Справа № 2-499/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ              УКРАЇНИ

25
квітня 2007 року                                    Рівненський
міський суд Рівненської області

в особі
головуючого судді: Музичук Н.Ю.

при
секретарі:                   Хоменчук С.М.

за
участю адвоката          ОСОБА_3

представника
позивачки       ОСОБА_4 розглянувши у
відкритому  судовому засіданні в м. Рівне
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті  особи
ОСОБА_5 і приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу
ОСОБА_6, про визнання договору дарування удаваним і визнання його договором
купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2006 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_2, треті
особи ОСОБА_5 і приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу
ОСОБА_6, про визнання договору дарування 37/100 частин житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6 22 жовтня 2001
року за реєстровим номером 3940, удаваним і визнання його договором
купівлі-продажу.

В позовній заяві зазначала, що з 14.10.2000 року по 26.01.2005 року вона
знаходилась в шлюбі з ОСОБА_2,
від шлюбу мають сина ОСОБА_7, 2002 року народження, з яким проживає в своїх
батьків в с. Любомирка Рівненського
району. Після одруження ними спільно було прийняте рішення про придбання житла
за подаровані їм на весілля гроші та кошти батьків обох сторін. Спільними
зусиллями вона з відповідачем підібрали для придбання спірне житло, належне на
праві власності незнайомій на той час ОСОБА_5, в її батьків отримали призначені
для цього кошти. 22 Жовтня 2001 року між її колишнім чоловіком та ОСОБА_5 була
укладена угода дарування на 37/100 частин житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1, інвентарною вартістю 17086 грн. На момент укладення угоди
вона не знала і не могла передбачати наслідки, які можуть настати в результаті
здійснення того чи іншого правочину. Тільки після розірвання шлюбу, коли вона
освідомила, що разом із сином втратила будь-які права на придбану за спільні
кошти нерухомість, звернулась до відповідача, щоб забезпечити свої та дитини
майнові права, але її прохання і пропозиції відповідачем були проігноровані.
Мотивує, що укладений відповідачем та третьою особою договір повністю
відповідає змісту договору купівлі-продажу, визначеному цивільним
законодавством України, і є прихованим договором купівлі-продажу, по якому одна
сторона, по суті продавець, передав другій стороні, по суті покупцеві, нерухоме
майно, а покупець прийняв його і сплатив за це майно певну грошову суму.
Відповідно до ч.2 ст.58 ЦК
України 1963 року, чинного на момент укладення договору, визначено, якщо
угода укладена з метою приховати іншу угоду /удавана/, то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Зазначена
норма повністю відповідає положенню ст.235 ЦК України чинного на даний час,
яка, відповідно до прикінцевих і перехідних положень чинного ЦК України,
застосовується до договорів, що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують
діяти після набрання чинності ЦК України. Виходячи з вищевикладеного вважає
наявними підстави для визнання оспореного договору дарування удаваним, таким,
що регулюється правилами щодо договорів купівлі-продажу.

Згідно заперечень ОСОБА_2 на позовну заяву від 06.10.2006 року, відповідач
не визнає позовних вимог за безпідставністю, недоведеністю та за пропуском
строку позовної давності. Вказує на те, що оспорюваний позивачкою договір
дарування був укладений між ним та ОСОБА_5 за відомих позивачці обставин, що
вбачається із позовної заяви. Тому вона вирішила відстоювати свої права вже
після спливу строку загальної позовної давності, перебіг якого на думку
відповідача розпочався з дня укладення угоди, що є підставою для відмови в
позові. Крім того, вказує на можливі фінансові відносини між позивачкою та
третьою особою ОСОБА_5 при укладенні договору, про що йому невідомо. Сама ж
угода була дійсним договором дарування на тих умовах, які викладені в змісті
нотаріально посвідченої угоди. Підставою для претензій позивачки стали
розірвання шлюбу та неприязні стосунки між ними. Однак, під час розірвання
шлюбу позивачка підтверджувала відсутність спору про майно, що закріплено в
рішенні суду.

Позивачка та її представник повністю підтримали позовні
вимоги в суді. Додатково пояснили, що на момент укладення договору придбання
житла позивачка була зайнята навчанням в РДГУ, в силу досить молодого віку вона
повністю довіряла відповідачу і не була присутня при укладенні угоди.
Оформленням оспореного договору одноособово і повністю займався відповідач, її
колишній чоловік Від чоловіка позивачці відомо, що спірна частина будинку
придбана за еквівалентну

