Справа №22-1231/07                                        Головуючий
у 1 інстанції: Мартинишин Я.М.
19                                                      Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21
травня 2007 року                                                                                                 м.  Львів

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого:
судді Петрички П.Ф.,

суддів: Бакуса
В.Я.,  Мікуш Ю.Р.,

при секретарі:
Мамчиць О.В.,

з участю:
ОСОБА_1,  розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою
відповідальністю „К.К.К." (далі ТзОВ „К.К.К.") на рішення
Личаківського районного суду м.  Львова
від 06 березня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ „К.К.К." про
стягнення коштів,  -

встановила:

оскаржуваним
рішенням Личаківського районного суду м.
Львова від 06 березня 2007 року вказаний позов ОСОБА_1 задоволено.
Постановлено стягнути з ТзОВ „К.К.К." на користь позивачки плату за
користування майном в розмірі 1 250 грн. за період з 01 червня 2004 року по 01
липня 2006 року та судові витрати в розмірі 81 грн.

В
апеляційній скарзі ТзОВ „К.К.К." покликаючись на те,  що рішення прийняте з порушенням та
неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права,  що висновки суду не відповідають обставинам
справи просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволені
позовних вимог.

Зокрема,  апелянт зазначає,  що суд не взяв до уваги,  що вказаний спір вже розглядався судом,  і за рішенням позивачці були сплачені
відповідні кошти за користування спірним приміщенням,  а відтак позивач був позбавлений права на
повторне звернення до суду. Крім того,
апелянт вказує,  що на даний час
триває примусове виконання рішення суду щодо передачі цього приміщення товариством
позивачці,  а відтак ТзОВ „К.К.К."
не спричинило позивачці майнової шкоди,
а тому посилання суду на  ст.  ст. 785,
1166 ЦК України є безпідставним.

Заслухавши
суддю-доповідача,  учасників
процесу,  перевіривши матеріали
справи,  законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга не підлягає
до задоволення.

Встановлено,  що власником спірного нежилого приміщення
(комори) площею 6, 0 кв. м,  що
розташоване в підвалі будинку № 14 в м.
Львові,  є позивачка.

13.03.2000
р. позивачка уклала з відповідачем договір найму та передала останньому в
користування спірне приміщення на три роки,
з розрахунку 10 доларів США
в місяць.

Оскільки
відповідач після закінчення договору найму не звільняв приміщення,  за позовом позивачки ЗО червня 2004 року (а
не 30.06.2006 p.,  як
вказує у скарзі ТзОВ „К.К.К."),
рішенням Личаківського районного суду м.
Львова,  на яке посилається
апелянт як на підставу задоволення своєї скарги,  було зобов'язано ТзОВ „К.К.К." звільнити
спірне приміщення,  привести його до
попереднього стану,  відновивши два
віконних пройоми,  які закладені
самовільно і повернути приміщення позивачці та не чинити перешкод їй в
користуванні коморою. Стягнуто з ТзОВ „К.К.К." в користь позивачки 742
грн. - плату за користування майном поза договором з 13.03.2003 р. за 14
місяців,  що становило 742 грн.

Рішення
щодо стягнення грошових коштів відповідач виконав,  а приміщення позивачці не повернув,  продовжує ним користуватись,  незважаючи на те,  що на нього був накладений штраф за
невиконання рішення суду.

За таких
обставин суд дійшов до вірного висновку,
що внаслідок зазначених дій після рішення суду позивачка й надалі
позбавлена права користуватись своєю власністю,
а відтак вправі була повторно звернутись до суду про стягнення грошових
коштів за користуванням відповідачем її майном поза договором найму та після
рішення суду.

Відповідно
до  ст. 22 ЦК України особа,
якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,  має право на їх відшкодування,  а відповідно до ч.2  ст.
785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення
речі,  наймодавець має право вимагати від
наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час
прострочення.

Оскільки
зазначений позивачкою розмір плати за користування її майном не перевищує
розміру,  що зазначений у цій нормі,  суд правомірно задовольнив її позов.

Рішення
суду відповідає обставинам та матеріалам справи,  підстав для скасування рішення суду колегія
не вбачає.

Керуючись  ст. 303,
п.1 ч.1  ст. 307,   ст. 308,
п.1 ч.1  ст.  314 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

апеляційну
скаргу товариства з обмеженою відповідальністю „К.К.К." відхилити,  а рішення Личаківського районного суду
м.  Львова від 06 березня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена у касаційному порядку
шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної сили