Справа № 22ц-4626/2007                                                    Головуючий
1 інстанції - Князьков
Категорія - 21                                                                                        Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ                     УКРАЇНИ

7 червня 2007
року                                                                                                              м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого -
Кондратьєвої О.М.,

суддів -
Могутової Н.Г., Шевченко В.Ю.,

при секретарі -
АндраО.А.,

за участю -
представників відповідачів,

„-„ прокурора -
Плужнікова В.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційні скарги ОСОБА_1 та
Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань Ленінського району м.
Донецька на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21 грудня
2006 року та додаткове рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 5
квітня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства „Укртелеком", Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Ворошиловському районі м. Донецька, Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань Ленінського району м. Донецька про захист порушеного права,
стягнення одноразової допомоги та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Ленінського району
м. Донецька звернулись до Апеляційного^ёуду
Донецької області з апеляційною скаргою на рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 21 грудня 2006 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково: зобов"язано ВАТ Укртелеком" внести зміни до
актів форми Н-1 та Н-5 від 19.02.2002 р. шляхом виключення відомостей про те, що
причиною нещасного випадку, що стався з ОСОБА_1, стали неуважність та особиста
необережність потерпілої; зобов"язано внести зміни до протоколу № 2 від
01.11.2002 р. засідання комісії з розслідування нещасного випадку із
юрисконсультом ОСОБА_1 з вказівкою на те, що вина ОСОБА_1 в нещасному випадку
відсутня. Також з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань Ленінського
району м. Донецька стягнуто на користь позивачки недоплачену суму одноразової
допомоги в розмірі 2226,90 грн. та у відшкодування моральної шкоди 30000 грн. В
задоволенні позову до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в
Ворошиловському районі м. Донецька відмовлено.

Додатковим рішенням Ворошиловського райсуду м. Донецька від 5 квітня 2007
року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ „Укртелеком" про
стягнення моральної шкоди, а також зобов'язано ВАТ „Укртелеком" внести
відповідні зміни до акту про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 та акту
розслідування нещасного випадку форми Н-5, затверджених начальником ЦОСПП ДФ
ВАТ „Укртелеком" 19.02.2002 року.

В апеляційній скарзі позивачка просила скасувати обидва рішення,
посилаючись на те, що суд стягнув замалу суму у відшкодування заподіної їй
моральної шкоди, тоді як вона оцінювала її в 100000 грн.; крім того,
з"ясувавши факт відсутності її вини в нещасному випадку суд не вніс зміни
до всіх відповідних пунктів актів форми Н-1 та Н-5 в повному обсязі. Також
ОСОБА_1 вважала, що суд безпідставно відмовив в стягненні одноразової допомоги
в сумі 8413,10 грн. в зв"язку зі збільшенням ступеня втрати
працездатності, а також в коригуванні недоплаченої суми одноразової допомоги в
зв"язку з зростанням цін на споживчі товари та послуги. До того ж, суд не
замінив відповідача - ВАТ „Укртелеком" Донецька філія Центр обслуговування
споживачів та продажу послуг на належного - ВАТ „Укртелеком" Донецька
філія Центр телекомунікаційних послуг, а на ВАТ „Укртелеком", що на думку
позивачки є необгрунтованим. Без правових підстав, суд зазначив у рішенні про
можливість поновити їй строк на звернення до суду, тоді як, згідно з
законодавством, вона його не пропустила. Не грунтується на законі і додаткове рішення
про відмову у стягненні моральної шкоди на її користь з ВАТ „Укртелеком",
оскільки суд фактично не розглядав питання вини роботодавця, не дав оцінки всім
зібраним нею доказам на підтвердження його вини.

