АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

12 липня
2007 року                                                                                              м.
Суми

Колегія
суддів з розгляду цивільних справ в касаційному провадженні Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого -
Маслова В.О.,

суддів              - Білецького О.М.,

Дубровної В.В.,
Жмаки В.Г., Лузан
Л.В.,

розглянувши
у судовому засіданні в м.Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи: Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний», Перша Полтавська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про визнання права власності на
паєнагромадження і на частину квартири, визнання недійсними договору дарування
і свідоцтва про право власності на квартиру та встановлення порядку
користування жилим приміщенням

і за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа:
Житлово-будівельний кооператив «Молодіжний», про спонукання до стягнення з них
компенсації частини паєнакопичення

за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від
24 березня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 8
липня 2004 року,

встановила:

У березні 1996
року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Вказував,
що в період шлюбу з ОСОБА_2 вони за рахунок спільних коштів виплатили частину
пайових внесків в ЖБК «Молодіжний» на придбання двохкімнатної квартири
АДРЕСА_1, а після розірвання шлюбу він сплачував решту вартості квартири
особисто.

Однак,
відповідачка перешкоджає йому в користуванні житлом, без його відома та згоди
отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на квартиру та подарувала
її дочці ОСОБА_3

Уточнивши
вимоги, з врахуванням розміру внесених ним у рахунок паєнакопичення коштів,
просив визнати за ним право власності на 5/12 частин спірної квартири, а за
відповідачкою визнати право власності на 7/12 частин квартири, визнати
недійсними свідоцтво про право власності на цю квартиру від 14 лютого 1996 року
на ім'я ОСОБА_2 та договір дарування колишньою дружиною ОСОБА_2 квартири їх
дочці ОСОБА_3 від 13 березня 1997 року.

Справа № 33-ц-3

Категорія -19

Головуючий у 1-й інстанції - Петренко В.М.

Доповідач в суді апеляційної інстанції - Тимчук Л.А.

Суддя-доповідач - Білецький О.М.

Крім
того, просив встановити порядок користування квартирою, виділивши йому жилу
кімнату площею 10,4 кв.м та підвал, відповідачам - жилу кімнату площею 17,1
кв.м, решту приміщень квартири залишити в спільному користуванні.

Справа судами
розглядалася неодноразово.

Рішенням
Київського районного суду м.Полтави від 24 березня 2004 року, залишеним без
зміни ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 8 липня 2004 року,
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано
за ОСОБА_1 право власності на 1055 грн. паєнакопичення в ЖБК «Молодіжний»
поАДРЕСА_1і.

Стягнуто
на його користь з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 191 грн. понесених судових витрат.

У задоволенні інших
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

В
обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування
судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування судових
рішень в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та просить направити
справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Дослідивши
матеріали та перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з
ОСОБА_1 на придбання двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 сплатила вступний внесок у
розмірі 2058 рублів у касу ЖБК «Молодіжний», членом якого вона була з 12 жовтня
1973 року, а після припинення шлюбних стосунків періодичними платежами до 1992
року сплатила ще 1398 рублів пайових внесків.

В той же
час у період шлюбу з 8 травня 1976 року по 23 лютого 1983 року з цією метою
подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1 було внесено 780 рублів спільних коштів.

Тобто,
суд визначив, що враховуючи загальний розмір внесків, ОСОБА_1 належало право на
половину спільно внесених коштів, тобто на 390 рублів, що складає 9/100 частини
паєнагромадження.

З цими
висновками погодився і апеляційний суд.

Колегія
судців вважає, що такі висновки судів першої та апеляційної інстанції
відповідають фактичним обставинам і узгоджуються з вимогами норм матеріального
права, зокрема, ст.ст. 22, 24, 28 КпШС України та ст.16 Закону України «Про
власність».

Однак,
визнаючи за ОСОБА_6 право власності лише на вказану частину паєнакопичення
вартістю 1055 гривень станом на 1 січня 1992 року, місцевий суд, з висновками
якого погодився і суд апеляційної інстанції, неправильно застосував норми
матеріального права, а саме: ст.15 Закону України «Про власність», введеного в
дію з 15 квітня 1991 року, відповідно до якої член житлово-будівельного
кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок, набуває права власності на
це майно.

Спірне майно набуте під час дії КпШС України, а тому при
його розподілі у суду не було підстав застосовувати норми СК України.

Після
повної сплати подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1 пайових внесків суду належало вирішувати
питання про право власності не на частку в паєнагромадженні, а на частку у
спірній квартирі залежно від належної кожному з них частки у паєнагромадженні.

Така
позиція суду касаційної інстанції узгоджується з положеннями п.п. и) п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року «Про
практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи».

Як
вбачається з уточнених позовних вимог ОСОБА_1, фактично він і просив визнати за ним право власності на
частину спірної квартири.

Та
обставина, що спір стосувався саме права власності на житло, випливає і з
подальших його позовних вимог про оспорення свідоцтва про право власності на
квартиру та договору дарування.

Іншого
житла в даному населеному пункті ОСОБА_1
не має, компенсації вартості належної йому частки не бажає, а тому за ним
потрібно визнати право власності на 9/100 частини спірної квартири.

Згідно
зі ст.ст.4, 48, 55 Закону України «Про власність» і ст.243 ЦК УРСР, власник на свій
розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном, у тому
числі шляхом дарування та може вимагати усунення будь-яких порушень його прав.
Він не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків,
передбачених законом.

Таким
безумовним порушенням прав ОСОБА_1
і є отримання колишньою дружиною без його згоди і відома в управлінні
житлово-комунального господарства свідоцтва за №51 від 14 лютого 1996 року про
право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та подальше відчуження цього
житла їх дочці ОСОБА_3 за договором дарування, посвідченого 13 березня 1997
року державним нотаріусом Першої Полтавської нотаріальної контори за реєстровим
№ р5-515.

В
зв'язку з викладеним на підставі ст.48 ЦК
УРСР вказані свідоцтво та договір дарування потрібно визнати недійсними у
частині 9/100 належної ОСОБА_1
частки спірної квартири.

Враховуючи,
що по справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів,
обставини встановлено повно й правильно, але допущено помилку в застосуванні
норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним оскаржувані судові
рішення скасувати в частині вирішення позовних вимог про визнання права
власності на частину квартири і визнання недійсними свідоцтва про право
власності на квартиру та договору дарування квартири з ухваленням нового
рішення про часткове задоволення цих вимог.

З огляду
на кількість кімнат у квартирі, їх площу та розмір належної ОСОБА_6 частки, яку
неможливо виділити у вигляді відокремленого жилого приміщення, суди першої та
апеляційної інстанції вірно визначились, що встановлення порядку користування
приміщеннями квартири, у той спосіб як просить цей позивач, порушуватиме
житлові права відповідачок ОСОБА_2, ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають в ній на законних підставах.

В цій частині оскаржувані
рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись
ст.336, 341, 344, 346 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Київського районного суду м.Полтави від 24 березня 2004 року та ухвалу Апеляційного
суду Полтавської області від 8 липня 2004 року в частині вирішення позовних
вимог про визнання права власності на частину квартири, визнання недійсними
договору дарування і свідоцтва про право власності на квартиру скасувати і
ухвалити нове рішення.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 9/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Визнати
частково, на 9/100 частин квартири недійсним свідоцтво №51 від 14 лютого 1996
року про право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2
управлінням житлово-комунального господарства Полтавського міськвиконкому.

Визнати
частково, на 9/100 частин квартири недійсним, посвідчений 13 березня 1997 року
державним нотаріусом Першої Полтавської нотаріальної контори за реєстровим №
р5-515, договір дарування ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1.

В іншій
частині рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції у
даній справі залишити без зміни.

Рішення оскарженню не підлягає.