбудкомбінату «Ворошиловградхімбуд» отримала виробничу травму, внаслідок
чого знаходилася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні ЦМЛ
ім. Тітова з 22.02.1979р. по 23.03.1979р. за діагнозом: «компресійний перелом
тіла Д12». У вересні 1979 року була оглянута ВТЕК м. Лисичанська та встановлено
40% загальної втрати працездатності та 60% втрати працездатності за професією.
Після цього неодноразово оглядалася ВТЕК м. Лисичанска та ВТЕК м. Первомайська,
якими відсоток втрати працездатності поступово зменшувався, а інвалідність не
призначалася. З 1992 року стан здоров'я значно погіршився у зв'язку з
перенесеною травмою, але в отриманні медичних документів за минулі роки
відповідачем було відмовлено через їх втрату. Відповідач також відмовився
внести зміни в епікриз від 1979р. щодо встановленого їй діагнозу, оскільки
зазначений в епікризі діагноз є неповним. Їй завдано моральної шкоди, так як
тяжко травмовану людину примушували працювати як здорову, хоча фактично вона
була інвалідом, їй доводилось виконувати роботу, що протипоказана за станом
здоров'я. Порушення її прав відповідачем носить тривалий характер (з 1979 року)
та заподіяна відповідачами шкода впливала на погіршення стану здоров'я.

У
судовому засіданні позивачка доповнила позовні вимоги, просила суд стягнути з
відповідача на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. та встановити факт
втрати свідомості 22.02.1979 року при виконанні трудових обов'язків у
Спеціалізованому будівельному управлінні «Відділспецбуд» комбінату
«Ворошиловградхімбуд», пояснивши, що моральна шкода їй завдана навмисною
невидачею відповідачем епікризу з історії хвороби за лютий-березень 1979 року з
травматологічного відділення ЦМЛ ім. Тітова, історії хвороби за вказаний
період, яку мотивували тим, що документи у архіві не збереглися; відмовою відповідача
внести зміни до епікризу за 1979 рік, у якому відображені не всі пошкодження
здоров'я, отримані під час виробничої травми, яка також мотивована відсутністю
медичної документації; непрофесійними діями лікарів, які не внесли повністю в
епікриз отримані нею пошкодження під час виробничої травми, не внесли відомості
про втрату свідомості; непрофесійними діями травматолога, що здійснював її
лікування у 1979 році, та не направив її на огляд МСЕК, в результаті чого
погіршився її стан здоров'я. Зазначеними діями їй завдано моральної шкоди,
оскільки вона тривалий час була позбавлена соціального захисту. На цей час їй
встановлена третя група інвалідності, отримує страхові виплати у зв'язку з
пошкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві.  Моральна шкода також виразилась у тому, що
при належному лікуванні у 1979 році їй би не довелося на цей час встановлювати
статус інваліда, не довелося морально страждати; а також у відмові лікарів
підписати санаторно-курортну карту, попередній медогляд. Розмір моральної шкоди
визначила у 10000 грн., бо так оцінює свої моральні страждання.

Представник
відповідача у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що у архіві
медична документація за 1979 рік збереглася частково через затоплення архіву.
Зберігся стаціонарний журнал травматологічного відділення ЦМЛ ім. Тітова за
1979 рік, у якому є дані про стаціонарне лікування позивачки з діагнозом:
«компресійний перелом хребця Д12 1 ступеню». З амбулаторної картки позивачки
видно, що 22.02.1979 року вона отримала виробничу травму та лікувалася
стаціонарно. Ствердження позивачки про те, що вона під час травми втрачала
свідомість, не відповідають дійсності, оскільки не зафіксовані у наявній
медичній документації. Доводи позивачки про непризначення додаткового обстеження
та неотримання належного лікування не відповідають дійсності, оскільки
додаткове медичне обстеження - це рентгенологічне, лабораторне та
інструментальне обстеження. Позивачка отримала рентгенологічне обстеження, інші
види обстеження їй не були показані. Ствердження позивачки про те, що протягом
п'яти років її стан здоров'я різко погіршився, не відповідає дійсності,
оскільки позивачка не зверталася за медичною допомогою протягом цього часу, не
проходила обстеження. Виданий архіваріусом ОСОБА_2 виписний епікриз за 1979 рік
не відповідає вимогам, що пред'являються до такого документу, оскільки не
містить підпису лікаря, печатки, штампу. Він міг бути виданий лише на підставі
стаціонарного журналу, оскільки інші медичні документи втрачені. Внаслідок отриманої
позивачкою травми пошкоджено тіло хребця Д12, а за рахунок компресії хребта
після травми на рентгенобстеженні відображено пошкодження хребців L-1, L-2.
Відмова у внесенні змін до епікризу 1979 року є правомірною, оскільки відсутня
медична документація. Санаторно-курортну карту позивачці не було спочатку
підписано через відсутність електрокардіограми та огляду гінеколога, надалі
карта була підписана. У серпні 2005 року позивачц3і не було підписано медичну
довідку для працевлаштування, оскільки не було надано характеристику робочого
місця, що є обов'язковим, бо позивачка є інвалідом 3 групи. Просила відмовити у
задоволенні позову за необґрунтованістю.

