РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2007
року колегія судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,
судді: Курської А.Г.

Суддів:                        Горбань В.В.

Шаповалової О А.

При секретарі:     Гребенніковій Н.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - відділ опіки та піклування
Кольчугінської сільської ради, про усунення перешкод в користуванні квартирою
шляхом виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6
про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сімферопольського районного суду АР Крим
від 25.04.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

21.11.2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,ОСОБА_3,
ОСОБА_4, зазначивши третьою особою відділ опіки та піклування Кольчугінської
сільської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення
з квартири.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в жовтні 1998 року вона домовилась з
ОСОБА_2 про продаж квартири АДРЕСА_1. Квартира на той момент не була
приватизована, тому нотаріальне посвідчення угоди вони відклали до оформлення
свідоцтва про право власності на житло та виплати відповідачкою договірної суми
в розмірі 2150 доларів США.
На підтвердження майбутньої угоди відповідачка сплатила їй 1000 доларів США. Після оформлення
всіх документів на квартиру, вона неодноразово зверталась до відповідачки з
проханням призвести розрахунок за квартиру, але остання посилалась на
відсутність грошів і лише в 2002 році передала їй ще 500 доларів США. В подальшому
відповідачка взагалі відмовилась від розрахунку за квартиру, однак в
добровільному порядку звільнити жиле приміщення відмовляється, у зв'язку з чим
позивачка просила усунути перешкоди в користуванні вищевказаною квартирою
шляхом виселення із неї відповідачів.

ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між нею та ОСОБА_1 в
жовтні 1998 року, дійсним та визнання права власності на вказану квартиру.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в жовтні 1998 року між нею та ОСОБА_1
була укладена угода про продаж квартири АДРЕСА_1.  Плата за квартиру згідно  з умовами

Справа
№22-ц-4489/2007               Головуючий
у суді першої інстанції:Томащак А.С.

Доповідач:
Курська А.Г.

договору
складала 2150 доларів США,
відповідачка зобов'язувалась не збільшувати договірну суму і оформити угоду
в нотаріальній конторі після отримання всіх необхідних документів на квартиру.
Аванс в сумі 1000 доларів вона передала відповідачці в жовтні 1998 року, а 1150
доларів США зобов'язувалась
передати після оформлення договору купівлі-продажу. В подальшому вона і члени
її сім'ї вселились в квартиру, зробили ремонт і стали в ній постійно проживати.
В 2002 році вона сплатила ОСОБА_1 ще 500 доларів США в рахунок оплати за квартиру, оскільки остання посилалась
на необхідність оплати витрат, пов'язаних з отриманням правовстановлюючих
документів на спірну квартиру. В подальшому ОСОБА_1 почала уникати зустрічей та
у 2005 році значно підвищила суму за квартиру, пояснюючи загальне підвищення
цін на квартири, і відмовилась від укладення договору на тих умовах, що були
досягнуті раніше, у зв'язку з чим ОСОБА_2 просила визнати дійсною угоду
купівлі-продажу квартри АДРЕСА_1, укладеного між нею та ОСОБА_1 10.10.1998
року, та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

Рішенням суду позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності
на вказану квартиру. Постановлено виплатити ОСОБА_1 в рахунок договору
купівлі-продажу квартири 3289 грн., що знаходяться на депозитному рахунку суду
Сімферопольського району. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати
в розмірі 81 грн. та в дохід держави - 58 грн. 65 коп.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про
задоволення її позову та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
Апелянт вважає, що висновки суду про те, що вона ухилялась від нотаріального
оформлення договору не відповідають фактичним обставинам і ґрунтується на
недостовірних показаннях свідків з боку відповідачки ОСОБА_2 Крім того, суд не
прийняв до уваги, що угода про продаж спірної квартири в жовтні 1998 року не
могла бути оформлена, оскільки квартира не належала на праві власності ОСОБА_1,
а крім того, в квартирі проживали неповнолітні діти, тому її продаж був
можливий тільки за згодою органу опіки та піклування. Також, на думку апелянта,
судом неправильно застосовані норми матеріального права в частині обчислення
строку позовної давності за зустрічним позовом.

