Справа
№2-4155/07
РІШЕННЯ

Іменем   УКРАЇНИ

"10" квітня 2007 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого -   судді Погрібного C.O.

за секретаря    - Абергард І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1до Одеського міського управління земельних
ресурсів Одеської міської ради, Державного підприємства „Центр державного
земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах
в особі Одеської регіональної філії, Одеської міської ради про визнання
неправомірними дій та про визнання права власності на земельну ділянку, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вимогою, визнавши неправомірними дії
відповідача, які полягають у відмові передати їй у власність земельну ділянку
площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд,
обґрунтовуючи свої вимоги таким. Позивачка є пенсіонером, 1936 року народження,
дитиною війни за визначення Закону України "Про соціальний захист дітей
війни". 22 листопада 2005 року позивачка, користуючись своїм право на
отримання вільної земельної ділянки, на підставі ст. 5 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", звернулась до Одеської міської ради з
клопотанням про передачу їй вільної земельної ділянки площею 1000 кв.м.,
розташована за названою адресою. Це клопотання 28 листопада 2005 року передане
до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради.
Позивачка також звернулась до Державного підприємства „Центр державного
земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах
в особі Одеської регіональної філії (наділі за текстом - ЦДЗК) з проханням
розробити проект землеустрою задля відведення земельної ділянки для
індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд. У березні 2007 року позивачка отримала від
відповідача ЦДЗК лист від 12.03.2007 року № 871/02 з відмовою. Позивачка
обґрунтовує, що дії ЦДЗК є незаконними, оскільки порушують покладені на цю
установу функціональні обов'язки, а також положення ст. ст. 116, 118 Земельного
кодексу України щодо права громадянина України на безоплатне отримання у
власність земельної ділянки в межах норм, встановлених цим Кодексом. Вчинення
відповідачем ЦДЗК протиправних дій спричинили позивачці моральну шкоду, яку
вона просить стягнути. У судовому засіданні ОСОБА_1 доповнила та уточнила свої
вимоги, просила визнати дії Одеської міської ради щодо відмови у передачі
безкоштовно у власність земельної ділянки за вказаною адресою - незаконними,
визнати незаконними такі ж дії ЦДЗК, а також позивачка просить визнати за нею
право власності на вільну земельну ділянки, з клопотанням про передачу якої
вона зверталась, зобов'язавши ЦДЗК видати відповідний Державний акт на право
власності на земельну ділянку, посилаючись на підтвердження своїх вимог на ст.
ст. 35, 116, 118, 121, 125, 126, 152, 158 ЗК України, ст. 16 ЦК України, ст. 5 Закону України "Про соціальний захист дітей
війни", позивачка просила захистити порушене, на її думку, право та
інтерес.

Представник відповідача - Державного підприємства „Центр державного
земельного кадастру" позовні вимоги визнав, підтвердив, що правових
перешкод у передачі спірної земельної ділянки не встановлено.

Представники відповідачів - Одеського міського управління земельних
ресурсів, Одеської міської ради - в судове засідання не з'явилися повторно, про
дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, поважних
причини неявки в судове засідання суду не представили. Суд у зв'язку з їх
неявкою та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання
в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень
від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідачів, що не
з'явилися.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із
задоволенням позову. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову
ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу.
Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін,
представлених письмових доказів.

Згідно із представленим паспортом громадянина позивачка народилась у 1936
році, тому відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України "Про соціальний
захист дітей війни" є дитиною війни.

22 листопада
2005 року позивачка, користуючись своїм правом на
отримання вільної земельної ділянки, на підставі ст. 5 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", звернулась до Одеської міської ради з
клопотанням про передачу їй вільної земельної ділянки площею 1000 кв.м.,
розташована за адресою в районі вулиць Жаботинського кут Першої лінії
Київського району. Це клопотання 28 листопада 2005 року передане до Одеського
міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради для розгляду у
встановленому порядку.

Згідно із відповіддю Державного архіву області від 2.02.2006 року № 104
правовстановлюючі документи на землекористування зазначеної земельної ділянки в
державному архіві відсутні; такою самою є відповідь від Департаменту архівної
справи та діловодства Одеської міської ради від 24.01.2006 року № 89-3-01-19.
За відповіддю КП „ОМБТІ та РОН" від 19.12.2005 року стосовно названої
земельної ділянки встановлено відсутність споруд на ділянці.

