Справа №2-2277/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10
грудня 2007 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого - судді Бондаренко Г.М., при секретарях Муравської О.С. та Вавілон
І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти
цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2та ОСОБА_3, треті особи - державна
інспекція з контролю за використанням і охороною земель Автономної Республіки
Крим, державне підприємство «Кримське республіканське протизсувне управління»,
про усунення порушень права власності на землю та стягнення шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1.
звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2., в
якому вимагала усунути порушення права власності на землю та стягнути нанесену
неправомірними діями шкоду. Свої вимоги мотивувала наявністю перешкод у
володінні, користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою, яка розташована в
урочищіАДРЕСА_1та передана їй у власність 30 грудня 2004 року на підставі рішення
Гурзуфської селищної ради.

За клопотанням ОСОБА_4., діючої в інтересах ОСОБА_1., суд, керуючись
частиною 1 ст. 33 ЦПК України, залучив до участі у справі як співвідповідача
ОСОБА_3.

Уточнивши позовні вимоги на підставі частини 2 ст. 31 ЦПК України, позивачка
просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні права
користування земельною ділянкою шляхом знесення побудованих відповідачами
споруд і підпірних стін та приведення ділянки в належний стан після перебудови
та демонтажу. Також просила стягнути з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі
2000,00 гривень та моральну шкоду у розмірі 1500,00 гривень.

У
відповідності до частини 1 ст. 126 ЦПК України суд постановив ухвалу про
об'єднання в одне провадження цієї справи з цивільною справою за позовом
ОСОБА_3. до ОСОБА_1., який згодом був залишений судом без розгляду в порядку,
передбаченому частиною 1 ст. 207 ЦПК України.

За
клопотанням сторін на підставі ст.ст. 35, 36 ЦПК України в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних позовних вимог, до участі у справі були залучені
державна інспекція з контролю за використанням і охороною земель Автономної
Республіки Крим та державне підприємство «Кримське республіканське протизсувне
управління», представники яких просили розглянути спір на підставі письмових
доказів, які маються в матеріалах цивільної справи.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи, що
обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, дослідивши повно наявні у справі
докази, оцінивши їх у сукупності, взявши до уваги обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, суд дійшов, що у задоволенні позову необхідно
відмовити .

Судом
встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1.,
ОСОБА_2. та ОСОБА_3. є власниками суміжних земельних ділянок, розташованих в
урочищі АДРЕСА_1, що підтверджується державними актами на право власності на
землю, долученими до матеріалів справи. Цільове призначення всіх зазначених
ділянок - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель
та споруджень.

Згідно
з інженерно-геологічним висновком територія ділянок розташована в границях
сучасного зсуву, що стабілізувався, з активними ерозійними процесами. Державне
підприємство «Кримське республіканське протизсувне управління» у висновку № 653
від 27 серпня 2002 року визначило дану територію зсувонебезпечною. Враховуючи
наявність ерозійних процесів зсуву та з огляду на відсутність стійкості при
сейсмічній активності, управління рекомендувало розробити та виконати проект
інженерного захисту території в урочищі з частковою участю всіх забудовників, в
якому передбачити комплекс засад, які забезпечать стійкість ділянок.

В період з 2002 по 2004 роки ОСОБА_3. на виконання рекомендацій Кримського
республіканського протизсувного управління провів ряд протизсувних та
протиерозійних робіт по відношенню до всього урочища, після завершення яких
сусідні земельні ділянки були передані ОСОБА_2. та ОСОБА_1. у власність в
порядку безоплатної приватизації.

В
квітні 2007 року ОСОБА_1. звернулася до суду. Згідно з частиною 3 ст. 10 та
частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 1 ст. 182 ЦК України зазначає, що виникнення права власності на
нерухомі речі, їх обмеження, перехід і припинення підлягають державній
реєстрації. ОСОБА_5., діючий в інтересах ОСОБА_3., зазначив, що його повірений
не претендує на споруди, які, за словами позивачки, розташовані на її ділянці
та демонтування яких вона вимагає. Сторони не заперечували, що право власності
на спірні споруди у відповідності до Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України № 7/5 від 07 лютого 2002 року, не зареєстровані. Отже, особа,
яка приймала участь у будівництві кожної окремої споруди, підлягала
встановленню безпосередньо під час розгляду справи.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_4. та ОСОБА_6. не дійшли
згоди щодо періоду будівництва підпірних стін та допустили припущення, що деякі
споруди, демонтування яких вимагає ОСОБА_1., були збудовані до грудня 2004
року, тобто до отримання позивачкою ділянки у власність. Суд вважає, що в
такому випадку вона мала можливість звернутися за відповідними роз'ясненнями до
органу місцевого самоврядування, який передав їй ділянку з існуючими та
незареєстрованими спорудами.