В апеляційній скарзі Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
Ленінського району м. Донецька також ставиться питання про скасування судових
рішень та прийняття нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову,
оскільки позивачкою пропущений 3-х місячний строк для звернення до суду. Крім
того, суд безпідставно прийшов до висновку про відсутність вини ОСОБА_1 в
нещасному випадку, т.я. вона була ознайомлена з актами з охорони праці і
повинна була їх виконувати, тому покладати вину на підприємство в такому
випадку неможливо. Також суд припустив порушення норм матеріального права, а
саме: Закону України „Про загальнообов"язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань",
згідно з яким фонд відшкодовує моральну шкоду при наявності висновку медичних
органів. Витяг з акту огляду на МСЕК стосовно ОСОБА_1 не містить відомостей про
наявність факту спричинення їй моральної шкоди, а інших документів, які б
підтверджували такий факт позивачка суду не надала, тому підстав для стягнення
будь-яких сум позивачці не існує. Також відділення ВД ФСС не погодилось з
додатковим рішенням суду в частині відмови у стягненні моральної шкоди з ВАТ
„Укртелеком", оскільки вважало, що моральна шкода в даному випадку повинна
відшкодовуватись на підставі ст. 237-ІКЗпП України та ст. 1167 ЦК України, які
передбачають відшкодування моральної шкоди за рахунок роботодавця, що не
створив безпечних умов праці.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1, посилався на
те, що 24 січня 2002 року при виконанні службових обов'язків з позивачкою
стався нещасний випадок, внаслідок якого її було травмовано. При розслідуванні
вказаного нещасного випадку ВАТ „Укртелеком" прийшло до висновку про те,
що його причиною стали неуважність та особиста необережність потерпілої і це
було відображено в актах форми Н-1 та Н-5. Суд не погодився з таким висновком,
визнав його незаконним і зобов"язав відповідача внести відповідні зміни до
вказаних актів. Також враховуючи, що висновком МСЕК від 29.08.2002 року ОСОБА_1
встановлено 10% втрати професійної працездатності в зв"язку зі згаданим
трудовим каліцтвом, суд вважав за можливе стягнути на її користь суму
одноразової допомоги в розмірі 2226,90 грн., яка була недоплачена відділенням
виконавчої дирекції Фонду в зв"язку з встановленням вини позивачки. Крім
того, суд прийняв до уваги, що ОСОБА_1 з 2004 р. визнана інвалідом 1-ї групи з
встановленням 100% втрати працездатності, їй рекомендовані лікування та нагляд
у невропатолога, уролога, гінеколога, травматолога; вона потребує постійного
стороннього та побутового догляду, що спричиняє їй моральні страждання і
порушує нормальний уклад її життя, тому стягнув на її користь у відшкодування
моральної шкоди 30000 грн. В задоволенні позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди до ВАТ „Укртелеком" суд додатковим рішенням відмовив з
посиланням на Закон України „Про

загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення прокурора та
представників відповідачів, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний
суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 з 6 вересня 2001 року
працювала юрисконсультом Центру обслуговування споживачів і продажу послуг
(ЦОСПП) Донецької дирекції ВАТ „Укртелеком".

24 січня 2002 року при виконанні трудових обов'язків з нею стався нещасний
випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 була травмована. Комісія ЦОСПП при
розслідуванні нещасного випадку прийшла до висновку, що нещасний випадок, що
стався з ОСОБА_1 пов"язаний з виробництвом, тому підлягає обліку зі
складанням акту по формі Н-1 (а.с.9 т.1).

Зі змісту вказаного акту вбачається, що 24.01.2002 р. юрисконсульт групи
правового забезпечення ОСОБА_1 знаходилась за дорученням відочого юрисконсульта
Тотчук А.В. на поштампі для з"ясування питання про порядок вручення
судової повістки. При поверненні на ЦОСПП (вул. Р.Люксембург, 2) на перехресті
пр-кту Комсомольського та б. Пушкіна підсковзнулась на тротуарі та впала на
спину і при падінні забила таз.

З 5 лютого 2002 року ОСОБА_1 знаходилась на лікарняному з приводу закритого
перелому хрестця хребта. 29 серпня 2002 року була оглянута обласною
травматологічною МСЕК, яка встановила 10% втрати нею професійної працездатності
в зв"язку з вказаним трудовим каліцтвом (а.с.21 т.1).

В наступному стан здоров"я позивачки погіршився і за рішенням
спец.неврологічної МСЕК від 23.12.2004 року (а.с.22 т.1) ОСОБА_1 встановлена
1-а група інвалідності з втратою 100% професійної працездатності на період до
23.12.2006 року, а також визнана необхідність в додаткових видах допомоги:
постійному сторонньому та побутовому доглядах, медикаментозному та санаторно-курортному
лікуваннях, кріслі-колясці з електроприводом.

При повторному переогляді 28 грудня 2006 р. МСЕК підтвердила групу
інвалідності та ступінь втрати позивачкою працездатності на строк до 28.12.2008
року з постійним наглядом на лікуванням у невропатолога, травматолога та
гінеколога (а.с.285-286 т.1).

Розглядаючи спір, суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що відповідачем ВАТ „Укртелеком" безпідставно в актах форми Н-1 та Н-5
було зазначено, що з боку позивачки мали місце неуважність та особиста
необережність при русі по території міста, чим вона порушила п.9 Програми
первинного інструктажу по охороні праці для адміністративно-управлінського
персоналу ЦОСПП. Вказана Програма (а.с.13 т.1) містить лише перелік позицій, по
яких може проводитись інструктаж, але суть дій, які повинен виконувати
працівник для забезпечення безпеки при русі по території центру, міста та при
знаходженні у відрядженні, в ній не викладена. Зокрема, не зазначено в Програмі
про безпеку руху працівників при ожеледиці, яка мала місце в день травмування
позивачки, не конкретизовані поняття неуважності на необережності постраждалих.

