Справа №2-61/07
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2007 року Котелевський
районний суд Полтавської області в складі:

головуючого
судді                        -
Загнійко А.В.,

при секретарі                        -    Момот Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт
Котельва справу за позовом ОСОБА_1 до Милорадівської сільської ради
Котелевського району Полтавської області про стягнення грошової компенсації за
невикористані дні щорічних відпусток та середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2007
року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення
грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 8953,0 грн. та
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5560,19
грн.

Під час судового
розгляду позивачка змінила позовні вимоги і просила стягнути з відповідача
грошову компенсацію за 147
днів невикористаної відпустки за період з 1962 по 1968
роки, 1970-1971 роки, 1973-1974 роки у сумі 3569,16 грн. та середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової
компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 5560,19 грн.

У судовому
засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю та
пояснили, що позивачка під час роботи рахівником-касиром у Милорадівській
сільській раді Котелевського району Полтавської області на протязі одинадцяти
років не перебувала у щорічній основній відпустці, а відповідну компенсацію під
час розрахунку при звільненні не отримала, у зв'язку з чим позивачка має право
на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при
звільненні до дня звернення до суду. Претензій щодо затримки виплати заробітної
плати позивачка не має.

Представники
відповідача позов не визнали в повному обсязі та пояснили, що відповідачка
перебувала у відпустках у зазначений час, але займаючи посаду головного
бухгалтера знищила документи, які це підтверджують. Про те, що позивачка не
скористалась своїм правом на щорічні відпустки вона нікого, в тому числі і
керівництво сільської чи районної рад, не повідомляла як протягом 30 років так і в
день звільнення чи пізніше, а тому втратила право на звернення до суду з цього
приводу. Картки обліку використаних відпусток, які вела позивачка займаючи
посаду головного бухгалтера, а також книга розпоряджень сільського голови за
спірний період зникли після її звільнення з роботи. Відповідно до чинного
законодавства як на час розгляду справи у суді так і в спірний період відпустки
не могли не надаватися більше ніж два роки підряд. Позивачка мала можливість
перебувати у щорічних відпустках.

Представник
третьої особи - Управління
Державного казначейства у Котелевському районі, у судове засідання не з'явився,
про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши
пояснення позивачки, представників позивачки та відповідача, дослідивши
матеріали справи, приходить до переконання, що у задоволенні позову слід
відмовити повністю з таких підстав.

Відповідно до
рішення виконавчого комітету Милорадівської сільської Ради депутатів трудящих №48 від 27 жовтня 1961 року ОСОБА_1
була прийнята на посаду рахівника-касира з 26 жовтня 1961
року, що підтверджується записом в трудовій книжці

позивачки НОМЕР_1 та архівною
довідкою Котелевської районної державної адміністрації Полтавської області
(а.с. 4, 26).

01 липня 1977
року позивачка переведена на посаду головного бухгалтера відповідно до
рішення виконавчого комітету Милорадівської сільської Ради депутатів трудящих №12 від 23 червня 1977 року (а.с.4).

19 червня 2006
року на підставі розпорядження сільського голови №24 від цього ж
числа ОСОБА_1 була звільнена з посади головного бухгалтера (а.с. 4, 25).

Сторонами
визнається, що розрахунок при звільненні, а саме виплата належної позивачці
заробітної плати, був проведений 26
червня 2006 року.
Позивачка та її представник будь-яких претензій за затримку розрахунку при
звільненні в частині виплати заробітної плати не пред'являють, а наполягають на
виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні
саме за невикористані дні щорічних відпусток.

Обґрунтовуючи
кількість днів невикористаної щорічної відпустки позивачка та її представник
зазначили, що відповідно до Правил про чергові та додаткові відпустки,
затверджених Народним Комісаріатом праці СРСР від 30 квітня 1930 року, щорічна
відпустка надавалась працівникам не менше 12
робочих днів. Згідно з постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з
питань праці і заробітної плати і президії ВЦСПС від 01 листопада 1967 року, щорічні
основні відпустки були збільшені робітникам і службовцям з 12 до 15 робочих днів, а
на підставі ст.75 КЗпП УРСР, який набрав чинності з 01 червня 1972 року, щорічна
відпустка працівникам надавалась тривалістю не менше 15 робочих днів. А
тому з 1962 по 1967 роки позивачка
мала право на щорічну відпустку (всього за 6 років) -
72 дні, а за 1968,
1970, 1971, 1973, 1974 роки (всього за 5
років) - 75 днів, що
в загальній кількості становить 147
днів щорічних основних відпусток.

