1 інстанції  Сіваченко І.В.
Справа №
22 -35932007р.        Доповідач Курило
травня 2007 року Апеляційний суд Донецької області у складі: головуючого судді
Курило В.П. суддів Саніковой О.С., Шамрило Л.Г. при секретарі
у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку                          справу за
скаргою ОСОБА_1 на рішення Пролетарського районного суду міста Донецька від 15
лютого 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу і відшкодування моральної шкоди,
У грудні 2006 року позивач звернувся в суд з таким позовом до відповідачів.
Він посилався на те, що 19 серпня 2002 року між ним і ОСОБА_2 був укладений
на те, що строк повернення боргу сплинув 19 вересня 2002 року, відповідачка
31 березня 2004 року до нього звернувся ОСОБА_3 з проханням позичити
угоду, за якою відповідач прийняв у борг від нього грошову суму з врахуванням
зобов"язалися повернути до 27 квітня 2004 року   .
Строк повернення боргу закінчився, але відповідачі гроші
боргу, 3 % річних за користування грошима, судові витрати, і відшкодувати
Рішенням Пролетарського районного суду міста Донецька від 15 лютого 2007
року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового рішення про задоволення його позовних вимог. Суд не повно
з"ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права, встановленим доказам дав неправильну
правову оцінку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників
позивача і відповідачів, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, надані сторонами докази, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового
рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено,
що 19 серпня 2002 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 був укладений договір, за яким
позивач передав відповідачці у борг грошову суму у 19350 грн. строком до 19
вересня 2002 року.

Вказаний факт підтверджений договором позики від 19 серпня 2002 року, що
міститься на а.с. 7, а також поясненнями представника відповідачів.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення, суми боргу, позивач вказував на
те, що відповідачка суму боргу не повернула, незважаючи на те, що строк
повернення грошової суми, передбачений договором, закінчився.

Відповідно до ст. 374 ЦК
України в редакції Закону 1963 року, що діяла на час укладання договору між
сторонами, за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає другій
стороні (позичальникові) у власність гроші або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Відповідно до ст. 375 ЦК
України в редакції Закону 1963 року договір позики на суму понад 50
карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в зазначеній частині, суд першої
інстанції виходив з того, що строк повернення позики вказаний в договорі 19
вересня 2002 року, закінчився, позивач звернувся в суд з вказаним позовом лише
у грудні 2006 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Але з таким виском суду першої інстанції погодитися не можливо через те, що
він грунтується на доказах, що не повно перевірені в судовому засіданні.

В засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача посилався на
те, що позивач не пропустив строк на звернення у суд з вказаним позовом через
те, що після проголошення судом першої інстанції свого рішення відповідачі
частково повернули позивачу борг в сумі 100 долів США, що за курсом
Національного Банку України дорівнює 505 грн.

Представник відповідачів підтвердив вказаний факт, уточнивши, що
відповідачі дійсно частково повертали позивачеві борг за договором позики від
19 серпня 2002 року, але це відбувалось у березні 2004 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вказаних обставин не
з"ясував. А вони мають суттєве значення для справи і відповідно до п. 1 ч.
1 ст. 309 ЦПК України вказаний факт є підставою для скасування рішення суду з
ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України в редакції Закону 2003 року загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК
України в редакції Закону 2003 року перебіг позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого
обов"язку. Відповідно до ч. З цієї ж статті після переривання перебіг
позовної давності починається заново.

З пояснень представників сторін в судовому засіданні встановлено, що у
березні 2004 року відповідачі частково повернули позивачеві суму боргу. Тому
відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст. 264 ЦК
України строк позовної давності перерваний і починається з березня 2004
року.

Як видно з матеріалів справи позивач звернувся в суд з позовом про стягнення
суми боргу у грудні 2006 року, тобто в межах строку, передбаченого ст.ст. 257 і
264 ЦК України.
У зв"язку з чим не пропустив строк для звернення у суд з вказаним позовом.
Тому висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку для звернення
у суд є помилковим.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконала прийняті не себе зобов"язання
по поверненню суми боргу, то на підставі ст. 374 ЦК України в редакції Закону України 1963 року, сума боргу
підлягає стягненню у примусовому порядку.

Вирішуючи питання про суму, що підлягає стягненню, суд
апеляційної інстанції приймає до уваги наступні докази.

В засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтвердив
факт часткового повернення боргу в сумі 505 грн. Саме його доводи і приймає суд
апеляційної інстанції і тому від суми, що підлягає стягненню - 19350 грн.,
віднімає повернуту суму у 505 грн., визначивши до стягнення у примусовому
порядку Д9350 - 505 =18845 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги доводи
представника відповідачів про те, що сума, що повернута відповідачами
позивачеві, є набагато більшою. Суду апеляційної інстанції не надані будь які
переконливі докази вказаним доводам. Враховуючи, що договір позики відповідно
до ст. 375 ЩІК України ( 1963 року) укладений у письмовій формі, то і факт
повернення боргу за вказаним договором, відповідно до ст. 216 ЦПК України в
редакції Закону 1963 року мав бути оформлений письмово. Відповідачі не надали
суду таких доказів. Судом апеляційної інстанції була надана відповідачам
можливість надати суду апеляційної інстанції вказані письмові докази. Для цього
по справі було оголошено перерву. Але ні відповідачі, ні їх представник в
судове засідання не з'явились без поважних причин і не надали суду апеляційної
інстанції жодного доказу на підтвердження факту передачі позивачеві грошової
суми для виконання грошового зобов"язання за договором позики від 19
серпня 2002 року.