Судом досліджені наступні докази:

показання
свідка ОСОБА_3, який у судовому засіданні пояснив, що працює заступником
головного лікаря ЦМЛ ім. Тітова, приблизно у 2001-2003р.р. позивачка зверталася
зі скаргами з приводу відсутності її історії хвороби. Архів медичної
документації розташований у підвальному приміщенні, яке було затоплене, тому
документація частково була втрачена. Позивачці відмовили у видачі копій
архівних документів через їх відсутність, а не навмисне. Відмова внести зміни
до епікризу 1979 року є обґрунтованою, оскільки відсутня медична документація,
що підтверджувала б необхідні зміни. Дані про втрату свідомості не були
внесені, оскільки відсутні об'єктивні неврологічні дані;

показання
свідка ОСОБА_4, яка у судовому засіданні пояснила, що працює реєстратором
архіву ЦМЛ ім. Тітова, прийняла архів у лютому 2004 року, документація була частково
втрачена через затоплення приміщення архіву. Документи з переліком втраченої
документації відсутні;

показання
свідка ОСОБА_5, яка у судовому засіданні пояснила, що знайома позивачки, у 1979
році працювали разом. 22.02.1979 року позивачка під час розвантаження самохвалу
впала зі самохвалу на землю, була без свідомості, бо не відповідала на питання,
очі були заплющені;

показання
свідка ОСОБА_6, яка у судовому засіданні пояснила, що знайома позивачки,
працювали разом у 1979 році у СБУ «Відділбуд». Приблизно 21-22 лютого 1979 року
позивачка впала зі самохвалу при його розвантаженні на землю, була без
свідомості, бо зблідла, очі не відкривала;

письмові
докази: копія листа від 20.05.2004 року, копія листа від 14.06.2004р., копія
відповіді від 09.07.2004р., копія листа від 19.07.2004р., копія відповіді від
06.08.2004р., виписка з амбулаторної картки, виписка з історії хвороби від
08.01.2005р., копія листа від 16.08.2005р., копія заяви від 25.08.2005р., копія
листа від 15.09.2005р., копія протоколу розбору звернення позивачки від
08.09.2005р., копія заяви від 20.09.2005р., копія заяви від 11.10.2005р., копія
висновку попереднього медичного огляду від 13.07.2005р., копія направлення на
попередній медичний огляд, копія відповіді від 12.10.2005р., копія відповіді
від 24.10.2005р., копія епікризу НДІ МНСПІ, копія направлення на консультацію,
копія акту про нещасний випадок на виробництві від 22.02.1979р., копія медичної
довідки, копія амбулаторної картки, копія епікризу від 15.05.1987р., письмові
заперечення відповідача, виписка з наказу №3-к від 09.01.2004р., медична
довідка від 26.06.2007р., копія епікризу від 06.10.2005р., копія епікризу від
23.03.1979р., копія відповіді від 25.02.2005р., копія протоколу засідання ВИЕК
від 09.11.1983р., копія протоколу засідання ВТЕК від 24.09.1984р., копія
протоколу засідання ВТЕК від 07.08.1986р., копія рішення Лисичанського міського
суду від 16.06.2004 року, пояснювальна записка ОСОБА_4, письмові пояснення
позивачки, копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 29.09.2005р.,
копія довідки з ЄДРПОУ, копія Положення про управління охорони здоров'я
Лисичанської міської ради, копія відповіді прокуратури м. Лисичанська від
17.08.2004р., копія відповіді прокуратури м. Лисичанська від 21.10.2004р.,
копія відповіді прокуратури м. Рубіжне від 11.10.2004р., копія відповіді
прокуратури Луганської області від 17.04.2006р., копія відповіді прокуратури м.
Лисичанська від 25.04.2006р., письмові пояснення позивачки від 01.08.2007р.,
копія епікризу від 05.08.1994р.; матеріали медично-експертної справи позивачки;

