У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 грудня 2007 року                                                                            м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Барсукової В.М.,                Данчука В.Г., Гуменюка В.І.,                   Косенка В.Й., -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

в с т а н о в и л а:

У липні 2004 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна,
посилаючись на те, що 26 січня 1996 року між нею та відповідачем був укладений
шлюб, від якого вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з
позивачкою. Проте
сумісно сторони почали проживати з жовтня 1994 року. Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом заснували ТОВ “Фондовий холдинг”, у статутний
фонд якого позивачка вклала 20%
у сумі 20 000 грн., а відповідач - 80% у сумі
80 000 грн. У лютому 2001
року вони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15
липня 2004 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. ОСОБА_1 просила поділити
майно подружжя та виділити їй квартиру АДРЕСА_1, а відповідачу передати належну їй частку у товаристві.

Рішенням
Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2005 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2006 року, позов
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та на Ѕ частину майна ТОВ “Фондовий холдинг”, співзасновниками якого є
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Визнано право власності на Ѕ частину майна ТОВ “Фондовий
холдинг” за ОСОБА_2. У решті позову відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені рішення суду, посилаючись
на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив
з того, що оскільки сторони, відповідно до вимог статті 70 СК України мають
рівні права на спільне сумісне майно придбане в період шлюбу, то за ОСОБА_1
слід визнати право власності на Ѕ частину спірної квартири та на Ѕ частину
майна ТОВ “Фондовий холдинг”, а за ОСОБА_2 - на Ѕ частину майна ТОВ “Фондовий
холдинг”.

Проте з такими висновками суду погодитись не можливо.

Відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10
січня 2002 року, із змінами і доповненнями, цей Кодекс набирає чинності з 1
січня 2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що
виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Встановлено, що спірна квартира була придбана 19 лютого 2001 року.

До спірних правовідносин має бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР
(1969 року).

Судом встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_2, на підставі договору
купівлі-продажу від 19 лютого 2001 року,
придбав  квартиру АДРЕСА_1. Крім
того, в період перебування подружжя у шлюбі, ними було засновано ТОВ “Фондовий
холдинг”, у статутний фонд якого позивачка вклала 20 % в сумі 20 000 грн., а
відповідач - 80 % в сумі 80 000 грн.

Статтею 22 КпШС УРСР (1969 року) передбачено, що майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і розпорядження майном.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України” передбачено, що спільною
сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери,
вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному,
дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове
відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі;
грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами.

Отже, ні статтею 22 КпШС УРСР (1969 року), ні пунктом 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб
та сім'ю України” не передбачено, що майно підприємства відноситься до об'єктів
спільної сумісної власності подружжя.

Відносини, стосовно майна підприємства, регулюються нормами Закону України
”Про господарські товариства” та Законом України “Про підприємства в Україні”.

В даному випадку, коли подружжям були внесені спільні кошти для утворення
статутного фонду підприємства, поділу підлягають тільки ці кошти зі стягненням
з одного з подружжя - суб'єкта підприємницької діяльності - вартості частки
другого з подружжя.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1, як фізична
особа. У договорі купівлі-продажу від 19 лютого 2001 року не зазначено, що вона
придбана для здійснення ним своєї професійної діяльності. Спірна квартира була
придбана за кошти, які відповідач отримав у банку у вигляді кредиту.

Отже, не можна визнавати спірну квартиру, як спільне майно подружжя, без
дослідження її правового статусу, а саме: чи вона являється особистою власністю
ОСОБА_2 чи є власністю ТОВ “Фондовий холдинг”.

Суду першої інстанції необхідно було з'ясувати  чи все майно, на яке вказує позивач, є
спільним сумісним майном подружжя та чи підлягає воно поділу.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції не повно досліджено обставини
справи і не дано належної оцінки доказам по справі.

Вияснення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і
помилково залишив рішення суду без змін.

Оскільки порушення норм
матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення
справи, рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не
можуть залишатися у силі і підлягають скасуванню, а справа направленню на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 22 листопада 2005 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 16 червня 2006 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції
для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                                   В.М.
Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко