Справа № 2-1882
серпня 2007 p.              ТУЛЬЧИНСЬКИЙ
РАЙОННИЙ СУД Вінницької області
складі:   головуючого судді                                                               Люлько
секретарі                                                                                        Скавронській
у попередньому судовому засіданні в місті Тульчині справу за позовом
ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про поновлення строку
звернення до суду та визнання договору дарування недійсним,
звернулась в суд з позовною заявою до ОСОБА_2,
мотивуючи свої позовні вимоги тим,
що на праві приватної власності їй належало 57/100 частин житлового
будинку з відповідною часткою господарських будівель під номером НОМЕР_1,  який розташований на АДРЕСА_1 в місті
Тульчині Вінницької області,  який
належав їй згідно свідоцтва №1287 про право особистої власності на
домоволодіння,  виданого виконавчим
комітетом Тульчинського міської ради на підставі рішення цього ж виконкому №277
від 15 серпня 1990 року і зареєстрованого в Тульчинському міжрайонному бюро
технічної інвентаризації 17 жовтня 1990 року в книзі ФЖ 18 за номером 72.
році вона вирішила укласти договір довічного утримання з відповідачем.  А тому 20 грудня 2004 року в Тульчинській
державній нотаріальній конторі вона оформила,
як вважала тоді,  договір
довічного утримання за реєстром №4463.
час між нею та відповідачем склались напружені,
неприязні відносини. Він припинив надавати будь-яку матеріальну
допомогу,  перестав рахуватись з нею і
стосунки між ними вкрай загострились. Відповідач почав говорити,  що він являється господарем і поступить з
будинком та з нею так,  як сам вважає за
потрібне. Тоді вона стала виясняти,  яким
чином можна розірвати договір довічного утримання і лише тоді їй стало
відомо,  що в дійсності між нею і
відповідачем було укладено не договір довічного утримання,  а договір дарування частини будинку.
Вважаю,  що укладений договір дарування повинен бути
договір,  вона вважала,  що підписує договір довічного утримання,  а не договір дарування. Відповідач ввів її в
оману,  використовуючи її довіру. Крім
даного будинку в неї немає іншого житла і вона не могла подарувати навіть
частину будинку,  не ставлячи при цьому
ніяких вимог і свідомо позбавляючи себе можливості мати дах над головою.
Про те,  що в дійсності було вчинено
договір дарування частини будинку,  а
не договір довічного утримання,  їй стало
відомо лише в листопаді 2007 року,  а
тому строк звернення до суду вона пропустила з поважної причини і просить суд
В судовому
засіданні позивач позовні вимоги підтримав.
заперечив проти задоволення позову.
сторін,  ознайомившись з матеріалами
справи,  суд вважає за правильне позовну
заяву піддати задоволенню.
судовому засіданні не встановлено.
підставі викладеного,  керуючись  ст.
15,  60,  213-215 ЦПК України,   СТ.
СТ. .215,  229,  236 ЦК
України,  суд -
звернення до суду.
недійсним договір дарування 57/100 частини житлового будинку з відповідною
часткою господарських будівель,
позначеного на плані літерою «А»,
загальною площею 139, 5 кв.м. ,
житловою - 89, 8 кв.м. ,  під
номером НОМЕР_1,  який розташований по
АДРЕСА_1 в місті Тульчині Вінницької області та був укладений між ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 і посвідчений Тульчинською державною нотаріальною конторою 20 грудня 2004
року за реєстром №4463.
Рішення
суду може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його
проголошення шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження.