Справа № 2-1408/2006 p.
№ 2-67/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20
червня 2007   року Крюківський районний
суд м.  Кременчука Полтавської області в
складі:

головуючого
судді - Дядечка І.І.,

при секретарі -
Вокатюк Ю.В.,  Монт А.Ю.,

за участю:

позивача -
фізичної особи ОСОБА_1,

представників
позивача - ОСОБА_2,  ОСОБА_3,

представників   відповідача
-   юридичної   особи
Закритого   акціонерного   товариства «Кременчуцьке спеціалізоване
підприємство № 410» - Литвина Віталія Анатолійовича,  Романченка Василя Павловича,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Кременчуцьке спеціалізоване
підприємство № 410» про визнання звільнення з посади незаконним,  зміну формулювання причин звільнення,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,  де
просив суд постановити рішення,  яким
поновити його на посаді голови правління ЗАТ «Кременчуцьке спеціалізоване
підприємство № 410» та стягнути з відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4000 гривен та 10000 гривен
моральної шкоди.

В
судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представники неодноразово
доповнювали та уточнювали позовні вимоги,
остаточно просять визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади голови
правління ЗАТ «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410» за  ст.  36
п.8 КЗпП України; поновити його на посаді голови правління ЗАТ «Кременчуцьке
спеціалізоване підприємство № 410»; змінити формулювання причин звільнення та
вважати ОСОБА_1 звільненим з 06.02.2007 року згідно п.2  ст. 36 КЗпП у зв'язку із закінченням строку
контракту; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з
26.05.2006 року по дату винесення рішення в сумі 51620 гривен 08 коп.,  а також стягнути моральну шкоду в сумі 26736
гривен.

Позовні
вимоги мотивують тим,  що ОСОБА_1 на
підставі контракту,  що укладався строком
на 1 рік,  з 6 лютого 2006 року працював
на посаді голови правління ЗАТ «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство №
410». Наказом від 26 травня 2006 року його було звільнено з посади голови
правління на основі протоколу засідання Спостережної Ради підприємства від 25 травня
2006 року за невиконання ним рішень Спостережної ради щодо підписання договорів
майнового поручительства та застави. Вказані договори ОСОБА_1 відмовився
укладати,  тому що підприємство не
отримувало цих коштів і він не вбачав необхідності виступати майновим
поручителем.  Крім того,  його було звільнено з роботи 26 травня 2006
року,  тобто в період знаходження на
лікарняному з 3 травня по 27 травня 2006 року. Формулювання причин звільнення
унеможливлює подальше працевлаштування позивача. Середній заробіток за час
вимушеного прогулу по дату винесення рішення,
що підлягає стягненню у зв'язку з незаконним звільненням,  становить 51620 гривен 08 коп. і
розраховувався з середньоденного заробітку в сумі 190 гривен 48 коп.

Внаслідок
неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 завдано значної моральної шкоди,  яка полягає в тому,  що у позивача розвинулася нервово-психічна
напруга та високий рівень психологічного дискомфорту у зв'язку з незаконним
звільненням,  він змушений був звертатися
в різні установи за захистом порушеного права,
докладати додаткових зусиль для організації свого подальшого життя. Крім
цього,  у нього порушився спокій,  він змушений продовжувати лікування,  що призводить до моральних страждань. Сума
компенсації,  що необхідна для
відновлення психічного стану ОСОБА_1,
становить 26 736 гривен та складається з оплати консультацій
спеціаліста-психолога напротязі 1, 5 року і санаторно-курортного лікування.

2

Представники
відповідача позовні вимоги визнали частково,
вважають,  що спір з приводу
поновлення на роботі та звільнення відповідача з посади відсутній,  оскільки наказами ЗАТ «Кременчуцьке
спеціалізоване підприємство № 410» ОСОБА_1 був поновлений на посаді та
звільнений з посади голови правління з б лютого 2007 року у зв'язку з
закінченням строку дії трудового договору (контракту). Підприємство не
заперечує того,  що звільнення проведено
в період непрацездатності позивача,  тому
згодне виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також
вважають,  що моральна шкода не підлягає
задоволенню,  оскільки вини підприємства
у незаконному звільнені позивача немає,
бо ОСОБА_1 не повідомив адміністрацію про знаходження на лікарняному та
сам не звертався до підприємства про поновлення його на роботі.

Третя
особа ОСОБА_4 до суду не з'явився,  про
причини неявки суд не повідомив,  хоча
належним чином повідомлявся про час і місце судового засідання.

Суд,  вислухавши учасників процесу,  вивчивши матеріали справи,  дослідивши і проаналізувавши представлені
докази,  приходить до висновку,  що позов підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав:

Судом
встановлено,  що згідно з умовами
контракту від б лютого 2006 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду голови правління
ЗАТ «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410». Строк дії контракту,  згідно п. 7.1.,  з б лютого 2006 року по 6 лютого 2007 року.
Наказом по підприємству № 10-к від 26 травня 2006 року,  на виконання рішення Спостережної ради

25.05.2006 року,  ОСОБА_1 звільнений
з посади з 26 травня 2006 року відповідно до п.8  ст.

36 КЗпП України з підстав,
передбачених контрактом.

Під час
слухання справи в суді,  наказом № 4-к
від 15 січня 2007 року,  на виконання
рішення Спостережної Ради ЗАТ «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410»
від 11 січня 2007 року,  ОСОБА_1
поновлено на посаді голови правління підприємства з 15 січня 2007 року. Наказом
№ 10-к від 6 лютого 2007 року,  на
виконання рішення Спостережної Ради від б лютого 2007 року,  звільнено з посади голови правління ЗАТ
«КСП-410» ОСОБА_1 з 06.02.2007 року у зв'язку з закінченням дії трудового
договору (контракту).

В
матеріалах справи наявні поштові повідомлення про вручення рекомендованого
поштового відправлення ОСОБА_1 (повідомлення про поновлення на роботі,  протокол Спостережної Ради № 1-2007 від 11
січня 2007 року отримані позивачем 13.02.2007 року; повідомлення про звільнення
з роботи та протокол Спостережної Ради № 2-2007 від 6 лютого 2007 року отримані
14 лютого 2007 року).

Рішення
Спостарежної ради,  на підставі яких
приймалися накази по підприємству,  ніким
не оспорювалися і не є предметом розгляду даного спору.

Відповідно
до ч.3  ст.  40 КЗпП України,  не допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової
непрацездатності. Згідно з п. 17 Постанови Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових спорів»,
правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової
непрацездатності,  стосуються як
передбачених статтями 40,  41(1)
КЗпП,  так й інших випадків,  коли розірвання трудового договору відповідно
до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого
ним органу.

Згідно з
наданими письмовими доказами,  ОСОБА_1
перебував на лікуванні з 3 травня по 16 травня 2007 року (листок
непрацездатності серії НОМЕР_1,  виданий
Першою міською поліклінікою 03.05.2006 року) та з 17 травня по 26 травня 2007
року включно (листок непрацездатності серії НОМЕР_2,  виданий Першою міською поліклінікою
17.05.2006 року). Оскільки наказ № 10-к від 26 травня 2006 року про звільнення
ОСОБА_1 з посади з 26 травня 2006 року відповідно до п.8  ст.  36
КЗпП України,  виданий в період
тимчасової непрацездатності,  слід
задовольнити його позовні вимоги в частині визнання звільнення незаконним.

Згідно  ст.  11
ЦПК України,  суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,  поданим відповідно до цього Кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб,  які беруть
участь у справі. Суд вважає,  що визнання
звільнення незаконним без скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 призведе до
порушень прав позивача,  тому вважає за
необхідне також скасувати наказ № 10-к від 26 травня 2006 року про звільнення
позивача з посади,  що буде необхідним
для поновлення порушеного права.

Оскільки
у разі незаконного,  з порушенням
встановленого порядку,  звільнення,  працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом,  який
розглядає трудовий спір,  відповідно до
вимог  ст.  235 КЗпП України,  слід поновити ОСОБА_1 на посаді голови
правління  ЗАТ «Кременчуцьке  спеціалізоване  підприємство №  410» з
26.05.2006  року по 15.01.2007
року.

3

Учасникам
процесу в судовому засіданні роз'яснено їх процесуальні права,  в тому числі роз'яснено позивачеві право
протягом усього часу розгляду справи змінити підставу або предмет позову,  збільшити або зменшити розмір позовних
вимог,  а саме,  пред'явити вимоги про скасування наказу № 4-к
від 15 січня 2007 року,  але позивачем
такі вимоги не ставилися.

Щодо
позовної вимоги про зміну формулювання причин звільнення та вимоги вважати
ОСОБА_1 звільненим з 06.02.2007 року згідно п.2
ст. 3б КЗпП у зв'язку із закінченням строку контракту,  суд вважає,
що вони не підлягають задоволенню,
оскільки наказом № 10-к від 6 лютого 2007 року,  на виконання рішення Спостережної Ради від б
лютого 2007 року,  звільнено з посади
голови правління ЗАТ «КСП-410» ОСОБА_1 з 06.02.2007 року у зв'язку з
закінченням дії трудового договору (контракту).

Згідно  ст.
235 КЗпП України,  при винесенні
рішення про поновлення на роботі орган,
який розглядає трудовий спір,
одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Пунктом
32 Постанови Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових
спорів» визначено,  що у випадках стягнення
на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку
з незаконним звільненням або переведенням,
відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на
роботі,  затримкою видачі трудової книжки
або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього
заробітку,  виходячи з заробітку за
останні два календарні місяці роботи. З цих підстав суд вважає помилковим
наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
приходить до висновку про можливість стягнення з ЗАТ «Кременчуцьке
спеціалізоване підприємство № 410» на користь ОСОБА_1 30400 гривен середнього
заробітку за час вимушеного прогулу (4000 грн.середньомісячного заробітку х 7
місяців + 2400 гривен заробітку за 12 робочих днів).

Вимоги
позивача про стягнення середнього заробітку по день винесення рішення
задоволенню не підлягають,  оскільки
наказом від 15.01.2007 року його поновлено на посаді,  а наказом від 06.02.2007 року -
звільнено,  згідно з вимогами,  що ставилися ним у позові.

Згідно
до  ст.
237-1 КЗпП України,  відшкодування
власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться
у разі,  якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових
зусиль для організації свого життя.

Оскільки
звільнення позивача з посади з 26 травня 2006 року проведено незаконно,  з порушенням встановленого порядку,  суд вважає,
що ОСОБА_1 дійсно завдано моральних страждань,  що полягали у порушенні нормальних життєвих
зв'язків,  необхідності звернення до
різних установ,  в тому числі і до
суду,  за відновленням порушеного
права,  необхідності докладати додаткових
зусиль для організації свого життя.

Суд
вважає вину відповідача у незаконному звільнені доведеною,  оскільки відповідачем порушено порядок
звільнення працівника та визнано цей факт шляхом видачі наказу № 4-к від 15
січня 2007 року про поновлення позивача на роботі.

При
визначенні розміру грошової суми,
достатнього для відшкодування моральної шкоди,  завданої ОСОБА_1 незаконним звільненням,  суд,
враховуючи характер і обсяг душевних страждань,  яких зазнав позивач,  характер немайнових втрат,  тяжкість вимушених змін у життєвих і
виробничих стосунках позивача,  та інші
фактори,  приходить до висновку,  що слід стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1 2000 гривен в рахунок завданої моральної шкоди.

Що
стосується наданого суду представником позивача в якості доказу «Висновку
спеціаліста»,  то суд вважає даний доказ
не допустимим,  оскільки ОСОБА_3,  яка є представником позивача,  не залучалася за ухвалою суду до участі в
процесі в якості спеціаліста,  її
повноваження як спеціаліста не перевірялися судом,  клопотань про залучення ОСОБА_3 в якості
спеціаліста від учасників процесу не надходило і сприймає даний висновок як
покази представника сторони. Згідно з вимогами
ст.  59 ЦПК України,  суд не бере до уваги докази,  які одержані з порушенням порядку,  встановленого законом.

Керуючись  ст.
ст. 10,  59,  60,
79,  88,  209,
212,  213,  215 ЦПК України,   ст.
ст.  40 ч.3,  233,
235,  237-1 КЗпП України,  Постановою Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових спорів»,
Постановою Верховного Суду України «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,
суд,

РІШИВ:

4

Позов
ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «Кременчуцьке спеціалізоване
підприємство № 410» про визнання звільнення з посади незаконним,  зміну формулювання причин звільнення,  стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати
незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління Ззакритого акціонерного
товариства «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410» за  ст.  36
п.8 КЗпП України та скасувати наказ № 10-к від 26 травня 2006 року.

Поновити
ОСОБА_1 на посаді голови правління Закритого акціонерного товариства
«Кременчуцьке спеціалізоване підприємство № 410» з 26 травня 2006 року по 15
січня 2007 року.

Стягнути
з Закритого акціонерного товариства «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство №
410» на користь ОСОБА_1 30400 гривен середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та 2000 гривен в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути
з Закритого акціонерного товариства «Кременчуцьке спеціалізоване підприємство №
410» на користь держави судові витрати в сумі 304 гривні та 30 гривен витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

На
рішення суду може бути подана заява про апеляційне оскарження протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна
скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.