Справа № 22-ц-524/07 p.
1  інстанції  Молчанов
Категорія 34                                                    Доповідач
апеляційного суду Довжук Т. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12  квітня
2007  року        колегія
суддів  судової  палати
в  цивільних  справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі:

головуючого       -
Козаченка В. І., суддів: Лівійського І. В., Довжук Т. С,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т. В.,

за участю
позивачки                      ОСОБА_1,

представника
позивачки            ОСОБА_2,

відповідача                                     ОСОБА_3,

представника
відповідача                    ОСОБА_4,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю та про
поділ спільного майна,

ВСТАНОВИЛА:

02 жовтня 2006
року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна
сумісною власністю та поділ спільного майна.

Позивачка
вказувала, що з 1998 року по червень 2006 року проживала з відповідачем однією
сім'єю, але не перебувала у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син
ОСОБА_5. За час спільного проживання вона і відповідач за спільні сумісні кошти
придбали майно, а саме:

·
комплекс нежилих приміщень, розташованих за адресою
АДРЕСА_1, вартістю 78 396 грн.;

·
легковий автомобіль ВАЗ-21099 д/н НОМЕР_1, 1994 року
випуску, вартістю 15 000 грн.;

2

·
причіп (до легкового автомобіля) ШЗК-01  «Турист», д/н НОМЕР_2, 1998 року випуску,
вартістю 1500 грн.;

·
автомобіль КАМАЗ-5320 д/н НОМЕР_3, 1985 року випуску, з
причепом ГВК-8350, д/н НОМЕР_5, 1981 року випуску, вартістю 50 000 грн.;

·
автомобіль AUDI-100, д/н НОМЕР_4,
1991 року випуску, вартістю 30 000 грн., а всього на суму 174 896 грн.

Посилаючись на
вказане, позивачка просила визнати зазначено майно спільною з відповідачем
сумісною власністю, виділити їй комплекс нежилих приміщень, вартістю 78 396
грн., а відповідачу залишити решту майна на суму 96 500 грн. Також просила
стягнути з відповідача на її користь 18 104 грн. різниці вартості майна.

Рішенням
Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2007 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про
задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду постановлено з порушенням
норм матеріального права, та його висновки не відповідають фактичним обставинам
справи.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відмовляючи
ОСОБА_1 в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачкою не надано суду
переконливих доказів проживання з відповідачем однією сім'єю, набуття з ним спільних
прав і обов'язків, внесення вкладу в придбання спірного майна, а тому відсутні
підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю.

Між тим, з
такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають
обставинам справи, що відповідно до п. З ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового рішення.

Як вбачається з
матеріалів справи, позивачка з листопада 1995 року займається підприємницькою
діяльністю (а. с. 29).

Свідок ОСОБА_6 в
суді першої інстанції пояснювала, що з 1996 року працює у ОСОБА_1 реализатором. З грудня 1997
року вона стала постійно бачити позивачку разом з ОСОБА_3 Через декілька часу,
коли вона дзвонила позивачці додому, до телефону став підходити відповідач, а
потім вона неодноразово здавала виручку від проданого товару йому, як чоловіку
своєї хазяйки. Крім того, в 2002 році, коли ОСОБА_3 після дорожньо-транспортної
пригоди знаходився в лікарні, позивачка доглядала за ним і товар для реалізації
не постачався. Вважала їх однією сім'єю.

Допитані в суді
першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 також показали, що сторони з
1998 року по 2006 рік проживали разом - однією сім'єю.

Вказана
обставина підтверджена актом про спільне проживання від 13 вересня 2006 року, з
якого вбачається, що сторони на протязі 8 років, з 1998 року по 2006 рік,
проживали спільно, однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний
сімейний бюджет (а. с. 5).

Також, свідки
ОСОБА_10, ОСОБА_11 пояснили, що вважали позивачку і відповідача сім'єю, та під
час перебування ОСОБА_3 в 2002 році у лікарні позивачка доглядала за ним, а
свідок ОСОБА_12, син позивачки, пояснював, що вони проживали разом, однією
сім'єю.

Крім того,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився син ОСОБА_5, батьком якого є відповідач
(а. с. 6).

Зокрема, з
доданих до справи фотознімків вбачається, що сторони разом, а також і з сином
позивачки, проводили відпочинок, відвідували батьків відповідача та його
родичів, святкували з ними народження дитини, що вказує на проживання сторін
однією сім'єю (а. с. 90-110).

3

Враховуючи
викладене, колегія суддів вважає доведеним факт сумісного проживання сторін з
1998 року по 2006 рік.

Однак, зазначені
правовідносини до 01 січня 2004 року регулювалися ст. 112 ЦК України 1963
року та Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, і само по собі
перебування у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю не було
підставою для визнання майна спільною сумісною власністю, якщо не встановлено,
що це придбання майна є наслідком спільної праці сторін.

Так, відповідно
до ст. 17 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року (далі - Закон)
майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Проте, позивачка
не надала суду доказів створення з відповідачем спільного майна, що придбання
спірного майна нею та відповідачем внаслідок спільної праці, і в якому
конкретно обсязі вона внесла вклад в спірне майно за період з 1998 року по 01
січня 2004 року. Тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зазначеного періоду є
безпідставними.

Згідно п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року, норми
Сімейного кодексу України (далі - СК України) застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК
України.

У відповідності
до ч. 1 ст. 74 СК України, майно, набуте чоловіком і жінкою, які проживають
однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як вбачається з
матеріалів справи, відповідач, в період проживання однією сім'єю з позивачкою,
04 вересня 2004 року придбав комплекс нежилих приміщень, розташованих по
АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Для придбання
вказаного майна відповідачем 24 вересня 2004 року з АППБ «Аваль» була укладена
Генеральна кредитна угода, по якій поручителем виступила позивачка (а. с. 86).

Таким чином,
вказаний комплекс нежилих приміщень був придбаний сторонами під час їх
проживання однією сім'єю та є спільною сумісною власністю, а тому підлягає
поділу між ними.

Як встановлено
судом, сторони не укладали між собою письмовий договір щодо правової причини
набуття майна в період їх спільного проживання. В зв'язку з цим, на все спірне
майно поширюються положення глави 8 СК України, зокрема ч. 1 ст. 70 СК України,
щодо рівності часток у спільному майні.

Тому за ОСОБА_1
і ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на комплекс нежилих приміщень по
1/2 частині за кожним.

Позовні вимоги
щодо визнання легкового автомобіля ВАЗ-21099, причепу «Турист», автомобіля
КАМАЗ-5320 з причепом, автомобіля AUDI-100 сумісною з
відповідачем власністю та про їх поділ є безпідставними, так як позивачкою не
доведено суду, що вказане спірне майно придбано ними в період з 01 січня 2004
року по 2006 рік.

Доводи
відповідача ОСОБА_3 про те, що він з позивачкою не проживав однією сім'єю,
необґрунтовані, оскільки спростовуються доказами у справі.

Враховуючи
викладене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню
частково.

Керуючись ст.
ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

4

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Березнегуватського районного суду Миколаївській області від 25 січня 2007
року  скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати право
сумісної власності за ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на комплекс нежилих приміщень,
розташованих по АДРЕСА_1, вартістю 78 396 грн.

Визнати за
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 право власності на вказане нежиле приміщення по 1/2 частини
за кожним.

В задоволенні
іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.