Справа № 22-1247 2007 р.                     Головуючий
у 1 інстанції Горбунов
5                                              Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

26 червня 2007
р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Кіровоградської області в складі:

Головуючої судді
- Авраменко Т.М.

Суддів - Гайсюка
О.В.,  Суровицької Л.В.

при секретарі -
Слюсаренко Н.Л. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Кіровограді цивільну справу за
апеляційною  скаргою  ОСОБА_1,
ОСОБА_2на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської
області від 22 березня 2007 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006 року ОСОБА_3звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,  ОСОБА_1про витребування майна з чужого
незаконного володіння та визнання права власності на нього.

Зазначила,  що в жовтні 1999 року вона домовилась з
відповідачами про продаж їм належного їй будинкуАДРЕСА_1 за 9000 гривень.

При
отриманні завдатку було домовлено,  що
договір купівлі-продажу буде оформлено нотаріально до 1 січня 2000 року.

Згідно
домовленості вона передала будинок відповідачам,  у вересні 2000 року вона отримала судове
рішення,  яким було підтверджено її право
власності на будинок,  але відповідачі
так і не провели з нею розрахунок за проданий нею будинок в повному обсязі і на
протязі семи років ухилялись від нотаріального посвідчення договору
купівлі-подажу.

Посилаючись
на ці обставини,  позивачка просила суд
визнати її власником будинку та зобов'язати відповідачів повернути їй будинок.

У грудні
2006 року та у березні 2007 рокуОСОБА_3. змінювала та доповнювала свої
вимоги,  просила суд визнати договір
купівлі-продажу будинку дійсним,
стягнути з відповідачів 2000 гривень заборгованості за договором
купівлі-продажу та 1993 грн. 99 коп. відсотків за користування цими коштами
протягом семи років (а. с.  37,  39-41,
59-60).

У
листопаді 2006 року ОСОБА_1та ОСОБА_2звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання угоди купівлі-продажу будинку дійсною та визнання права власності
на будинок.

Зазначили,  що 10.10.1999 року вони купили у ОСОБА_3.
спірний будинок та заплатили їй 7070 грн.,
що підтверджується розписками.

Посилаючись
на це,  а також на те,  щоОСОБА_3. ухиляється від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу,
просили суд визнати договір купівлі-продажу будинку дійсним та визнати
за ними права власності на будинок (а. с.
26-27).

Ухвалою
суду від 14.12.2006 року позови ОСОБА_3. та подружжя ОСОБА_1об'єднані в одне
провадження (а. с.  43).

Рішенням
Олександрійського міськрайонного суду від 22 березня 2007 року позов ОСОБА_3.
до ОСОБА_1 та ОСОБА_2. про
стягнення боргу та відсотків за кристування сумою боргу задоволено лише в
частині стягнення боргу. З відповідачів на її користь стягнуто соліларно 2000
гривень,  в стягненні відсотків
відмовлено.

Позовні
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
задоволено повністю. Договір купівлі-продажу будинку від 10.10.1999 р.
визнано дійсним.

За ОСОБА_1 та
ОСОБА_2. визнано
право власності на будинок.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
ставлять питання про скасування рішення суду лише в частині стягнення на
користь ОСОБА_3. 2000 грн.,  посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_1,  ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4. (а.
с.  34) повідомлені про місце і час
розгляду справи апеляційним судом,  про
що свідчать розписка ОСОБА_1 та повідомлення -про вручення поштового
відправлення ОСОБА_4.,  а також розписка
ОСОБА_1 нро отримання судової повістки на ім'я ОСОБА_4.,  але в судове засідання не з'явились.

ОСОБА_3.
та її представник в судовому засіданні апеляційного суду з доводами апеляційної
скарги не погодились.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із
змісту апеляційної скарги вбачається,  що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2. не оспорюють рішення суду про визнання договору
купівлі-продажу від 10 жовтня 1999 року,
згідно якогоОСОБА_3. продала їм будинок,
дійсним.  Згодні вони і з
тим,  що суд визнав за ним право
власності на будинок. При цьому вони не заперечують,  що згідно договору повинні були заплатити
ОСОБА_3загальну суму за проданий їм будинок і землю біля будинку 9000
грн.,  а заплатили їй лише 7000
грн.,  доплачувати ОСОБА_32000 грн. не
згодні,  оскількиОСОБА_3. на день
винесення рішення судом встигла після продажу нею будинку,  приватизувати земельну ділянку біля будинку
та отримати державний акт на право власності на цю земельну ділянку (а. с.  72-73).

