Справа №22Ц-2031/2007р.                                                     Головуючий
у 1 інстанції Пухна О.М.
01,11,12                                                                    Доповідач
у 2 інстанції Приходько
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого     Приходька К.П.,

судців     Даценко Л.М., Олійника
В.І.,

при
секретарі    Зозулі Н.С.,

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області
від 16 березня 2007 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватні нотаріуси Броварського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів купівлі
- продажу квартири за АДРЕСА_1 від 22 лютого 2006 року та від 08 червня 2006
року,

встановила:

у липні
2006 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що він з відповідачкою ОСОБА_1. з 25 вересня 1993 року перебував у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_7  ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час
перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. У
зв'язку з ускладненнями сімейних стосунків на прохання відповідачки, з метою
припинення сварок між ними, він 29 серпня 2005 року написав та нотаріально
завірив заяву, в якій зазначалося, що спірна квартира придбана за кошти, які
належать позивачці на праві особистої власності.

Оскільки
стосунки між ним та відповідачкою ОСОБА_1. ще більше ускладнилися позивач 14
листопада 2005 року звернувся до нотаріуса заявою, в якій стверджував факт
придбання спірної квартири під час перебування сторін у шлюбі та за спільні
кошти подружжя. Вказав, що відчуження квартири можливе лише за його письмовою
нотаріально посвідченою згодою. Копію даної заяви ОСОБА_1. відмовлялася
отримати у зв'язку з чим 17 січня 2005 року їй була направлена копія по пошті.
Шлюб між ними був розірваний 13 січня 2006 року. У березні 2006 року позивач
дізнався, що його колишня дружина без його згоди 22 лютого 2006 року за
договором купівлі - продажу продала квартиру, що є їх спільною сумісною
власністю, відповідачці ОСОБА_3., чим порушила його право власності на дане
майно, а тому просив визнати зазначений договір купівлі - продажу недійсним.

У лютому
2007 року позивач доповнив свої позовні вимоги та просив визнати недійсним
договір купівлі - продажу спірної квартири від 22 лютого 2006 року також і з
підстав його фіктивності, оскільки, він був укладений без наміру створення,
зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Ціна у договорі занижена, і
ні відповідачка ОСОБА_1, ні відповідачка ОСОБА_3. після вчинення правочину не
мали наміру ні виселятися з квартири, ні вселятися і неї. 08 червня 2006 року
між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3. знову було укладено договір купівлі -
продажу №2391, за яким спірна квартира була

2

придбана ОСОБА_1
Вказаний договір купівлі - продажу позивач також просив визнати недійсним.

Рішення
Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2007 року
позовна заява задоволена, визнаний недійсним договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
22 лютого 2006 року, зареєстрований за №887 та посвідчений приватним
нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5., визнаний недійсним
договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3та ОСОБА_1 08
червня 2006 року, зареєстрований за №2391 та посвідчений приватним нотаріусом
Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_8., стягнено з ОСОБА_1 та
ОСОБА_3. на користь позивача судові витрати по 703,75 гривень з кожного,
стягнено з ОСОБА_1 22,50 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Відповідачкою
ОСОБА_1 подана апеляційна скарга на рішення суду в якій вона просить рішення
суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним, судом
першої інстанції не з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені
норми матеріального права.

Колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено, що ОСОБА_2. та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1993
року по 2006 рік. Під час шлюбу ОСОБА_1 03 лютого 1998 року уклала договір про
взаємні зобов'язання з орендним підприємством «Броварипромжитлобуд» на участь у
будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1, за яким підприємство будувало
трьохкімнатну квартиру, а ОСОБА_1 перераховувала підприємству грошові кошти за
дане приміщення в сумі 31 378 гривень. 26 червня 2000 відповідно до акта
передачі житлової площі квартира передана ОСОБА_1 і 07 липня 2000 року ОСОБА_1
отримала свідоцтво про право власності на дану квартиру.

Відповідно
до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу).
Вважається що кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містив і Кодекс про шлюб та
сім'ю УРСР (в редакції 1969 року), (ст.22), який діяв на час набуття квартири у
власність.

Зважаючи
на викладене та відповідно до зазначених вимог законодавства суд першої
інстанції правильно зробив висновок про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2. та ОСОБА_1 оскільки набута ними під час перебування
їх у шлюбі.

