Справа № 22ц-1374/07р.                                      Головуючий    1
інстанції    Коваль В. І.
Категорія 30                                                           Доповідач
апеляційного суду Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2007 року колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого          -        Галущенка О.І.,

суддів:   Базовкіної Т.М.,   Довжук Т.С,

при
секретарі судового засідання  Швейновій
І.В.,

за
участю позивачки                    ОСОБА_1,

представника
позивачки                         ОСОБА_2,

відповідача                                                 ОСОБА_3,

представника
відповідача                     ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті
Миколаєві цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення   Заводського районного суду м. Миколаєва
від   29 березня   2007 року за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_3,

про усунення
перешкод в користуванні квартирою та виселення,

за зустрічним позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_1

про визнання права власності, ВСТАНОВИЛА:

06 червня 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про
його виселення з квартири АДРЕСА_1 та усунення перешкод в користуванні цією квартирою.

Позивачка вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня
2002 року їй на праві власності належить зазначена квартира. За вказаною
адресою зареєстрована вона, її неповнолітній син та відповідач, який    був вселений в спірну

квартиру тимчасово для догляду за нею та оплати комунальних
платежів. Між тим, вказані умови відповідач не виконав.

Посилаючись на
вказане, позивачка просила позов задовольнити.

В серпні 2006 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до
ОСОБА_1 про визнання права власності на Уг частину спірної квартири, мотивуючи
тим, що цю квартиру він придбав з ОСОБА_2 за спільні кошті та під час спільного
проживання.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2007 року
позов ОСОБА_1 задоволено. Відповідача виселено зі спірної квартири без надання
іншого житлового приміщення. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та постановити
нове рішення про задоволення його зустрічного позову та про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_1 На думку апелянта, суд дав неналежну оцінку наданим
доказам, а рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права.

У своїх запереченнях на скаргу позивачка його доводи не визнала, вказавши
на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції в межах заявлених вимог зустрічного позову повно
з'ясував обставини справи, дав належну оцінку доказам, які були представлені
сторонами і дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не довів суду факт
придбання спірної квартири разом з позивачкою. В зв'язку з цим суд обґрунтовано
відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Вирішуючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3
є тимчасовим мешканцем, а тому на підставі ст. 98 ЖК України він підлягає
виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Між тим, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не
відповідають дійним обставинам справи, що відповідно до п. п. З ст. 309 ЦПК
України є підставою для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового
рішення.

Відповідно до ст. 48 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність»
(далі -Закон) власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння, та
відшкодування заподіяних цим збитків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1, як власник квартири
АДРЕСА_1 звернулась з позовом про виселення ОСОБА_3 з вказаної квартири з тієї
правової підстави, що він є тимчасовим мешканцем.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, сторони з 1986
року знаходились в фактичних шлюбних відносинах, відповідач був вселений в
спірну квартиру як співмешканець зі згоди позивачки, що підтверджується його
постійною реєстрацією за вказаною адресою з травня 2002 року (а.с. 27).
Зазначені обставини спростовують доводи ОСОБА_1 про вселення відповідача в
спірну квартиру як тимчасового мешканця.

Таким чином, позовні вимоги позивачки про усунення перешкод в користуванні
спірною квартирою та про виселення відповідача як тимчасового мешканця не
підлягають задоволенню, оскільки нею не наведені переконливі доводи на
обґрунтування позовних вимог про виселення ОСОБА_3 зі спірної квартири.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законодавством.

За таких обставин рішення суду в частині первісного позову підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні
позову.

В іншій частині зазначене рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.
303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2007 року в
частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкоо в користуванні
квартирою та виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні
квартирою та виселення відмовити.

В іншій частині
вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути
оскаржено на протязі двох місяців безпосередньо до Верховного Суду України.