висновок
судово-медичної експертизи від 14.11.2007р., яким встановлено, що виявлений у
позивачки при зверненні за медичною допомогою 22.02.1979 року компресійний
перелом 12 грудного хребця міг виникнути в указаний строк та при обставинах,
викладений у акті №1 про нещасний випадок на виробництві від 22.02.1979р.; дані
пошкодження відносяться до пошкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що
вимагають для заживлення більш ніж 21 день; на цей час у позивачки наявні наслідки
даної травми у вигляді посттравматичної клиновидної деформації 12 грудного
хребця, посттравматичного остеохондрозу 11, 12 грудних, 1 поперекового хребців
з помірним порушенням функцій хребта, помірно вираженим больовим синдромом, у
зв'язку з чим ступінь втрати її професійної працездатності складає 30% згідно
п. 10.4. «Додатку до правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в
бюро судово-медичної експертизи», затвердженого наказом МОЗ України №6 від
17.01.1995р.; у позивачки наявна супутня патологія опорно-рухового апарату:
міжхребцевий остеохондрозу 4,5,6 шийних хребців, деформуючий артроз лівого
тазобедреного суглоба, лівого акроміально-ключичного, лівого плечового
суглобів; комісія не має будь-яких даних щодо втрати свідомості в момент травми;
у зв'язку з відсутністю оригіналів медичних документів: історії хвороби з
22.02.1979р. по 23.03.1979р., а також медичних документів по встановленню групи
інвалідності та ступеню втрати професійної працездатності у 1979 році,
неможливо відповісти на питання чи правильно був встановлений діагноз, чи
правильно проводилось лікування у 1979 році, чи відповідає ступінь втрати
працездатності, встановлений у 1979 році, діагнозу, чи пов'язано протікання
захворювання з порушеннями у процесі діагностики та лікування.

Суд,
вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази,
висновок судово-медичної експертизи, вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню.

Судом
встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

22
лютого 1979 року о 10-40 годин під час роботи у ССУ «Відділбуд» комбінату
«Ворошиловградхімбуд» з ОСОБА_1 стався нещасний випадок на виробництві,
внаслідок якого вона отримала тілесні пошкодження у вигляді компресійного
перелому тіла хребця Д-12 першого ступеню, що встановлено рішенням
Лисичанського міського суду Луганської області від 16.06.2004 року (а.с.67-69).

Внаслідок
отриманої виробничої травми позивачка знаходилась на стаціонарному лікуванні у
травматологічному відділенні ЦМЛ ім. Тітова з 22.02.1979р. по 23.03.1979р., їй
встановлено діагноз: «компресійний перелом Д-12», що підтверджується наявним у
медично-експертній справі виписним епікризом від 23.03.1979р., та не
заперечується сторонами.

Згідно
висновку МСЕК, наявному у матеріалах медично-експертної справи, позивачці
встановлено інвалідність третьої групи та 30% втрати професійної працездатності
з 09.10.2003 року.

У 2004
та у 2005 роках позивачка звернулася до відповідача з заявами:

про неповне встановлення діагнозу у 1979р.,
внесення змін до встановленого діагнозу, видання копії виписного епікризу та
копії історії хвороби за 1979 рік, на які отримала відповіді про неможливість
видачі копії епікризу та історії хвороби через їх відсутність у зв'язку з
затопленням архіву, неможливість внесення змін до встановленого у 1979 році
діагнозу через відсутність медичної документації та відсутність медичних
показань (а.с.4-5,6,9,18,19,26);

про
неналежне лікування після отриманої травми у 1979 році, що виразилося у
встановленні неповного діагнозу: невнесення даних про втрату свідомості, не
направлення на огляд МСЕК у 1979 році, на які отримала відповіді щодо
правомірності дій лікарів (а.с.4-5,6,9,18,19,26);

про
відмову лікарів підписати санаторно-курортну карту, довідку про попередній
медогляд для працевлаштування, на яку отримала відповідь щодо обґрунтованості
дій лікарів (а.с.25).

Оскільки
позивачкою заявлено позовні вимоги лише про відшкодування моральної шкоди,
позов не містить вимог про вирішення публічно-правового спору, то згідно ч.2
ст. 21 КАС України справа вирішується судом в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи
у задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Відповідно
до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України (яким регулюються правовідносини між сторонами з
приводу дій відповідача по відмові видати копію медичної документації, відмові
внести зміни до епікризу, відмові підписати санаторно-курортну карту та довідку
про попередній медогляд для працевлаштування, які мали місце після набрання
чинності цим Кодексом) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у
зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з із
знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також
ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або
організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права,
відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна
шкода заподіяна не з її вини.

Враховуючи, що стаття 440-1 ЦК УРСР введена в
дію Законом України від 06.05.1993 року, зворотної сили не має, то
відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями до набрання
чинності даною нормою законодавством не передбачено.

Таким
чином, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої
непрофесійними діями лікарів, які не внесли повністю в епікриз отримані
позивачкою пошкодження під час виробничої травми, не внесли відомості про
втрату свідомості; непрофесійними діями травматолога, що здійснював її
лікування у 1979 році, та не направив її на огляд МСЕК, тобто діями, що мали
місце у 1979 році, задоволенню не підлягають, оскільки законодавством не
передбачалося відшкодування моральної шкоди.

Згідно
ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивачкою
суду не надано достатніх доказів на підтвердження вчинення неправомірних діянь
відповідачем, якими їй завдано моральної шкоди.

З
наданих суду відповідей прокуратури м. Лисичанська, прокуратури Луганської
області на заяви позивачки (а.с.99,100,102,103) вбачається, що органами
прокуратури в результаті проведених перевірок не встановлено підстав для вжиття
заходів прокурорського реагування, тобто не виявлено порушення закону щодо
викладених у позові фактів.

Факт
втрати медичної документації внаслідок затоплення приміщення архіву як підстава
відмови надати позивачці копію історії хвороби та епікризу за 1979 рік
підтверджується показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4

Позивачем
не надано суду доказів щодо неправомірності відмови лікарів підписати
санаторно-курортну карту та довідку про попередній медогляд для
працевлаштування, щодо необґрунтованості відповіді відповідача з цього приводу.
Зазначені у відповіді відповідача (а.с.25) підстави такої відмови є
обґрунтованими.

Висновком
судово-медичної експертизи (а.с. 144-146) позивачці встановлено діагноз, що
відповідає діагнозу, встановленому після отримання травми у 1979 році. З
приводу правильності встановлення діагнозу, правильності лікування та наявності
порушень у процесі діагностики у 1979 році експертна комісія відповіді не
надала через відсутність медичної документації. Оскільки медична документація
за 1979 рік не збереглася, експертам була надана вся наявна медична
документація, то підстави для призначення повторної експертизи відсутні.

Показання
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 про підтвердження факту втрати позивачкою свідомості
під час отримання виробничої травми 22.02.1979 року суд вважає недостатніми
доказами для підтвердження даного факту, оскільки він не підтверджується
об'єктивними медичними даними.

Таким
чином, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до управління охорони здоров'я Лисичанської міської
ради про відшкодування моральної шкоди, встановлення факту втрати свідомості
під час травми відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути
оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання до
Лисичанського міського суду заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти днів
з дня його проголошення або подання апеляційної скарги у той самий строк.
Апеляційна скарга подається протягом 20-ти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження до Лисичанського міського суду Луганської області.

Суддя: