Справа
№-22-ц-2111/07р.                                Головуючий 1 ін ст.  Шиянова Л.О.
: житлові                                          Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 року судова
колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської
області в складі:

Головуючого - Міненкової Н.О.
Суддів - Гальянової
І.Г.,  Ларенка В.І. При секретарі - Набока О.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1на рішення Жовтневого районного суду
м.  Харкова від 12 лютого 2007 року по цивільній
справі за позовом Закритого акціонерного товариства „Титан" по виробництву
підйомно - транспортного
устаткування,  третя особа Товариство з
обмеженою відповідальністю „Харківський завод підйомно - транспортного
устаткування" до ОСОБА_1про виселення;

ВСТАНОВИЛА

В жовтні
2005 року до
суду звернувся позивач і просив виселити відповідача з кімнатиНОМЕР_1,
житловою площею 17,
4 кв. м.  у гуртожитку,  розташованому в АДРЕСА_1

В
обгрунтування своїх вимог посилались на те. що гуртожиток перебуває у них на балансі.
Кімната була виділена ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації та
профспілкового комітету( протокол №-43 від 20.02.2003 року). Відповідач був
прописаний в спірній кімнаті 15.04.2003
року,  але більше шести місяців в
гуртожитку не проживає,  з підприємства
звільнився 29.08.2003 року.

Просили
визнати відповідача таким,  що втратив
право користування кімнатою в гуртожитку та виселити без надання іншого
житлового приміщення.

В лютому
2006 року
позивач уточнив свої вимоги,  пославшись
на норми  ст.  132
ЖК України,  а в жовтні 2006 року,  уточнюючи позовні вимоги просили визнати
відповідача таким,  що втратив право на
проживання в кімнаті гуртожитку на підставі
ст.  ст.  71,
72 ЖК України.

23 жовтня 2006 року,  уточнюючи позовні вимоги просили розглядати
позов про виселення відповідача на підставі
ст.  132 ЖК України,  а тому ухвалою суду від 23 жовтня 2006 року провадження
за позовом в частині визнання відповідача таким,  що втратив право користування кімнатою в
гуртожитку закрито.

Відповідач
проти позовних вимог заперечував,
посилаючись на те,  що на
підприємстві більше 20 років
працює його матір,  яка стоїть у черзі на
покращення своїх житлових умов,  він
працював у відповідача з 1995
року і звільнився в 2003
року,  у зв'язку з тим,  що отримував зарплатню,  яка була незадовільною для нормального
життя,  а тому,  він був вимушений . При поселенні в
кімнату вони з матір'ю зробили в ній капітальний ремонт і понесли великі
витрати. Іншого житла він не має. Вважає,
що період роботи йому надали спірну кімнату у зв'язку з тим,  що вони з матір'ю перебували на квартирній
черзі. В період слухання справи виявив бажання працевлаштуватися на
підприємстві,  але йому,  на його думку,  було необгрунтовано відмовлено. Просив в
задоволенні позову відмовити.

Рішенням
Жовтневого районного суду м.  Харкова від
12 лютого 2007 року позовні
вимоги задоволені.

2

Не
погодився з рішенням суду ОСОБА_1.
й у апеляційній скарзі просить його скасувати,
як необгрунтоване,  постановлене
на неповно з'ясованих обставинах,  з
порушенням норм матеріального права.

Перевіривши
матеріали справи,  обговоривши доводи
апеляційної скарги,  вислухавши сторони
судова колегія вважає,  що апеляційна
скарга підлягає задоволенню,  а рішення
суду скасуванню,  з постановлениям нового рішення з
наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того,  що відповідач звільнився з підприємства за
власним бажанням і на момент звільнення не відносився до осіб,  зазначених в
ст.  125 ЖК України,  так як прожив у гуртожитку 8 років та 22міс.
і звільнився з підприємства за власним бажанням без зазначення поважних причин.

Судова
колегія з даними висновками суду погодитися не може,  так як вони протирічать зібраним по справі
доказам,  а також нормам права,  яке регулює ці правовідносини.

З
матеріалів справи вбачається,  що ЗАТ
„Титан" по виробництву підйомно -транспортного
устаткування було створене шляхом перетворення орендного підприємства
„Титан" по виробництву підйомно -
транспортного устаткування в закрите акціонерне товариство.

Згідно з
п.1.4 Статуту Харківського орендного підприємства „Титан" по виробництву
підйомно - транспортного
устаткування орендне підприємство є правонаступником майнових та інших прав і
обов'язків Харківського заводу підйомно -транспортного
устаткування ім.  Леніна. (а.с.  5-8).

При
передачі цілісного майнового комплексу орендному підприємству у власність
спірне приміщення гуртожитку не передано.

Відповідно
до Статуту ТОВ „Харківський завод підйомно - транспортного устаткування" підприємство було створене
ЗАТ „Титан",  ТОВ „Підйомно - транспортні
машини",  та Науково - виробничою
корпорацією „Інтерподйом трансмаш" ( а.с.
9-10).

На
підставі акту прийому в експлуатацію від 31 грудня 1976 року був введений в
експлуатацію гуртожиток будинку з 9 поверхів на 537 місць з блоком
обслуговування по пр. Ілліча заводу ВТО ім. . Леніна" ( а.с.  12-13).

ОСОБА_1
був прийнятий в СП „Титан „Євіг" в ливарне виробництво модельником по
дерев'яним виробам 07.08.1995
року.

На
спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету СП „Харківського
заводу ПТО від 20 лютого 2003 року було
вирішено виділити відповідачу кімнатуНОМЕР_1 ж. пл. 17, 4 кв. м.  в будинкуАДРЕСА_1 зі складом сім'ї 1 людина. ( а.с.  14)
. З 15 квітня 2003 року він був
прописаний на цій жилій площі. До виділення вказаної кімнати відповідач займав
у гуртожитку койко - місце ( а.с.  34).

Звільнився
ОСОБА_1. з підприємства за власним бажанням з 29 серпня 2003
року.

Причиною
звільнення,  як пояснював в суді
відповідач було те,  що він отримував
невелику заробітну плату,  що
перешкоджало йому створити нормальні умови для життя.

Судовим
розглядом було також встановлено,  що в
спірній кімнаті проживає мати відповідача ОСОБА_2,  яка працює на підприємстві з 13 грудня 1984 року,  зі складом сім'ї ( вона і син - відповідач по
справі) перебувала на квартирному обліку за №-28,  а в
списках на першочергове отримання житла перебуває з 22 березня 1990 року,  черга №-
10 ( а. с.  122). В кімнаті знаходяться особисті речі
відповідача,  що свідчить про те,  що останній користується кімнатою,  оплачує комунальні послуги і не має
заборгованості ( а.с.  99-100)

Крім
того,  з матеріалів справи
вбачається,  що позивач мав бажання
працевлаштуватися на підприємство але йому було відмовлено. ( а.с. 139, 140, 141, 151). Як пояснював
в суді відповідач про те,  що його
трудова книжка знаходилась на підприємстві до січня 2007 року,  що не заперечував представник третьої особи(
а.с.  141).

3

З
пояснень свідка ОСОБА_3-
голови правління ЗАТ „Титан" вбачається,  що на теперішній час вирішується питання про
передачу будівлі до комунальної власності. В гуртожитку є місця для проживання
які мають призначення як ліжко -
місце так і кімнати для проживання сімейних ( а.с.  110).

Свідок
також пояснив,  що спірна будівля може
бути переведена в сімейний гуртожиток,  а
на теперішній час воно відноситься до відомчого гуртожитку. А на а.с.  12( звор.) свідок зазначив,  що для передання у комунальну власність
написана заява про надання статусу сімейного гуртожитку .

Виходячи
із вказаних пояснень,  судова колегія
зазначає,  що гуртожитками є спеціально
побудовані підприємствами,
установами,  організаціями жилі
будинки для малосімейних,  щодо яких
адміністрацією і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято
рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у
виконкомі районної ради,  як гуртожитки.

Між
тим,  ні суду першої інстанції ні
апеляційній інстанції не було надано достовірних доказів про реєстрацію
зазначеної будівлі у якості гуртожитку на час надання спірної кімнати
відповідачу та на час звільнення з підприємства.

Відповідно
до рішення №-8-12 від 04 про відомчий
житловий фонд AT „Титан",  який
підлягає реєстрації в БТІ керівництво товариства було зобов'язане зареєструвати
житлові будинки,  збудовані заводом ім.  Леніна в БТІ. В додатку до зазначеного
рішення в переліку відомчих житлових будинків будівля поАДРЕСА_1не зазначена як
гуртожиток. В реєстраційному посвідченні за 05.02.1996 року вказано,  що
будинок в цілому по АДРЕСА_1 зареєстрований за AT „Титан"
на підставі цього рішення та записаний в реєстрову книгу відомчого фонду за
реєстровим номером 1900.