2900 доларам США суму.
Частина коштів на придбання будинку була подарована батьками позивачки, а інша
частина виручена від продажу належного батькам відповідача автомобіля
„Волга". Про фактичне укладення договору дарування позивачка довідалась
після розлучення в січні 2005 року, оскільки чоловік зберігав документи по
місцю його роботи. Зі слів відповідача, причиною укладення договору дарування
була відсутність згоди інших власників спільної часткової власності будинку на
продаж ОСОБА_5 його частини. Ні позивачка ні їх спільна з відповідачем дитина
належного на праві власності житла не мають, в ході розгляду справи про
розірвання шлюбу будь-яких заяв про відсутність майнового спору позивачка не
робила, строк позовної давності для вирішення спору не пропущений. Враховуючи,
що фактично відбувся прихований договір купівлі продажу, просить задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 підтримав надані ним заперечення, вважаючи позовні
вимоги безпідставними та закладеним з пропуском передбаченого законом строку
позовної давності для звернення до суду за вирішенням спору, дав пояснення по
суті позову. Будучи попередженим про час і місце продовження судового розгляду
справи, в судове засідання не з»явився. Причину неявки не повідомив, заяву про
відкладення судового засідання не надав. За наведених вище обставин за згодою
сторони позивачки, суд вважає можливим закінчення судового розгляду справи на
підставі наявних доказів без участі відповідача з ухваленням заочного рішення.

Захисник
відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Допитана в якості третьої особи ОСОБА_5 суду показала, що 22.10.2001 року
між нею та відповідачем укладений договір дарування належної їй на праві
власності 37/100 частини будинковолодіння АДРЕСА_1, який фактично був
прихованим договором купівлі продажу, повідомила суду всі ознаки такого
договору, як і те, що вона мала на меті укладення такого договору, для чого
тривалий час шукала покупця через оголошення. Проте, вона повідомила раніше
незнайомого відповідача, що одна із співвласників цього будинку ОСОБА_9 не
давала згоду на продаж частини будинку, в подальшому на пропозицію відповідача
в нотаріуса був укладений договір дарування. Позовні вимоги просить вирішити на
розгляд суду, відповідно до чинного законодавства.

Свої покази
ОСОБА_5 підтвердила та уточнила, будучи допитаною в якості свідка.

Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 вважає позовні вимоги безпідставними, а оспорену укладену
сторонами та посвідчену нею угоду таку, що посвідчена у відповідності до вимог
чинного законодавства щодо таких договорів з наданням необхідних для цього
документів. Пояснила суду, що при посвідченні нею договору дарування не
з"ясовувались причини, мотиви, мета укладення саме договору дарування, її
обов'язком є встановлення волевиявлення та дієздатності сторін угоди.

Оцінюючи пояснення сторін і їх представників, досліджені надані суду докази
в їх сукупності, в тому числі покази свідків позивачки ОСОБА_5, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12, ОСОБА_13, свідків відповідача ОСОБА_14, ОСОБА_15,
ОСОБА_16, цивільні справи №2-979/05 по спору між сторонами про розірвання
шлюбу, 2-9371/05 по спору між сторонами про визнання договору дарування
удаваним, встановлені обставини та наслідки, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги підлягають до задоволення із наступних підстав.

Встановлено сукупністю досліджених доказів, в тому числі показів допитаних
в якості свідків безпосередніх учасників угоди ОСОБА_5 і ОСОБА_10, документів
приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_6, на
відчуження спірної частини будинковолодіння, що 22.10.200Іроку між ОСОБА_5 та
незнайомим на той час відповідачем укладений договір дарування належних на
праві власності третій особі ОСОБА_5 37/100 частин будинку АДРЕСА_1 на користь
відповідача, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 3940.

Згідно ст. 717 ЦК
України, за договором дарування одна сторона /дарувальник/ передає або
зобов'язується передати в майбутньому другій стороні /обдарованому/ безоплатно
майно у власність. З показів вищенаведених свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_10
встановлено, що в силу складних сімейних обставин вони мали потребу продати
належну матері ОСОБА_5 частину будинку з метою придбання відповідного потребам
житла для сім"ї доньки ОСОБА_10, для чого шукали покупців через
оголошення. Раніше незнайомий їм відповідач прийшов як покупець, домовився за
ціну, потім оглядали житло з позивачкою і її батьками, після посвідчення угоди
вони отримали від відповідача кошти за домовленістю, як плату за продане житло,
які були вкладені в наступне придбання у власність ОСОБА_10 будинку в смт.
Квасилів. Укладаючи оспорюваний договір дарування мали на увазі договір
купівлі-продажу, яким мали намір приховати договір купівлі-продажу за
відсутністю згоди співвласника цього будинку ОСОБА_9, яка мала привілейоване
право купівлі частки, на її продажу стороннім особам. Після передачі частини
будинку відповідачу бачили проведення ремонту силами батька позивачки. З
позивачкою чи її батьками будь-якої розмови про зміст укладеного договору не
мали.

З показів допитаних в якості свідків з боку позивачки
ОСОБА_11 і ОСОБА_17 та ОСОБА_13 вбачається, що з їх боку для придбання вищезазначеного
житла у власність сім"ї позивачки і відповідача були надані гроші, після
його придбання в придбаній спірній частині будинку був проведений ремонт, після
чого сторони вселились і проживали там з малолітньою дитиною майже до
розлучення. В січні 2005 року позивачці стало відомо про придбання
відповідачем, який одноосібно займався посвідченням угоди, частини будинку
шляхом оформлення договору дарування. У зв"язку із розірванням шлюбу
сторін та відсутністю іншого житла у власності позивачки та їх спільної виник
даний спір.