Представниками
відповідача подані докази надання щорічних відпусток позивачці ОСОБА_1 за 1969, 1972 й 1975 роки та за
період з 1975 по 2006 роки, які
позивачкою не оспорюються (а.с.26-76). Доказів надання ОСОБА_1 відпусток у
спірні періоди представниками відповідача надано не було.

Суд не може
прийняти до уваги заперечення представників відповідача про те, що ОСОБА_1
знищила книгу наказів (розпоряджень) сільського голови та відповідні відомості
на виплату належних їй грошових коштів за періоди перебування у відпустках з 1962 по 1968 роки та 1970-1971, 1973-1974 роки,
оскільки як головний бухгалтер мала доступ до них, у зв'язку з ненаданням ними
доказів вказаних протиправних дій позивачки.

Крім того, як
видно з документів, наданих як позивачкою так і представниками відповідача всі
кадрові питання за спірний період, в тому числі і рішення про надання щорічних
відпусток, приймалися не сільським головою, а виконавчим комітетом
Милорадівської сільської Ради депутатів трудящих Котелевського району
Полтавської області. Це підтверджується записами в трудовій книжці позивачки,
архівною довідкою Котелевської районної державної адміністрації та
світлокопіями протоколів засідань виконкому Милорадівської сільської Ради
депутатів трудящих від 20
листопада 1969 року, 31 липня 1972 року, рішенням
виконкому Милорадівської сільської Ради депутатів трудящих від 09 жовтня 1975 року (а.с. 26-34).

А тому
заслуговують на увагу пояснення позивачки про те, що книга наказів
(розпоряджень) сільського голови не велася взагалі, принаймі з кадрових питань,
оскільки відповідні рішення приймалися виконавчим комітетом Милорадівської
сільської Ради депутатів трудящих Котелевського району Полтавської області.

Позивачкою
визнається, що вона постійно знала про невикористані нею щорічні відпустки за
спірний період, в тому числі і під час роботи на посаді головного бухгалтера з 01 липня 1977 року та по день
звільнення про це сільського голову чи інших посадових осіб сільської ради не
повідомляла. Лише у жовтні 2006
року звернулася із заявою до державного інспектора праці, а 08 лютого 2007 року - з відповідним
позовом до суду.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Інших доказів на
обґрунтування своїх вимог чи заперечень по суті позовних вимог сторонами надано
не було, як і не заявлено про неможливість їх подання з незалежних від них
причин.

Враховуючи
наведене вище, позивачка мала право на щорічні відпустки за період з 1962 по 1968 роки, 1970-1971 роки, 1973-1974 роки.

Поновити строк звернення з позовом до суду про
нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних
відпусток позивачка та її представник не просять.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду
в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Враховуючи вище
викладене у задоволенні позову в частині виплати грошової компенсації за
невикористані дні щорічних відпусток слід відмовити повністю у зв'язку з
пропуском без поважних причин позивачкою тримісячного строку на звернення до
суду, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині
затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошової компенсації за невикористані
дні щорічних відпусток.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати віднести
за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.
10, 11, 60, 61, 88, 212 ЦПК
України, Правилами про чергові та додаткові відпустки, затверджені Народним
Комісаріатом праці СРСР від 30
квітня 1930 року,
постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної
плати і президії ВЦСПС від 01
листопада 1967 року,
ст. 75 КЗпП
України (в редакції 1972
року), ст.233 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до Милорадівської сільської ради Котелевського району
Полтавської області про стягнення грошової компенсації за невикористані дні
щорічних відпусток та середнього заробітку за час затримки розрахунку при
звільненні, відмовити повністю.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може
бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області
через Котелевський районний суд Полтавської області шляхом подання в
десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку
ч.4 ст. 295 ЦПК
України.