Між тим, позивач визнав факт отримання від відповідачів часткового
повернення боргу в сумі 505 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Тому позивач на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України
звільняється від доказування визнаного ним факту.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК
України в редакції Закону 2003 року боржник, який прострочив виконання
грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір
процентів не встановлений договором або законом.

Як видно з договору позики сторонами передбачений строк повернення боргу 19
вересня 2002 року. Але це зобов"язання відповідачкою ОСОБА_2 порушено.
Тому у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України вона має сплатити позивачеві 3%
річних від простроченої суми. Розмір суми, що підлягає стягненню, складає:

3% річних : 12
місяців =0.25% у місяць : 30 днів =0.008% на день.

За період з жовтня 2002 року до березня 2004 року, коли відповідачка
частково повернула борг, сплинуло 17 місяців і 12 днів.

19350 грн. х 17
місяців 12 днів х 0.25% х 0.008% =841.98 грн.

З квітня 2004
року з врахуванням часткової сплати боргу сума процентів складає:

19350-505 грн. =
18845 грн.

До часу розгляду
справи судом апеляційної інстанції сплинуло 37 місяців.

18845 грн. х 37
місяців х 025% на місяць =1743.18 грн.

1743.18 +841.98 = 2585.18 грн. Саме цю суму необхідно
стягнути з відповідачки на підставі ст.625 ЦК України на користь позивача.

Крім того, з відповідачки на користь позивача сума боргу має бути стягнута
з врахуванням індексу інфляції, що становить з квітня 2004 року по квітень 2007
року включно : 18845 х 35.4%= 25516.13 грн.

А всього
належить стягнути: 25516.13 + 2585.18 = 28101.31 грн.

Відповідно до ст. 79, 80, 81,83, 88 ЦПК України у зв"язку з частковим
задоволенням позовних вимог з відповідачки ОСОБА_2 необхідно стягнути і судові
витрати, які складають: ЗО грн. - витрати на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в суді, і судовий збір 1% від суми задоволених вимог, тобто
255.16 грн.

В іншій частині позовні вимоги не грунтуються на законі.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення суми 46224
грн., позивач посилався на те, що 31 березня 2004 року між ним і ОСОБА_2 було
укладено додаткову угоду, за якою відповідачці були передані у борг окрім
грошової суми за договором позики від 19 серпня 2002 року ще 26874 грн. Тому
загальна сума боргу за двома договорами складала 46224 грн., про що
відповідачка і підписала додаткову угоду.

В засіданні суду апеляційної інстанції нредставник позивача пояснював, що
оформленням додаткової угоди замість відповідачки ОСОБА_2 займався її чоловік
ОСОБА_3.

Але судом встановлено, що позичальником у додатковій угоді зазначається
ОСОБА_2, яка фактично цю угоду не підписувала. Від імені ОСОБА_2 вказану угоду
підписав ОСОБА_3., який на це не мав відповідних повноважень. Факт же отримання
будь якої грошової суми від ОСОБА_1 він не підтверджує. Позивач же наполягає,
що грошову суму він передав ОСОБА_3., який діяв за доручення і в інтересах
ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у
власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж саму
кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК
України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших
речей визначених родовими ознаками.

Таким чином, доводи позивача про передачу грошової суми ОСОБА_3. за
додатковою угодою нічим не підтверджений. Сам же ОСОБА_3. факт отримання будь
якої грошової суми заперечує.

За таких умов у суду не має підстав для задоволення позовних вимог в
зазначеній частині.

Не підлягають
задоволенню позовні вимоги і про відшкодування моральної шкоди.

Звертаючись в суд з вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що
така шкода йому заподіяна неповерненням позивачкою грошової суми, що вона її
отримала у борг.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними
рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за
наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2
своєї постанови від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування
моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, у
випадках, передбачених ст. ст. 7,440 ЦК
та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння
моральної шкоди...

Правовідносини між позивачем і відповідачкою регулюється нормами закону,
які не передбачають відповідальність за заподіяння моральної шкоди у
зв"язку з невиконання зобов"язання по поверненню боргу. Тому позовні
вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не грунтуються на законі і в їх
задоволені необхідно відмовити.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не застосував норми закону, що
мали бути застосовані, в наведеній частині також постановив рішення, яке не
відповідає вимогам закону, тому воно відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.
ст. 304, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково. Рішення
Пролетарського районного суду міста Донецька від 15 лютого 2007 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 25516.13 грн., 2585.18 грн. - за
прострочку повернення боргу, 30 грн. - витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в суді, і судовий збір 255.16 грн., а всього
28386.47 грн.    »

В задоволені
решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу його
проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення рішення суду
апеляційної інстанції.