Справа №
Головуючий у 1 інстанції Сидоров
Категорія 39 Доповідач Лукьянова
РІШЕННЯ

Іменем України

4 вересня   2007 року       Апеляційний суд Донецької області у
складі :

головуючого судді
Зубової Л.М.  суддів Лук'янової С.
В.,  Барсукової О.І.

при секретарі
Андрусішиній М. Г.

розглянув
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відповідача Відкритого акціонерного товариства „Донецьккокс" на
рішення Кіровського районного суду міста Донецька від 7 травня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства
„Донецьккокс" про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди,  спричиненої незаконним звільненням.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду,
пояснення позивача і його представника,
представника відповідача,
перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги,  апеляційний суд

встановив:

В
листопаді 2006 року позивач звернувся в суд із зазначеним позовом,  в обгрунтування якого вказав,  що наказом від ЗО квітня 2004 року №169 він
був звільнений відповідачем за п.4  ст.
40 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 23 серпня
2005 року його поновлено на роботі. Ухвалою Верховного Суду України від 17
жовтня 2006 року рішення апеляційного суду від 23 серпня 2005 року залишено без
змін. Наслідком порушення його законних прав стали моральні страждання,  втрата нормальних життєвих зв'язків,  втрата здоров'я,  додаткові зусилля для організації свого
життя. Тому на підставі  ст.  ст. 55,
124 Конституції України,   ст.
237-1 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача у відшкодування
моральної шкоди 25 тисяч гривень (а.с. 2).

Рішенням
Кіровського районного суду міста Донецька від 7 травня 2007 року позов
задоволений частково і з відповідача на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди,  спричиненої незаконним
звільненням,  стягнуто 5 тисяч гривень;
на користь держави з відповідача стягнуте державне мито в сумі 51 грн. (а.с.
30-31).

Цим рішенням
встановлено,  що наказом відповідача від
30 березня 2004 року №169 позивача звільнено з роботи за п.4  ст. 40 КЗпП України. Звільнення проведене без
врахування дійсних підстав відсутності позивача на роботі. Звільнення з роботи
потягло за собою порушення встановленого укладу життя позивача,  позбавило його і членів його сім'ї без
засобів існування. Майже 18 місяців позивач не працював,  не отримував зарплату. Всі ці обставини
відбилися на стані його здоров'я,  на
початку 2007   року   позивач
переніс   операцію   на
шлунку   з   приводу
онкологічного

захворювання.
Визначаючи суму у відшкодування моральної шкоди,  суд врахував суть позовних вимог,  характер дій відповідача,  інші негативні наслідки і визначив у
відшкодування шкоди п'ять тисяч гривень.

Задовольняючи
позов частково,  суд послався на  ст. 238 КЗпП України,   ст. 1167 ЦК України і прийшов до висновку,  що позивачем не пропущений строк позовної
давності,  оскільки вимоги про
відшкодування Моральної шкоди позивач пред'явив одразу після остаточного
вирішення Верховним Судом України питання про його поновлення на роботі (а.с.
30-31).

В
апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення
Кіровського районного суду міста Донецька від 7 травня 2007 року і ухвалення
нового рішення про відмову у задоволенні позову через пропуск позивачем строку
позовної давності без поважної причини (а.с. 34-35).

В
судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача повністю підтримав
доводи апеляційної скарги; позивач не визнав апеляційну скаргу і просить
залишити без зміни рішення суду першої інстанції.

Апеляційний
суд вважає,  що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню,
рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухвалення у справі нового
рішення про відмову у задоволенні позову через наступне.

Відповідно
вимогам п.4 ч.1  ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими,  якщо застосовано
закон,  який не поширюється на ці
правовідносини,  або не застосовано закон,  який підлягав застосуванню.

Матеріали
справи і пояснення сторін підтверджують,
що наказом відповідача від 30 березня 2004 року №169 позивач незаконно
був звільнений з роботи на підставі п.4
ст. 40 КЗпП України і рішенням Апеляційного суду Донецької області від
23 серпня 2005 року поновлений на роботі (а.с. 20-25). Ухвалою Верховного Суду
України від 17 жовтня 2006 року рішення апеляційного суду від 23 серпня 2005
року залишено без змін (а.с.  19). Ці
обставини правильно встановлені судом першої інстанції.

Суд
першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те,  що незаконне звільнення позивача спричинило останньому
моральну шкоду.

Але,  задовольняючи позов,  суд першої неправильно застосував норми
матеріального права,  оскільки про
порушене право позивач дізнався не 17 жовтня 2006 року,  коли Верховний Суд України своєю ухвалою
залишив без змін рішення апеляційного суду від 23 серпня 2005 року про
поновлення позивача на роботі,  а після
звільнення його 30 березня 2004 року. Таким чином,  позивач з позовом про відшкодування моральної
шкоди,  спричиненої його незаконним
звільненням з роботи 30 березня 2004 року,
звернувся в суд через два роки і вісім місяців (а.с. 2,  25). Поважної причини для поновлення
пропущеного строку немає.

Згідно
постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди",  оскільки питання відшкодування моральної
шкоди регулюються законодавчими актами,
введеними у дію в різні строки,
суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін
і встановлювати,  якими правовими нормами
вино регулюються,  чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин,  коли набрав чинності законодавчий акт,  що визначає умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках,  та коли
були вчинені дії,  якими заподіяно цю
шкоду (п.5).

Між
сторонами існують трудові правовідносини,
до яких застосовуються вимоги  ст.
237-1 КЗпП України: відшкодування власником або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань,  втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До вимог про
відшкодування моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством,
застосовується тримісячний строк для звернення до суду із заявою про
вирішення трудового спору ( ст. 233 КЗпП України,  п.16 вказаної постанови Пленуму Верховного
Суду України).

Ні
вимоги  ст. 238 КЗпП України,  ні вимоги
ст. 1167 ЦК України,  на які постався суд першої інстанції,  не підлягають застосуванню при вирішенні
спору про відшкодування позивачу моральної шкоди,  спричиненої ното незаконним звільненням з
роботи.

Враховуючи
викладене в сукупності,  апеляційний суд
вважає,  що апеляційна скарга відповідача
підлягає задоволенню,  рішення суду
першої інстанції від 7 травня 2007 року - скасуванню з ухваленням у справі
нового рішення про відмову у задоволенні позову через неправильне застосування
судом норм матеріального права і у зв'язку з пропуском позивачем строку для
звернення до суду за захистом його порушеного права,  передбаченого
ст. 233 КЗпП України.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.2,
309 ч.1 п.4,  313,  316,
317 ЦПК України,  апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відповідача Відкритого акціонерного товариства „Донецьккокс"
задовольнити.

Рішення
Кіровського районного суду міста Донецька від 7 травня 2007 року скасувати.

Відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позову до Відкритого акціонерного товариства
„Донецьккокс" про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди,  спричиненої незаконним звільненням.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подання скарги безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня проголошення.