у першій інстанції Мануйлов
Ю.С.                      Справа №
Комаровська Н.В.                                                      Категорія
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня
2007 року                                             м.  Одеса

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

Комаровської
Н.В.,  Короткова В.Д.,  Суворова
В.О.

розглянувши
у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ
«Запорізькій сталепрокатний завод» про стягнення оплати за час вимушеного
простою,  вихідної допомоги при
звільнені,  середнього заробітку,  компенсації заробітної плати у зв'язку з
несвоєчасною виплатою,  3% річних за
затримку виплати заробітної плати,
моральної шкоди,  за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.  Запоріжжя від 27.12.2004 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 29.03.2005 року,

встановила:

12.09.1997
року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ВАТ «Запорізькій сталепрокатний завод» про
стягнення оплати за час вимушеного простою,
вихідної допомоги при звільнені,
середнього заробітку,  компенсації
заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною виплатою,  3% річних за затримку виплати заробітної
плати,  моральної шкоди,  посилаючись на те,  що з 20.01.1992 р. по 06.08.1997 р. працював
на посаді старшого майстра по планово - попереджуваному ремонту обладнання у
ремонтно-механічному цеху ВАТ «Запорізькій сталепрокатний завод».

З січня
1996 року адміністрація заводу припинила оплачувати простой не з вини
робітника.

Таким
чином,  за період з січня 1996 р. по
серпень 1997 р. несплаченими залишилися 114 змін,  що складає 5, 4 робочих місяця.

При
щомісячному окладі 225 гривень йому повинні оплатити за час простою не з вини
працівника в розмірі не менше 2/3 окладу - 810 гривень.

В
судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги і просив стягнути доплату за
час простою,  виходячи з 2/3 його окладу
за 1994 р. та 1995 р. - 9, 20 гривень,
за 1996 р. -430, 61 гривень,  за
1997 р. - 454,09 гривень.

Також
вважає,  що звільнений за скороченням
штату повинен був отримувати протягом трьох місяців вихідну допомогу в розмірі
середнього заробітку,  який склав 340, 85
гривень,  але вихідна допомога йому
виплачувалась знижена із розрахунку середньої заробітної плати,  тому недоплата склала 404, 55 гривень.

Відповідно
до  ст. 117 КЗпП України відповідач
повинен сплатити середній заробіток за час затримки проведення розрахунку 24
132, 18 гривень.

Крім
того,  відповідно постанови КМУ від
20.12.1997 року № 1427 відповідач повинен йому компенсувати частину заробітної
плати у зв'язку із затримкою її виплати в розмірі 5 729, 34 гривень.

2

Відповідно
до  ст. 214 ГК України,  з відповідача,  на думку позивача,  підлягає стягненню 3% річних від заборгованої
суми,  незалежно від індексу інфляції -
425, 48 гривень.

Посилаючись
на вищевикладене. позивач просив стягнути з відповідача 31 585, 45 гривень та
компенсацію моральної шкоди в сумі 5 000 гривень.

Рішенням
Заводського районного суду м.  Запоріжжя
від 27 грудня 2004 року в задоволені позову відмовлено.

Ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 29.03.2005 року,  апеляційна скарга Патенка А.І.
відхилена,  рішення Заводського районного
суду м.  Запоріжжя від 27 грудня 2004
року залишено без змін.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення,  ухвалити нове рішення,  яким його позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі,  посилаючись на
неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія
суддів дійшла висновку,  що підстави для
перегляду судових рішень відсутні,
виходячи з наступного.

Відмовляючи
в задоволені позову,  суд виходив з
того,  що за змістом  ст. 26 Закону України «Про відпустки» і ч.3  ст. 84 КЗпП України (в редакції від
18.09.1998 р.) передбачено,  що власник
або уповноважений ним орган у випадку простою підприємства,  по незалежним від робітника причинам може
надати відпустку без збереження заробітної плати в порядку передбаченому
колективним договором.

Судом
встановлено,  що в колективних договорах
ВАТ «ЗСПЗ» з 1994 р. по 1997 р. передбачалося,
що у випадку зниження об'ємів виробництва і робіт за згодою профкому на
підприємстві вводяться нові графіки роботи зі скороченою тривалістю робочої
неділі,  з оплатою за фактично
відпрацьований час (п.3.2 колективних договорів).

Вільний
від роботи час у цьому випадку вважалось не простоєм,  а відпусткою без збереження заробітної плати.

Адміністрація
підприємства реалізувала своє право,
передбачене ч. 2  ст. 26 Закону
України «Про відпустки».

Також
судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації
за несвоєчасно нараховану оплату праці,
оскільки відносно позивача ніяких нарахувань заробітної плати не
було,  тому і компенсація не повинна була
нараховуватися.

Апеляційний
суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення без змін.

Відповідно
до ч. 2  ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального права.

Згідно  ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції
не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні суду,  чи відкинуті ним,  вирішувати питання про достовірність того чи
іншого доказу,  про перевагу одних
доказів над іншими.

Встановлено
і це вбачається з матеріалів справи,  що
судові рішення ухвалені з додержанням судами норм матеріального та
процесуального права,  а також відсутні
передбачені ч. 1  ст. 338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у
касаційній скарзі доводи висновок судів не спростовують.

Керуючись  ст. ст. 332,
336 ЦПК України,  колегія суддів
апеляційного суду Одеської області , -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.  Запоріжжя від 27.12.2004 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області від 29.03.2005 року,  залишити без змін.

3

Ухвала оскарженню не підлягає.