Таким чином земельна ділянка, на яку претендує позивачка є вільною від прав
третіх осіб, на ній не розташовані споруди та будівлі, що свідчить про
відсутність перешкод для прийняття до розгляду клопотання позивачки про
виділення їй спірної земельної ділянки.

Позивачка також звернулась до Державного підприємства „Центр державного
земельного кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах
в особі Одеської регіональної філії (наділі за текстом - ЦДЗК) з проханням
розробити проект землеустрою задля відведення земельної ділянки для
індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд. У березні 2007 року позивачка отримала від
відповідача ЦДЗК лист від 12.03.2007 року № 871/02 з відмовою.

Згідно із ст. 5 зазначеного Закону дітям війни надаються пільги, у тому
числі і першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового
будівництва, садівництва та городництва.

Таким чином позивачка звернулась до Одеської міської ради про передачу
безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,10 га, розташованої
за вказаною адресою, представивши необхідні документи. Втім, заява позивачки у
встановлені законом строки розглянута не була, її клопотання не задоволене.
Вирішуючи спір по суті, суд має констатувати, що позивачка за будь-яких умов
мала право на звернення до компетентного органу та на своєчасний розгляд
відповідного клопотання. Відмова у розгляді клопотання позивачки по суті є
порушенням її прав. Позивач як дитина війни за визначенням Закону має право на
безоплатне отримання у власність вільної земельної ділянки в межах норм,
встановлених ЗК України. Встановивши наявність такого порушення та не виявивши
перешкод для передачі спірної ділянки позивачці, суд має за останньою визнати
право на землю.

Оцінюючи при цьому правомірність дій відповідача, суд має констатувати, що
дії (бездіяльність) відповідача - Одеської міської ради - свідчать про
недотримання принципу рівності перед законом, незапобігання несправедливій
дискримінації. Про таке порушення принципу рівності перед законом свідчить
ухвалення відповідачем Одеською міською радою рішення за № 4952-IV від 9.11.2005 року про
виділення іншої суміжної зі спірною, вільної земельної ділянки іншій особі -
ОСОБА_2 в однорідних правовідносинах та аналогічної правової ситуації.

Згідно ст. 121 ЗК України в межах міст кожний громадянин України має право
на отримання у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) не більше 0,10 гектара.
Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7
„Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" захист прав громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст. 152 ЗК шляхом, в тому числі: визнання
прав; запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших
передбачених законом способів. Зокрема, при оскарженні рішень органів
виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування з питань, віднесених до їх
компетенції (наприклад, про відмову в передачі у власність чи в продажі
земельної ділянки або розміщенні об'єкта), суд у разі задоволення позову визнає
рішення цих органів недійсними і зобов'язує їх, залежно від характеру спору,
виконати певні дії на захист порушеного права чи сам визнає це право за
позивачем.

На підставі викладеного суд вважає, що позивач має право на визнання за нею
прав на земельну ділянку, яка є вільною від прав третіх осіб, є придатною для
такого цільового використання, про яке просить позивачка. Встановивши наявність
у позивача права на відповідну земельну ділянку, виявивши дії відповідачів, що
перешкоджають реалізації права громадянина України на отримання земельної
ділянки у власність за наявності передбачених законом підстав, суд має
визначити порядок і спосіб захисту порушеного (невизнаного) права,
задовольнивши позов про визнання за позивачем права власності на відповідну
земельну ділянку та зобов'язавши відповідний державний орган видати їй
правовстановлюючі документи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 5 Закону України "Про
соціальний захист дітей війни", ст. ст. 35, 116, 118, 121, п. 12 Розділу X Перехідні положення
Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 355, 358, 377 ЦК України, ст. 7 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", ст. ст. 10,11,61, 174,212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних справ", СУД -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської
міської ради, Державного підприємства „Центр державного земельного
кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі
Одеської регіональної філії, Одеської міської ради про визнання неправомірними
дій та про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м.,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських будівель та споруд.

Зобов'язати Державне підприємство „Центр державного земельного
кадастру" при Державному комітеті України по земельних ресурсах в особі
його Одеської регіональної філії зареєструвати за ОСОБА_1право власності на
земельну ділянку площею 1000 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для
будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та
споруд, та видати відповідний державний акт на право власності на землю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.