Справа № 22-ц-1898-Ф/07   Головуючий суду першої інстанції   Кириленко
Суддя-доповідач
суду апеляційної інстанції            Притуленко
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

14 листопада 2007 року
колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду АР Крим у
м. Феодосії в складі:

головуючого -
судді   Притуленко О.В.,

суддів  Соболюка М.М.,
Мамасуєвої Л.О.,

при секретарі  Петриченко
О.В.,

за
участю: позивача ОСОБА_1,

представників
відповідача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Феодосії цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Лаванда» про зміну формулювання
причин звільнення та стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, за апеляційною скаргою
Відкритого акціонерного товариства «Лаванда» на рішення Феодосійського міського
суду АР Крим від 12 вересня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні
2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ВАТ «Лаванда» про
зобов'язання змінити формулювання причини звільнення у трудовій книжці,
здійснивши запис відповідно до її заяви, стягнення з відповідача на її користь
вихідної допомоги у розмірі 1 842 грн. 07 коп., середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні у сумі 614 грн. 07 коп. та 500 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Вимоги
позову мотивовані тим, що 16 жовтня 2006 року позивачка написала заяву про її
звільнення з посади юриста ВАТ „Лаванда" на підставі ч.3 ст. 38 Кодексу
законів про працю України. Проте 19 жовтня 2006 року, при отриманні трудової
книжки, позивачка дізналася, що формулювання у трудовій книжці не відповідає
дійсності. Також у позові зазначено, що відповідач порушив права позивачки
шляхом невиплати заробітної плати та вихідної допомоги протягом декількох місяців.

Рішенням
Феодосійського міського суду АР Крим від 12 вересня 2007 року позов задоволений
частково - зобов'язано відповідача внести зміну формулювання причини звільнення
позивачки згідно з її заявою про звільнення, тобто за ч.3 ст. 38 Кодексу
законів про працю України; стягнуто з відповідача на користь позивачки вихідну
допомогу в розмірі 1842 грн. 07 коп. і 500 грн. у відшкодування моральної шкоди
та судові витрати. В решті позову- відмовлено.

Не
погодившись зі вказаним судовим рішенням, голова правління ВАТ «Лаванда» подав
апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення, мотивуючи

її порушенням
судом норм матеріального права і невідповідністю висновків суду обставинам
справи.

У скарзі
зазначено: що позивачкою порушений встановлений п. 1 ст. 233 Кодексу законів
про працю України місячний строк звернення до суду з відповідним позовом;
позивачкою не наведено порушень, які здійснив відповідач, в відтак формулювання
у трудовій книжці є правильним; вини підприємства у затримці виплати заробітної
плати немає, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення моральної шкоди.

Обговоривши
доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія судів дійшла
висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Вирішуючи
спір, суд першої інстанції встановив, що з 22.05.2006 року ОСОБА_1 працювала на
посаді юриста ТОВ „Лаванда".

10.10.2006
року позивачка звернулася до відповідача з заявою про розірвання трудового
договору за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпїї України. Проте, наказом
№117-к від 16.10.2006 року відповідач звільнив її з роботи з 16.10.2006 року; в
якості підстави розірвання трудового договору вказав: власне бажання робітника,
ст.38 КЗлП України.

Задовольняючи
частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач
порушив право позивачки на своєчасне та повне отримання заробітної плати, що
надавало право позивачці на розірвання трудового договору на підставі ч.3 ст.38
КЗпП України.

Вказаний
висновок суду підтверджується матеріалами справи, з яких вбачається, що у липні
2006 року відповідач не сплатив позивачці заробітну плату у сумі 614, 07 грн.,
у серпні 2006 року - у сумі 444, 37 грн., у вересні 2006 року - у сумі 644, 77
грн. (арк.спр.9).

Порушення
прав по оплаті праці працівників товариства „Лаванда" також було
встановлено прокуратурою м.Феодосії (арк.спр.28-31).

Сукупність
матеріалів справи свідчить про порушення трудових прав позивачки і наявність
підстав для розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП, яка передбачає, що
працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Оскаржуючи
рішення суду, відповідач вказує на те, що поза увагою суду залишився факт
пропуску позивачкою строку, встановленого п.1 ст.233 КЗпП України для звернення
до суду за захистом порушених прав.

За
змістом ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах
про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

З
матеріалів справи вбачається, що трудова книжка була видана ОСОБА_1 19.10.2006
року (арк.спр.18). Позовна заява надійшла до суду 11.12.2006 року, тобто в
межах тримісячного строку, як загального строку для звернення за захистом
суб'єктивних трудових прав працівників.

Оскільки
спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі
(Науково-практичний коментар до законодавства України про працю. Шосте видання;
Київ „А.С.К.", 2005, ст.788), спір про зміну дати і формулювання
звільнення не відноситься до спору про звільнення і до нього не застосовується
місячний строк, встановлений ч.1 ст.233 КЗпП.

Доводи
апелянта про те, що відповідач не мав можливості звільнити ОСОБА_1 на підставі
ч.3 ст.38 КЗпП України, бо в змісті заяви про звільнення не була

вказана причина,
що перешкоджало відповідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових
книжок працівників внести відповідну запис в трудову книжку ОСОБА_1
спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що трудовий договір з
відповідачем розривається за ч.3 ст.38 КЗпП України. Вказана норма закону
передбачає припинення трудового договору з ініціативи працівника внаслідок
порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов
колективного чи трудового договору (зокрема і в зв'язку з порушенням умов оплати
праці).

Ст.43
Конституції України передбачає право кожного на заробітну плату. Порушення
права позивачки на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і
трудового договору безумовно вимагали від позивачки додаткових зусиль для
організації свого життя, призвели до моральних страждань (що підтверджується
поясненнями свідків).

За таких
обставин, враховуючи що відповідач не довів суду відсутності своєї вини в
порушенні прав позивача, суд першої інстанції на підставі ст.237-1 КЗпП України
обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди.

З
урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не
містять правових підстав для скасування рішення суду.

Керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-314 ЦПК України колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу Відкритого акціонерного товариства «Лаванда» залишити без задоволення.

Рішення
Феодосійського міського суду АР Крим від 12 вересня 2007 залишити без змін.

Ухвала
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з
дня набрання законної сили.