З показів допитаного в якості свідка ОСОБА_16 встановлено, що він з
матір"ю проживає в спірному будинку АДРЕСА_1, йому невідомо чи зверталась
колишня співвласник цього будинку ОСОБА_5 до його матері, яка мала
привілейоване право купівлі частки, з приводу згоди на продаж такої частки
іншим покупцям.

Показами свідка відповідача ОСОБА_15 підтверджується, що відповідач ОСОБА_2
дійсно зберігав всі документи, в тому числі договір дарування житла, в сейфі на
своєму робочому місці.

Оцінюючи досліджені письмові докази та покази свідків, які суд вважає
належним, допустимими та достовірними доказами в справі, в їх сукупності суд
вважає доведеним і встановленим, що при укладенні 22.10.2001 року угоди
дарування її сторони ОСОБА_5 і ОСОБА_2 мали на увазі фактично договір
купівлі-продажу зі всіма ознаками, відповідно до положень ст. 234 ЦК України
1963 року і ст.655 ЦК України, чинного на даний час. Уклали угоду дарування з
метою приховати фактичний договір купівлі-продажу через відсутність письмової
згоди на укладення такої угоди від співвласників цього будинку, які мали
привілейоване право купівлі частки будинку, що продається.

Таким чином, встановлено, що обидві сторони оспореного договору діяли
свідомо для досягнення однієї мети - приховати іншу угоду у вигляді договору
купівлі-продажу, яку вони мали на увазі.

Відповідно до п.9 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, до
договорів , що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують діяти після
набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього
Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів
окремих видів, незалежно від дати їх укладення.

У відповідності до ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

З огляду на викладене, оцінюючи встановлені обставини у відповідності до
чинного законодавства, суд прийшов до висновку про обгрунтованість позовних
вимог в частині регулювання оспорюваного договору правилами, встановленими щодо
договорів купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони цього договору
ОСОБА_5 і ОСОБА_2

Покази свідків відповідача ОСОБА_15 та ОСОБА_14, яким зі слів відповідача було відомо про дарування житла
на його користь і які особисто не бачили грошових розрахунків між сторонами
оспореної угоди і не чули про такі, не можуть бути прийняті судом до уваги, як
належні в справі докази. За таких обставин, заперечення відповідача спростовані
сукупністю досліджених судом переконливих доказів.

Оцінюючи заперечення відповідача в частині пропущеного строку позовної
давності для звернення до суду із вказаним позовом, суд приймає до уваги, що,
згідно ст.256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з
вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку позовної
давності, згідно положень ст.261 ЦК
України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оцінкою встановлених в цій частині доказів і обставин у відповідності до
чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що суб"єктивне право
позивачки, про захист якого вона просить, до розірвання шлюбу сторін не
порушувалось, питання права власності в сім"ї та права проживання в
будинку не оспорювались. За таких обставин, вважається, що строк позовної
давності починається з моменту порушеного права позивачки при розірванні шлюбу
за рішенням суду від 26.01.2005 року в справі № 2-979/05. Дослідженням позовної
заяви, доказів і протоколів судових засідань в даній справі не встановлено будь-яких
доказів щодо заяв позивачки про відсутність майнового спору.

Крім того, судом не встановлено переконливих доказів, які б спростували
доводи позивачки в тій частині, що про укладення оспореного договору у вигляді
дарування їй стало відомо 25.01.2005 року.

Враховуючи встановлені на підставі достовірних доказів
обставини та зазначені положення чинного законодавства, суд прийшов до
висновку, що встановлені законом підстави до визнання

оспореного
договору удаваним з метою приховання договору купівлі-продажу, таким що
регулюється правилами щодо договору купівлі-продажу, знайшли доказове
підтвердження в суді. За таких обставин, позовні вимоги є доведеними,
обгрунтованими, такими, що підлягають до повного задоволення.

На підставі викладеного, ст. 235 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10,11,60,88,208,209,212-215,218,154,223,224-228,292,294ЦПК
України, суд-

вирішив:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити.

Договір дарування 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 22 жовтня 2001 року за реєстровим номером
3940, визнати удаваним, вчиненим для приховання насправді вчиненого договору
купівлі-продажу, таким, що регулюється правилами щодо договору купівлі-продажу.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення заборони на
відчуження 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1,
зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2, встановлені ухвалою судді від 29
травня 2006 року в даній справі, направленою на виконання КП «РМБТІ» та Першій
рівненській держнотконторі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача, поданою в десятиденний строк з моменту отримання копії
цього рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через
Рівненський міський суд поданням в десятиденний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням в двадцятиденний
після подачі заяви строк апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана
і без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у строк встановлений
для подання цієї заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження,
але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, рішення суду набирає
законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.