РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

02
жовтня 2007 року                                                                                                      м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                               Сегеди С. М. ,

судців:                                          Виноградової
Л.Є.,

Гайворонського
С. П.,

при
секретарі                              Шкрабак
В.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Суворовського районного суду м.
Одеси від 25 квітня 2007 року,  у
цивільній спразі за позовом ОСОБА_2 до Суворовської районної адміністрації
виконавчого комітету м.  Одеси про
визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним,  а також за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,  ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу будинку,  про визнання
права власності на будинок у порядку спадкування,  третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_4,

встановила:

24.04.2002         року ОСОБА_2
звернулась з позовом до Державної податкової

адміністрації Ленінського району м.
Одеси про визнання дійсним договору купівлі-продажу

будинку АДРЕСА_1,  укладеного
24.03.1994 року,  згідно якого ОСОБА_5

продав,  а вона купила зазначений
будинок за 8500000 крб.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Одеси від
08.05.2002 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.

Ухвалою
судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської
області від 08.07.2003 року зазначене рішення було скасоване з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції,  за апеляційною скаргою ОСОБА_6 - сина
ОСОБА_5,  який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
(т.1,  а.с. 115-116).

02.09.2003      року до суду звернувся
ОСОБА_1 - внук ОСОБА_5,  та син ОСОБА_6,

який помер ІНФОРМАЦІЯ_2,  з позовом
до ОСОБА_2,  який доповнював 28.09.2005
року,  про

визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 24.03.1994
року (т.2,

а.с. 13).

В подальшому,  а саме 27.01.2006 року,  ОСОБА_1 доповнив свої позовні вимоги та
пред'явив також позов до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного будинку,
укладеного 28.10.2002 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та визнання за ОСОБА_1
права власності на будинок в порядку спадкування. Просив цей позов об'єднати в
одне провадження з його позовом від 28.09.2005 року (т.2 а.с. 4-7).

В ході
розгляду справи до участі в ній в якості третьої особи була залучена приватний
нотаріус ОСОБА_4

Головуючий
у 1-й інстанції: Кисельов В.К..                                       Справа
№22ц-3106/2007 р.

Доповідач:
Сегеда С. М.                                                                        Категорія:
ЦП: 5; 12;
26

Ухвалою
суду від 26.01.2007р. були об'єднані в одне провадження позови ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу,  про визнання права власності на будинок,  а також уточнений позов ОСОБА_2 до
Суворовської районної адміністрації виконавчого комітету м.  Одеси про визнання договору купівлі-продажу
дійсним (т.2,  а.с. 149).

Рішенням
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 25 квітня 2007 року у задоволенні позовних заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
відмовлено у повному обсязі.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування зазначеного судового
рішення та ухвалення нового,  яким всі
його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд
дійшов правильного висновку про те,  що
договір купівлі-продажу спірного будинку від 24.03.1994 року,  згідно якого ОСОБА_5 продав,  а ОСОБА_2 купила будинок АДРЕСА_1 за 8500000
крб.,  є нікчемним та таким,  який не породжував виникнення правових
наслідків. Тому суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні її позовних
вимог.

Разом з
тим,  суд помилково не визнав недійсним
договір купівлі-продажу спірного будинку,
укладений 24.03.1994 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2,  як того вимагав позивач.

З цих же
підстав повинен бути визнаний недійсним договір купівлі-продажу спірного
будинку від 28.10.2002 року,  укладений
між ОСОБА_2 і ОСОБА_3,  що судом також не було враховано,  а тому судове рішення підлягає зміні,  а вимоги ОСОБА_1 в цій частині підлягають
задоволенню.

Висновок
суду про те,  що ОСОБА_3,  який купив спірний будинок у ОСОБА_2 за 27000 грн.,  є добросовісним набувачем,  обгрунтований,  оскільки на день укладення зазначеного
договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_2,
на підставі рішення Ленінського районного суду м.  Одеси від 08.05.2002 року,  була власницею будинку,  заборон щодо відчуження останнього не
було,  а тому ОСОБА_3 придбав спірний
будинок на законних підставах.

Проте,  відмовляючи в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання права власності на спірний будинок,  суд виходив із того,  що позивач не прийняв спадщину після смерті
свого батька,  ОСОБА_6,
а тому його вимоги визнав безпідставними.

З таким
висновком суду погодитись не можна,  так
як згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом,  виданого 18.07.2003 року в м.  Санкт-Петербург РФ,  позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті
ОСОБА_6,  що підтверджується спадковою
справою № 134X2003,  реєстровий номер
11-1-811 (т.2,  а.с. 239,  251).

Незважаючи
на це,  судова колегія дійшла висновку
про те,  що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій
частині не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У
судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено,  і це не заперечується сторонами,  що після придбання спірного будинку
відповідач ОСОБА_33ніс його
і на час розгляду справи спірного будинку вже не існувало.

Відповідно
до ч.1  ст. 2 Закону України "Про
власність",  який діяв на час виникнення
спірних відносин і розгляду справи в суді першої інстанції,  право власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.
Аналогічне визначення містилось і у
ст.  86 ЦК України,  в редакції 1963 року. Тобто,  право власності - це речове право і воно
існує,  оскільки є річ (об'єкт),  щодо якого воно виникло та існувало,  а знищення речі припиняє відносини власності.

Таким
чином,  у задоволенні позивних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити через відсутність спірного майна.

Стосовно
земельної ділянки,  на якій був
розташований будинок,  судова колегія
зазначає,  що вона у даному випадку не
входить до складу спадкового майна,  в
установленому законом порядку передана у власність відповідачеві ОСОБА_3,  про що мається Державний Акт,  серії ОД № 089091 від 23.10.2003 року,  реєстровий номер 66 (т. 2,  а.с. 252).

Судова
колегія залишає без задоволення вимоги апелянта ОСОБА_1 про скасування судового
рішення і направлення справи на новий розгляд для заявления ним додаткових вимог
з приводу зазначеної земельної ділянки,
оскільки такі підстави для скасування судового рішення,  з направленням справи на новий розгляд,  не передбачені  ст.
311 ЦПК України.

Крім
того,  в апеляційній скарзі апелянт
ставив питання про скасування судового рішення і ухвалення нового,  що унеможливлює зміну апеляційної скарги по
закінченню строку на апеляційне оскарження згідно ч. 1  ст.
300 ЦПК України

Керуючись  ст.
303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених в суді першої інстанції.

Тому
судова колегія вважає,  що вимоги
апелянта в апеляційній скарзі про поновлення йому строку на прийняття спадщини
є безпідставними та такими,  що не
підлягають задоволенню,  оскільки не
заявлялись в суді першої інстанції і крім того,
матеріали справи містять докази прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті
свого батька ОСОБА_6

Згідно  ст.  213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.  Законним є
рішення,  яким суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Суд
першої інстанції правильно з'ясував обставини,
але допустив помилку щодо застосування матеріального права,  у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню,  а судове рішення
зміні.

Керуючись
п.3 ч.1  ст.  307; п.4 ч.1
ст.  309;  ст.
ст.  313,  316; 317; 319 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 25 квітня 2007 року змінити.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати
недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,  укладений 24.03.1994 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_2.

Визнати
недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,  укладений 28.10.2002 року між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3.

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.