Крім
того,  з наданих доказів,  пояснень сторін вбачається,  що в будівлі за час проживання були зроблені
переобладнання в кімнатах,  тобто
приміщення використовувалося не як гуртожиток,
а як звичайна житлова площа і протягом багатьох років відповідач не
звертав на це увагу.

Відповідно
до  ст.
132 ЖК,  приміщення оформлене як гуртожиток,  перестає бути таким ,
якщо воно використовується не як гуртожиток,  а як звичайна житлова площа місцевих рад або
відомства.

Позивачем
не надано належних доказів,  які б
свідчили про те,  що на час пред'явлення
позову приміщення було зареєстровано як гуртожиток.

Свідок
ОСОБА_3також підтвердив в судовому засіданні те,  що відповідач заявляв про своє бажання
повернутися на підприємство,  але
виконання роботи яку він виконував раніше йому запропонувати не можуть за
відсутністю виробничої потреби в ній. Та взагалі вважає,  що повернення на підприємство відповідача для
нього не доцільне.( а.с. 111)

Між
тим,  обґрунтовуючи свої позовні вимоги
про виселення з гуртожитку представник позивача посилався на те,  що кімнати необхідні для поселення
працівників,  яких потребує підприємство.

Всі
викладені обставини свідчать про те,  що
у суду не було підстав для задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_1. зі
спірної кімнати,  а тому постановления рішення про
задоволення позовних вимог та виселення відповідача без надання іншого
житлового приміщення протирічить вимогам діючого законодавства яке регулює ці
правовідносини та фактичним обставинам справи.

Відповідно
до  ст.
132 ЖК
України житлові права громадян,  які
проживають в гуртожитках,  строго
охороняються та гарантуються діючим законодавством і вони не можуть бути
виселені без наявності законних підстав. Наявність поважних причин для
звільнення,  які перешкоджають виселенню
громадянина без надання іншого житлового приміщення зазначена в нормативних
актах,  які на теперішній час своєї
чинності не втратили.

4

Згідно
до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року із
змінами,  якщо гуртожиток надано у
зв'язку з роботою,  слід з'ясовувати вид
трудового договору,  укладеного між
позивачем і відповідачем,  і за яких
підстав він був припинений,  маючи на
увазі положення  ст.  132 ЖК України.

Судовим
розглядом було встановлено,  що
відповідач до оформлення на роботу до відповідача проживав разом з матір'ю в
приміщенні гуртожитку,  яка у зв'язку з
роботою на підприємстві отримала кімнату в комунальній квартирі,  залишаючись перебувати на квартирній черзі
разом з сином.  07.08. 1995 року ОСОБА_1.
був прийнятий в ливарне виробництво учнем модельника і спірну кімнату отримав
після того як пропрацював на підприємстві більше ніж сім років.

Звільнився
відповідач з підприємства у зв'язку з тим,
що заробітна плата яку він отримував не задовольняла його життєві
потреби,  обладнання на якому він
працював було застаріле.

Відповідно
до довідки про отриману відповідачем заробітну плату в 2003 році ( без
відрахувань),  відповідач за вказаний
період мав середній заробіток до 800
грн. ( а.с.  123).
Розмір зазначеної заробітної плати позивач вважав недостатнім для
нормального життя,  а тому вважати
звільнення відповідача з підприємства без поважних причин не можна. При
цьому,  судова колегія враховує бажання
відповідача працевлаштуватися на підприємство.

Судова
колегія при прийнятті рішення враховує також і те,  що після звільнення відповідача на
підприємстві залишилась працювати мати відповідача,  яка на теперішній час перебуває разом з відповідачем
на квартирній черзі.

Керуючись  ст.
ст.  303, 304, 307, 309,  313, 314, 317, 319 ЦПК України
судова колегія,

ВИРІШИЛА

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1. задовольнити,  рішення
Жовтневого районного суду м.  Харкова від
12 лютого 2007 року скасувати.

Постановити
нове рішення,  яким в задоволенні
позовних вимог Закритого акціонерного товариства „Титан" по виробництву
підйомно - транспортного
устаткування до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення
набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом
двох місяців шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.