Судова колегія,
заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та в їх інтересах адвокатів,
розглянувши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, визнає
їх обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення, оскільки судом першої інстанції було
допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення спору сторін (п.4 ч.І ст.309 ЦПК
України).

Відповідно до
вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі-продажу
квартири дійсною, суд виходив з доведеності обставин та обґрунтованості
позовних вимог, а відмовляючи в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом виселення, суд визнав
такі вимоги безпідставними і необгрунтованими.

Проте з такими
висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не
відповідають матеріалам справи та вимогам закону - ч.2 ст.47 ЦК України 1963
року, 99 ЖК України, ст.391 ЦК
України 2003 року та ст.ст. 10,11, 60, 212 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що суд фактично визнав
дійсною угоду між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про купівлю-продаж квартири, яка за своїм
правовим статусом відносилась до комунальній власності.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 ( зі змінами, внесеними
постановами від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15) „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними", які є відповідно до ст.7
ЦК України 2003
року правовим звичаєм, якщо угода, яка відповідно до чинного законодавства
підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, виконана повністю або частково
однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення,
суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК
України ( 1963 року) за вимогою сторони, яка виконала угоду, вправі визнати
угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не
було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в
наявності передбачені законом обмеження.

Як встановлено судом і слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 на період
укладення угоди в жовтні 1998 року не була власником квартири АДРЕСА_1. Спірна
квартира на той час була у комунальній власності, яку ОСОБА_1 з неповнолітніми
дітьми займала за договором найму житла.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не вправі була розпоряджатися
цією квартирою на свій розсуд до її приватизації.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає, що угоди
купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично не відбулося, оскільки на час
її вчинення продавець ще не була власником спірної квартири.

Між тим, суд першої інстанції ці обставини оцінив як такі, що свідчать про
дійсність угоди купівлі-продажу квартири. При цьому суд послався на те, що
фактично ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 гроші за квартиру, а остання передала їй
квартиру в користування, якою вона зі своєю сім'єю весь цей час користується,
зробила в ній ремонт.

Відповідно до норм ЦК
України 1963 року всі вище перелічені обставини не могли бути безумовною
підставою для визнання даної угоди дійсною за правилами ч.2 ст.47 ЦК України (1963
року), який діяв на час виникнення правовідносин сторін.

При розгляді цієї справи суд не взяв до уваги, що правила цієї норми закону
не можна застосувати, якщо для укладення угоди були в наявності передбачені
законом обмеження.

Такими обмеженнями були на час укладення угоди:
відсутність свідоцтва про право власності у продавця на квартиру, власником
якої була місцева рада, а в подальшому - відсутність згоди органів опіки та
піклування на відчуження власності неповнолітніх в спірній квартирі, якими
поряд з ОСОБА_1 були її діти.

Зважаючи на вищенаведені обставини, колегія судців дійшла висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання угоди дійсною і визнання за нею права
власності на комунальну квартиру є безпідставними і не підлягають задоволенню,
а позов ОСОБА_1 про виселення сім'ї ОСОБА_2 з даної квартири підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм майном.

Зважаючи на те, що при заселенні сім'ї ОСОБА_2 в спірну квартиру в 1998
році правовідносини сторін не визначались ні на підставі договору, ні на
підставі закону, і на той час їх правове становище дорівнювалось до положення
тимчасових жильців, а на цей час, коли квартира на праві власності належить
ОСОБА_1 та її дітям, остання має право на підставі ст.391 ЦК України вимагати
усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення сім'ї ОСОБА_2 без
надання іншого жилого приміщення, що не суперечать нормам діючого законодавства
України.

Справа
№22-ц-4489/2007

Оскільки на цей
час в спірній квартирі проживає ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_3 та дитиною ОСОБА_4,
то позов до них про звільнення квартири шляхом виселення підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309,
313, 314, 316, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Сімферопольського районного суду АР Крим від 25.04.2007 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання дійсною угоди
купівлі-продажу   квартири   АДРЕСА_1, укладеної між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в
жовтні 1998 року, та визнання права власності на вказану квартиру відмовити.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути
перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 АР Крим без надання іншого жилого приміщення.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його оголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.