Із
змісту заперечення на апеляційну скаргу від 8.06.2007 р. вбачається,  щоОСОБА_3. також погоджується з рішенням суду
про визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку,  при цьомуОСОБА_3. зазначає,  що будинок та земельна ділянка є єдиним
майновим комплексом,  будинок без
земельної ділянки не міг бути проданий,
мови про розподіл за ціною будинка та земельної ділянки при укладенні
договору не було,  договір було укладено
з обумовленою ціною на будинок в 9000 грн. На час продажу будинку земельна
ділянка не була приватизована.

Отже,  і продавець будинку і покупці будинку
визнають,  що при укладенні договору
купівлі-продажу будинку в жовтні 1999 року мова йшла про те,  що покупці повинні були сплатити продавцю
9000 грн.,  а сплатили лише 7000 грн.

Відповідно
до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику
застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ"
від 16 квітня 2004 р. № 7 при переході права власності на будівлі та споруди за
цивільно-прововими угодами,  укладеними
до 1 січня 2002 року,  згідно з
положеннями чинної до цієї дати  ст.  30 ЗК до набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право користування земельною ділянкою,  на якій розташовані будівлі та споруди,  якщо інше не передбачалось у договорі
відчудження. Після 31 грудня 2001 р. право власності на земельну ділянку або її
частину може переходити відповідно до  ст.  120 ЗК на підставі цивільно-правових
угод,  а право користування - на підставі
договору оренди,  укладеного відповідно
відчужувачем або набувачем.

Оскільки
сторони домовлялись про купівлю-продаж будинку в 1999 році,  тобто до 01.01.2002 року,  то у них не було необхідності домовлятися про
ціну земельної ділянки,  на якій розташований
будинок,  оскільки перехід права
власності або права користування земельною ділянкою обумовлювався на той час
переходом права власності на будинок.

До того
ж,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2. не довели
суду,  що вони та продавець будинку
дійшли згоди про необхідність продажу земельної ділянки та визначили ціну
будинку окремо від ціни земельної ділянки,
хоча обов'язок доказування цієї обставини відповідно до вимог ч.1  ст.  60
ЦПК покладено саме на них. Адже про цю обставину не йдеться в письмових доказах
- розписках (а. с.  52-54),  а права посилатися на показання свідків
сторони позбавлені відповідно до положень
ст.  44,   ст.
46 Цивільного кодексу,  1963
року,  що був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин.

Згідно
ч.3  ст.
334 ЦК право
власності на майно за договором,  який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про визнання договору,  не посвідченого нотаріально,  дійсним.

ОСОБА_3
видано державний акт на право власності на земельну ділянку 12.04.2005
року,  на цей час договір купівлі-продажу
будинку не був посвідчений нотаріально і не був визнаний судом дійсним (а.
с.  15).

ОСОБА_1
та ОСОБА_2. вимог
про визнання недійсним цього державного акту не заявляли (а. с.  26-27).

За таких
обставин,  висновки суду про необхідність
стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
2000 грн. в рахунок виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу
будинку від 10.10.1999 року відповідають обставинам справи та нормам
матеріального права,  зокрема  ст.
ст.  526,  541 ЦК України.

Таким
чином,  перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції (ч.1  ст.  303 ЦПК) колегія суддів приходить до
висновку,  що рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та процесуального права,  по суті є правильним та справедливим,  а тому підстави для його скасування чи зміни
відсутні.

Керуючись п.1
ч.1  ст.
307,   ст.   ст.
308,  313,  314,
315 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1та ОСОБА_2відхилити.

Рішення
Олександрійського міськрайонного суду від 22 березня 2007 року залишити без
змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.