РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2007
року

Лисичанський
міський суд Луганської області в складі:

головуючого
судді                                                                  Фастовця
В.М.,

секретаря
судового засідання                                                Бандуровій
В.І.,

з участю
адвокатів                                                                 ОСОБА_6,
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.
Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах
малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на житло та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення позовних
вимог просила визнати за нею і донькою ОСОБА_1 право на житло та їх вселення до
квартири АДРЕСА_1, оскільки відповідач доплатив за нову квартиру спільними
коштами, у зв'язку з чим вона має право на це житло, з якого відповідач їх
вигнав.

Позивачка у судовому засіданні позов підтримала, суду пояснила, що
перебувала з відповідачем у шлюбі з 2003
року, під час шлюбу у них народилася донька. Вони мешкали за адресою
АДРЕСА_2, де вона та донька були зареєстровані. Квартира була придбана
відповідачем до шлюбу. У 2005
році відповідач запропонував провести обмін квартири на трикімнатну, вона
погодилася, обмін був проведений, заборгованість за новою квартирою погашали за
рахунок коштів брата відповідача та вкладів відповідача. Відповідач сказав, що
треба знятися з реєстрацію у старій квартирі, що вона зробила, однак у спірне
житло він її не прописав. У лютому 2007
року відповідач вигнав її з квартири після сварки.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що квартира
за адресою АДРЕСА_2 належала йому на праві власності, була придбана до шлюбу з
позивачкою. У 2005 році у
нього з'явилася можливість провести обмін на трикімнатну квартиру, за яку він
погасив при обміні заборгованість за рахунок свого та брата вкладів в
Ощадбанку, який зробили їх батьки ще у їх дитинстві. Відповідачка мешкала у
спірній квартирі періодично, часто уходила, вела аморальний спосіб життя.
Квартира належить йому, тому він не хоче, щоб позивачка мешкала в його
квартирі. Проти вселення доньки не заперечує. На цей час шлюб між ним та позивачкою
розірваний.

Судом досліджені наступні докази: ксерокопія паспорту позивачки; свідоцтво
про укладення шлюбу; свідоцтво про народження; постанова про відмову у
порушенні кримінальної справи; довідки Ощадного банку; квитанція про списання
коштів з компенсаційного рахунку на погашення заборгованості; довідка з
дитячого садка; договір міни; рішення про розірвання шлюбу.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази,
суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу від 14 грудня 2000 року квартира АДРЕСА_2 належала
відповідачу на праві приватної власності.

21 березня 2003 року між
сторонами у справі був укладений шлюб, а 22
жовтня 2003 року
позивачка зареєстрована у вказаній квартирі.

На підставі договору
міни від 29 серпня 2005 року відповідачу
на праві приватної власності стала належати квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку із зміною місця проживання позивачка знялася з реєстрації з
квартири АДРЕСА_2, а у
квартирі АДРЕСА_1 не
зареєструвалася, проживаючи там до 07
лютого 2007 року,
коли залишила вказане житло.

Оскільки позивачка не придбала права користування спірною квартирою як
співвласник цього житла, інші підстави позову у позовній заяві відсутні, її
позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки малолітня донька відповідача ОСОБА_1 є членом його сім'ї,
відповідач не заперечує проти її права користування спірним житлом та вселення,
визнання позову в цій частині не суперечить нічиїм охоронюваним законом
інтересам вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на житло та її вселення
підлягають задоволенню.

Частково
задовольняючи позов, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.119 ч.І п.5 ЦПК України упозовній заяві викладаються
обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

На підставі ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Відповідно до ст.57 ч.І п.3 СК України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй, йому особисто.

У якості підстави позову позивачка вказала на те, що під час обміну кварир
відповідачем він зробив доплату грошові кошти, які є спільною власністю
подружжя, тому вона не отримала право на користування цією квартирою. Інших
підстав для позову позивачка не заявляла, правом на зміну підстави позову не
скористалася, виходячи із заяви про зміну позовних вимог, про наявність у неї
такого права обізнана, у судовому засіданні мала адвоката.

Тому суд, виходячи з принципів змагальності сторін, диспозитивності
цивільного судочинства, розпорядження своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд, приймає рішення, виходячи з вищенаведеної підстави позову, що
не позбавляє позивачку права звернення до суду на іншій підставі, передбаченій
законодавством.

З договору купівлі-продажу, свідоцтва про реєстрацію шлюбу, договору міни,
довідок Ощадбанку, квитанцій Ощадбанку, пояснень сторін та свідка ОСОБА_5 вбачається,
що позивачка не мала частки у праві власності на двокімнатну квартиру №54 і на трикімнатну
квартиру №5, оскільки
перша квартира була придбана відповідачем до шлюбу, а друга квартира була
отримана у власність за рахунок майна та коштів, що належали відповідачу
особисто.

Таким чином, позивачка не отримала права користування спірною квартирою, як
її співвласниця на підставі норм сімейного законодавства.

Суд не приймає доводів позивачки, що відповідач обманним шляхом зняв її з
реєстрації, оскільки відповідно до п.1, 3
Тимчасового порядку реєстрації громадян за місцем проживання, затвердженого
постановою КМУ №35 від 16.01.03. фізична особа
повинна бути зареєстрована за місцем проживання, яке у свою чергу є місцем, де
вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення),
за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах,
передбачених законодавством України.

Після міни право власності на квартиру №54 було передано
іншій особі, передбачені законодавством правові підстави для реєстрації
позивачки у ній відпали, а зняття її з реєстрації було законним та
обґрунтованим. Сама позивачка також пояснила, що знялася з реєстрації
добровільно.

Окрім того, з копії паспорту позивачки вбачається, що з 28 квітня 2006 року і по час
розгляду справи вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст.24 КпШС України, ст.57 ч.І п.3 СК
України, ст.ст.10, 11, 119, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права на житло та вселення задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право на користування квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання її права на житло та
вселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Луганської області через Лисичанський міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з
дня винесення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів
апеляційної скарги або без попереднього подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо скарга подається у 10-ти денний строк зо днів винесення
рішення..