Справа № 22-а-2159/2007   p.                                            Головуючий
Категорія: стягнення боргу                                                Доповідач
УХВАЛА

іменем України

18 квітня 2007 року                                                  Судова
колегія судової палати у цивільних

справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого
- судді Кіся П.В.,
суддів Кругової С.С. і
Пилипчук Н.П.,

при
секретарі Соколовій А.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові справу

за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором
позики і відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове про задоволення його позову.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2007 р. у задоволенні
позову відмовлено (а.с.84).

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1. вказує, що
висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що відповідач
фактично визнавав отримання від нього суму еквівалентну 12500 доларам США, але
суд не взяв це до уваги, що суд неправильно застосував норми матеріального
права, що не доведені суттєві обставини справи, які суд вважав встановленими.

Відповідач апеляційну скаргу не визнав і просив її
відхилити, вважаючи позовні вимоги і доводи апелянта безпідставними. Вказує, що
дійсно, з ОСОБА_1 давно знайомий, спілкувався, співпрацювали, займаючись кожен
своїм бізнесом, мали один перед іншим взаємні зобов'язання, в тому числі і
грошові, але всі зобов'язанні були виконані.

По розписці від 07.02.1998
р., на яку посилається ОСОБА_1. гроші у борг і зобов'язань
повернути вказану позивачем суму не брав.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, що з'явились, перевіривши матеріали справи в межах позовних вимог і
апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляції, вважає, що скарга задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України суд апеляційної
інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

ОСОБА_1. звернувся до суду з вказаним позовом 04.04.2005 р. і,
посилаючись на ст.ст.827
і 1167 ЦК
України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 66250 грн у якості
боргу за договором позики від 07.02.1998
р. та 50000 грн. у
якості відшкодування моральної шкоди заподіяної відповідачем внаслідок
невиконання ним своїх зобов'язань, вказуючи, що ОСОБА_2 взяв у нього 07.02.1998 року в борг суму
еквівалентну 12500 доларів
США, про що склав розписку у якій, скориставшись його довірою і юридичною

2

необізнаністю, зазначив, що він має право на частину
домоволодіння по АДРЕСА_1.

В подальшому, 29.03.2006
року, ОСОБА_1. змінив позовні вимоги і просив стягнути з ОСОБА_2 ті ж самі
суми, посилаючись на ст.ст. 1212
і 1167 ЦК
України, вказуючи, що ОСОБА_2 набув у за його рахунок майно - 12500 доларів США - без достатньої
правової підстави, (а.с.78).

Відповідач проти усіх цих позовних вимог заперечував,
вказуючи, що за вказаних позивачем обставин він ніяких грошей від ОСОБА_1 не
отримував і зобов'язань про повернення 12500
доларів США не давав. Надана ним розписка від 07.02.1998 року має зовсім
інший зміст і стосується зовсім інших обставин.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції сприяв
всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, забезпечив сторонам та їх
представникам можливість доводити ті обставини, на які вони посилаються як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Вирішуючи спір, суд дав належну оцінку усім доказам у їх
сукупності, правильно встановив фактичні дані, характер правовідносин, що
випливають із встановлених обставин, і правові норми, які мають застосовуватись
до цих правовідносин.

За
змістом рішення відповідає вимогам ст.215 ЦПК України.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову суд першої
інстанції правильно посилався на недоведеність позивачем того факту, що він
дійсно 07.02.1998 року
передавав ОСОБА_2 12500 доларів
США, а той брав на себе зобов'язання їх повернути.

Як за умовами ст.375 ЦК УРСР 1963 p., яким
регулювались відносини позички станом на 1998
рік, так і згідно ст.828 ЦК України, на який посилався позивач, договір
позички повинен укладатись в письмовій формі.

Єдиним письмовим доказом, на який посилався ОСОБА_1., є
розписка від 07.02.1998 року
(а.с.5). Однак
вона не містить жодного слова, яке б вказувало про передачу ОСОБА_1 відповідачу
на певний строк грошей, чи про зобов'язання останнього їх повернути.

Разом з тим, згідно ст. 153 ЦК УРСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами
в потрібній в належних випадах формі досягнуто згоди по всім істотним умовам.

Розписка, на яку посилається позивач, не містить істотних
умов договору позички, передбачених ст.374 ЦК УРСР, а саме: зазначення факту
передачі однією стороною (позичкодавцем) другій стороні грошей або іншої речі в
користування, а також зазначення обов*язку другої сторони повернути
позичкодавцю тієї ж самої речі чи суми грошей.

Посилання ОСОБА_1 на довірливість і юридичну
необізнаність не змінюють суті справи, оскільки для викладення в письмовій
формі суттєвих умов договору позички не обов*язково мати юридичну освіту.

Зміна ОСОБА_1 позову 29.03.2006 р. складалась з того, що він послався на ст. 1212 ЦК України,
замість раніше зазначеної ст.827 ЦК України, однак нових обставин, за яких у
відповідача, начебто, виник обов'язок повернути йому вказану у позові суму
грошей, ОСОБА_1. не зазначав.

Статтею 469
ЦК УРСР 1963 р.
передбачено, що особа, яка отримала майно за рахунок другої особи без достатніх
підстав, встановлених законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно
придбане майно цій особі. Однак позивачем не доведено, що ОСОБА_2 отримав від
нього 07.02.1998 р.
зазначене у позові майно.

Як за ст.440-1 ЦК УРСР 1963 р. так і за ст. 1167
ЦК України, на яку посилається ОСОБА_1., моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

Надані позивачем та його представником докази не містять
даних, які б свідчили, що винними, неправомірними діями ОСОБА_2 позивачу
заподіяно моральну шкоду.

Оскільки саме на позивача, згідно вимог ст.ст. 10 і 60 ЦПК України,
покладено обов'язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу
своїх вимог, а ОСОБА_1 зазначені у позові обставини не доведені, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову.

3

Керуючись ст.ст. 303,
304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,
313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Московського районного суду м. Харкова від 07.02.2007 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.