З урахуванням викладеного, суд вірно вважав, що відповідач необгрунтовано
зазначив в актах форми Н-1 та Н-5 про наявність вини ОСОБА_1 у нещасному
випадку, тому поклав на нього обов"язок внести зміни у вказані акти з
зазначенням про відсутність вини позивачки.

Враховуючи, що вина ОСОБА_1 в нещасному випадку судом не була встановлена,
їй повинна бути виплачена одноразова допомога, сума якої визначається із
розрахунку середньої заробітної плати потерпілої за кожний відсоток втрати
професійної працездатності, але не вище

чотирикратного розміру гранічної суми заробітної плати, з якої справляються
внески до Фонду

на день настання права потерпілої на призначення одноразової допомоги,
згідно з ч.2 ст. 34

Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного

випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату

працездатності".На підставі викладеного, суд 1-ї інстанції
обгрунтовано стягнув на користь

позивачки недоплачену суму одноразової допомоги (без урахування її вини) в
розмірі 2226,90

грн.

Підстави для стягнення зазначеної в позовних вимогах
ОСОБА_1 суми одноразової допомоги 8413,10 грн., виходячи зі 100% втрати
працездатності, відсутні, оскільки одноразова виплата за кожний відсоток
збільшення ступеня втрати працездатності провадиться у випадку встановлення
МСЕК вищого ступіню втрати стійкої профпрацездатності лише з урахуванням іншої
професійної хвороби або іншого каліцтва, пов"язаного з виконанням трудових
обов"язків. Висновками МСЕК за 2004 та 2006 роки визнано збільшення втрати
працездатності позивачкою в зв"язку з тим же нещасним випадком, що мав
місце 24.01.2002 року, тому положення абзацу 2 ч.2 ст. 34 згаданого Закону на
неї не поширюються.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив з
характеру та обсягу фізичних та психічних страждань потерпілої, неможливості
забезпечення повноцінної життєдіяльності, тяжкість вимушених змін у її життєвих
та виробничих стосунках, необхідність в додаткових видах допомоги: постійному
сторонньому та побутовому доглядах, медикаментозному та санаторно-курортному
лікуваннях з супроводженням, кріслі-колясці з електроприводом, регулярному
нагляді та лікуванні у лікарів: невропатолога, травматолога та гінеколога.
Враховуючи викладені обставини, а також керуючись засадами розумності та
справедливості суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог
про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн.

На підставі викладеного, Апеляційний суд приходить до висновку про те, що
рішення суду та додаткове рішення відповідають вимогам процесуального і
матеріального права і підстави для їх скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність покладення
обов"язку по відшкодуванню моральної шкоди на ВАТ „Укртелеком" не
заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на законі і не спростовують
висновків суду. Згідно з вимогами ст. 21 Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", саме на
Фонд соціального страхування від нещасних випадків покладений обов'язок у разі
настання страхового випадку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров"я, виплачуючи
йому: одноразову допомогу в разі стійкої втрати профпрацездатності; щомісяця
грошову суму в разі часткової або повної втрати працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; пенсію по інвалідності
внаслідок нещасного випадку на виробництві; грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Доводи апеляційної скарги відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування в Ленінському районі м. Донецька про те, що згідно з Законом
України „Про внесення змін до Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 р.
норми щодо обов'язку Фонду відшкодовувати моральну шкоду виключені з
відповідних статей, не заслуговують на увагу, тому що вказаний Закон набрав
чинності з 16 березня 2007 року і не поширюється на правовідносини по
відшкодуванню шкоди ОСОБА_1. Не можуть бути застосовані норми Закону України
„Про охорону праці" та ст. 237-1 КЗпП України, т.я. в даному випадку суд
повинен користуватись спеціальним Законом України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку    на
виробництві    та    професійного    захворювання,    які
спричинили    втрату

працездатності",
який визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру
загальнообов"язкового державного соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до
втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві.

Керуючись ст.
ст. 307-308, 313-315 ЦІЖ України, Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних
захворювань Ленінського району м. Донецька відхилити.

Рішення Воропшловського районного суду м. Донецька від 21 грудня 2006 року
та додаткове рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 5 квітня
2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржено

безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної

сили.