Доводи
відповідачки ОСОБА_1 про те, що квартира є її особистою власністю, оскільки
придбана за її особисті кошти, зароблені нею до шлюбу під час роботи у банку
«Україна», де вона мала дуже високі доходи, не підтверджені доказами.

Із
довідки Національного банку України від 24 листопада 2006 року, наданої ОСОБА_1
вбачається, що документи, які підтверджують заробітну плату ОСОБА_1 за час
роботи у Бородянському відділенні Київської дирекції АК АПБ «Україна» за період
з 03 серпня 1992

3

року по 28
жовтня 1993 року вважаються втраченими з невідомих причин під час здійснення
ліквідаційної процедури.

Договір
за №41 від 03 лютого 1998 року про взаємні зобов'язання з орендним
підприємством «Броварипромжитлобуд» на участь у будівництві житлового будинку
по АДРЕСА_1 був укладений відповідачкою ОСОБА_1 під час шлюбу з позивачем.

На час
укладення вказаного договору діяв Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (в редакції
1969 року) згідно з вимогами ч.2 ст.23 якого при укладенні угод одним з
подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Доказів на
спростування вказаних вимог закону відповідачкою ОСОБА_1 суду не подано.

Заяву,
подану позивачем ОСОБА_2. 29 серпня 2005 року про те, що кошти, за які придбана
квартира АДРЕСА_1 належать його дружині ОСОБА_1 і є її особистою власністю не
можливо прийняти до уваги, оскільки в ній не зазначено, що це за кошти та коли
вони відповідачкою зароблені.

У
відповідності з вимогами ч.З ст.65 СК України для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. •

Згідно з
вимогами ст.657 ЦК України договір купівлі - продажу квартири укладається у
письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У заяві
від 29 серпня 2005 року відсутня згода позивача ОСОБА_2. на укладення договору
купівлі - продажу спірної квартири.

Крім
того 12 листопада 2005 року ОСОБА_2. у того ж нотаріуса подано іншу заяву про
те, що спірно квартира набута ним та його дружиною ОСОБА_1 під час шлюбу за
спільні кошти подружжя.

13 січня
2006 року шлюб між позивачем ОСОБА_2. і відповідачкою ОСОБА_1 був розірваний.

22
лютого 2006 року відповідачка ОСОБА_1 без згоди позивача ОСОБА_2. уклала
договір купівлі - продажу, за яким провела відчуження спірної квартири, що є
спільною сумісною власністю колишнього подружжя, на користь ОСОБА_3.

Статтею
369 ЦК України встановлено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на
вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає
нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

За
правилами ч.4 вказаної статті правочин щодо розпорядження спільним майном,
вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом
іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_2., як співвласник квартири не надавав письмової
згоди на відчуження спірної квартири, зокрема на укладення договору купівлі -
продажу та не уповноважував відповідачку ОСОБА_1 на вчинення даного правочину
від його імені.

4

Враховуючи
викладене суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачкою ОСОБА_1 та
відповідачкою ОСОБА_3. 22 лютого 2006 року має бути визнаний недійсним,
оскільки укладений з порушення вимог ст.ст.203,215,369 ЦК України.

Судом
першої інстанції встановлено, що після укладення зазначеного договору купівлі
-продажу, відповідачка ОСОБА_1 не залишала квартиру та не провела фактичної її
передачі у власність покупцю, продовжувала в ній проживати, користуватися цим
приміщенням і невдовзі, а саме 08 червня 2006 року знов уклала договір купівлі
- продажу з відповідачкою ОСОБА_3., за яким придбала цю квартиру назад.
Зазначені обставини свідчать про те, що обидві сторони діяли без наміру
створити цивільно - правові наслідки, які складали зміст договору купівлі -
продажу, що відповідно до вимог ст.ст.203,234 ЦК України є підставою для
визнання його недійсним.

Враховуючи
викладене суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між відповідачкою ОСОБА_1 та
відповідачкою ОСОБА_3. 06 червня 2006 року має бути визнаний недійсним,
оскільки укладений з порушення вимог ст.ст.203,234 ЦК України.

Посилання
скаржниці на те, що рішення суду є незаконним, судом першої інстанції не
з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушені норми
матеріального права не приймаються судом до уваги оскільки не грунтуються на
зібраних матеріалах справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків
суду.

Колегія
суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав для його скасування не має.

На
підставі наведеного, керуючись: ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України
колегія,

ухвалила:

апеляційну
скаргу ОСОБА_1на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від
26 березня 2007 року відхилити, рішення залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.