Вивчивши
додані до цивільної справи матеріали адміністративного провадження, суд дійшов
висновку, що вони не можуть бути покладені в основу судового рішення, оскільки
з їх змісту не вбачається кількість, особливості та характеристика будівель на
ділянці позивачки. В зазначених матеріалах відсутня будь-яка інформація щодо
наявності на землі ОСОБА_1. підпірних стін та причетності до їх будівництва
відповідачів.

Частиною
1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи виключно в
межах заявлених позовних вимог. Опираючись на приписи частини 4 ст. 10 ЦПК
України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та роз'яснив
представникам позивачки необхідність уточнення позовних вимог шляхом
однозначного визначення та ідентифікації будівель та стін або їх конкретних
частин, що повинно виключити в подальшому будь-яке розширювальне тлумачення при
ухваленні та виконанні рішення суду.

Під
час розгляду справи суд в порядку ст. 143 ЦПК України пропонував представниці
позивачки ОСОБА_6. розглянути питання щодо необхідності проведення експертизи з
метою виявлення наявності та способу порушення права власності ОСОБА_1.,
встановлення часу будівництва та точних характеристик і параметрів стін і
будівель на ділянці позивачки, про існування яких було заявлено в позові,
оскільки для з'ясування цих обставин потребуються спеціальні знання. Проте
пропозиція суду не знайшла підтримки з її боку, яка від проведення експертизи
безпідставно відмовилися.

Ст. 216 ЦПК України встановлює, що суд, ухвалюючи рішення проти кількох
відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з
них. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від
29 грудня 1976 року «Про судове рішення» резолютивна частина рішення повинна
мати вичерпні, чіткі та безумовні висновки по суті розглянутих вимог. В ній,
зокрема, має бути зазначено які саме права позивачки визнані або поновлені та які
конкретно дії відповідачі повинні вчинити.

З урахуванням частини 2 ст. 61 Конституції України, юридична
відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Оскільки споруди,
демонтування яких вимагає позивачка не ідентифіковані, час їх зведення не
встановлений, а безпосередня участь відповідачів у будівництві всіх об'єктів не
доказана, притягнути їх до цивільно-правової відповідальності не передбачається
можливим. Тому  суд вважає за необхідним  в позові
відмовити .

Розглядаючи вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, суд дійшов наступних
висновків.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає, що шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам та майну,
відшкодовується виключно особою, яка її завдала. Зі змісту пункту 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику
застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»
вбачається, що розмір шкоди, заподіяної порушенням земельного законодавства,
визначається з урахуванням витрат на відновлення родючості землі, а також
доходів, які власник землі міг би одержати при використанні земельної ділянки і
які він не одержав за час до приведення землі у стан, придатний для її
використання за цільовим призначенням, або до повернення самовільно зайнятої
ділянки.

В порушення  процесуального закону
позивачка не надала жодного належного,
достовірного доказу на підтвердження спричинення їй матеріальної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, топографо-геодезичні роботи були проведені
господарюючим суб'єктом за ініціативою позивачки за межами судового розгляду та
до спрямування позовної заяви до суду. Отже, суд не знаходить підстав для
стягнення сплачених за здійснення робіт коштів з відповідачів.

В частині стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити.

Правовідносини, що виникають із заподіяння позадоговірної
моральної шкоди, регулюються ст.ст. 23, 1167 ЦК України, зі змісту яких
випливає, що моральна шкода полягає у фізичному болю, душевних стражданнях або
приниженні честі та гідності. Відповідно до пункту 4
постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у
позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Ні ОСОБА_1., ані її представники не змогли
довести самого факту нанесення такої шкоди, наявності вини відповідачів,
фізичних та душевних страждань позивачки, факт погіршення її здібностей або
позбавлення можливості їх реалізації, настання негативних явищ та існування
причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та заподіяною шкодою. Вони
не надали жодного доказу на користь підтвердження душевного дискомфорту та не
змогли обґрунтувати принцип визначення грошового еквівалента моральних
страждань.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що доводи позивачки та її представників
не кореспондуються з зібраними по справі доказами та не знаходять свого
підтвердження, тому погодитися з вимогами позову та зробити висновок щодо його
обґрунтованості не представляється можливим.

З
огляду на вищевикладене, керуючись ст.ст. 8, 61, 124, 129 Конституції України,
ст. 22, 23, 182, 1166, 1167 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року
«Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 29
грудня 1976 року «Про судове рішення», ст.ст. 10, 11, 31, 33, 35, 36, 57-60,
143, 212-216, 218 ЦПК України суд

в и р і ш и в :

У
задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2та ОСОБА_3, треті особи - державна
інспекція з контролю за використанням і охороною земель Автономної Республіки
Крим та державне підприємство «Кримське республіканське протизсувне
управління», про усунення порушень права власності на землю та стягнення
матеріальної і моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з
дня його проголошення шляхом подання до Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим через Ялтинський міський суд заяви про апеляційне оскарження з наступним
поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги у порядку передбаченому
ст.ст. 294, 295, 296 ЦПК України.

С у д д я -