Справа № 22- 2947/2007 р.               Головуючий
у 1-й інстанції: Федченко І.М.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

11
жовтня 2007р.                                                                                     м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду Запорізької

області у складі:

головуючого:       Кочеткової І.В.

суддів:                   Кримської О.М.

Крилової
О.В. при секретарі       Белименко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду М.Запоріжжя від 29 січня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_3, КП
ВРЕЖО № 2 Жовтневого району М.Запоріжжя, про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням, продовження строку проживання, розподіл особистих рахунків та
виділення кімнати для проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2004 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом, в якому вказала, що вона знаходиться в шлюбі
з відповідачем з 05.04.1959 року. Від шлюбу має дочку ОСОБА_3, 1960 р.н. У 1978
році сім'я отримала 3-кімнатну АДРЕСА_1. За рішенням Жовтневого районного суду
М.Запоріжжя від 22.05.1989 року з ОСОБА_3 був укладений окремий договір найму
на жилу кімнату площею 13,39 кв.м., де вона мешкає зі своєю донькою ОСОБА_4 У
1994 р. відповідач переїхав до м.Ульянівська, Російської Федерації, почав
працювати в Ульяновському державному технічному університеті, оформив пенсію
науковця, проживав за адресою АДРЕСА_2. За період з 1994 року до теперішнього
часу відповідач не з'являвся і не проживав в спірній квартирі, всі обов'язки,
що випливають з договору найму жилого приміщення, виконує лише вона, а тому
просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною
квартирою з підстав, передбачених ст.71 ЖК.

В зустрічному позові ОСОБА_1 зазначав, що наприкінці
серпня 1994 року в зв'язку з тим, що працюючи доцентом кафедри інженерної
графіки Запорізького машинобудівельного інституту в пенсійному віці, він поряд
з іншими пенсіонерами підлягав скороченню, в м.Запоріжжі для нього праці не
було, тому він повинен був на конкурсній

основі
укласти контракт з Ульяновським політехнічним інститутом, в якому він
пропрацював до 31 серпня 2004 року. ОСОБА_2
не заперечувала проти його переїзду до м.Ульяновська. В останній час між
подружжям склалися негативні відносини. До цього було усе добре, він кожного
року приїздив у відпустку додому, проживав у спірній квартирі, постійно
сплачував комунальні послуги, квартирну плату, з онукою їздив відпочивати у
санаторій. Коли в червні 2004 року приїхав додому, побачив, що відповідачка
поставила залізні двері, змінила замок від вхідної двері, перешкоджає
користуватися квартирою, а тому просив суд вселити його в спірну квартиру і
зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою,
розподіл особистих рахунків та виділення кімнати для проживання,

Справа судами
розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2007
року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким,
що втратив право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_1.

Зустрічний позов
ОСОБА_1 залишено
без задоволення.

8    апеляційній
скарзі на рішення суду ОСОБА_1,
посилаючись на Неповне

з'ясування судом обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм

матеріального права, просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове

рішення по суті його позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, вислухавши
пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або ч.1ени його
сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим
приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад
шість місяців.

Відповідно до роз'яснень, даний у п. 10 постанови № 2 Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року " Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України", право
користування жилим приміщенням при тимчасовій відсутності наймача або ч.1енів
його сім'ї зберігається протягом шести місяців або інших строків, передбачених
ст. 71 ЖК. В разі відсутності цих осіб понад встановлений строк з поважних
причин, цей строк може бути продовжений судом.

Судом встановлено, що 05 квітня 1959 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5зареєстрували шлюб, про що відділом РАГС
Орджонікідзевського району м. Запоріжжя зроблено запис № 428, та дружині
присвоєно призвіще „ОСОБА_6"
(а.с. 44 т.1)

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, 1960 року
народження. Рішенням місцевого

комітету при Запорізькому
машинобудівному інституту ім.. В.Я. Чубаря від 04.09.1978 року їм

було надано 3-й кімнатну квартиру
площею 47,38 кв.м. по АДРЕСА_3.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 1989 року за
позовом ОСОБА_3 змінено договір найму жилого приміщення - АДРЕСА_1, та виділено
в користування ОСОБА_3 кімнату розміром 13,39 кв.м., а ОСОБА_1 та ОСОБА_2
кімнату площею 16,64 кв.м. та кімнату площею 17,35 кв.м. (а.с. 38 т. 1)

09  серпня 1994 року
ОСОБА_1 за
власним бажанням достроково розірвав із

Запорізьким державним технічним університетом контракт,
строк дії якого спливав тільки у

червні 1995 року ( а.с. 190 т.1 ).

01 вересня 1994 року за результатами відбіркового конкурсу відповідач був
обраний на посаду доцента Ульяновського політехнічного інституту, з ним було
укладено трудовий договір ( контракт). Згодом контракт неодноразово
переукладався, останній раз строком до 31 серпня 2004 року (а.с. 105 т. 1).

Крім того, в жовтні 1994 року ОСОБА_1 прийняв
громадянство Російської

Федерації (а.с. 115 т.1).

Як пояснив ОСОБА_1 в
судовому засіданні суду апеляційної інстанції, він виїхав на роботу в Російську
Федерацію з метою отримання більшої пенсії, ніж він сподівався отримати на
Україні. У листопаді 1994 року в Росії йому була призначена пенсія за віком.

Отже, ОСОБА_1 залишив
спірне житло без поважних причин, прийняв громадянство іншої країни, виїхав на
обрану ним роботу з метою поліпшення свого матеріального становища, тобто
використав своє право на отримання пенсії на власний розсуд.

Таким чином, доводи апелянта про те, що він підлягав
скороченню, а тому уклав

контракт з іншим навчальним закладом, залишив спірну
квартиру з поважної причини,

являються неспроможними.

ОСОБА_1
тимчасово прописався та проживав у студентському гуртожитку по АДРЕСА_4(а.с.
110 т.1) з 01 липня 1994 року ( а.с.114 т.1)

З метою поліпшення своїх житлових умов ОСОБА_1 за новим місцем проживання в
Російській Федерації став на квартирний облік, як такий, що потребує поліпшення
житлових умов, тим самим визнавав відсутність будь-якого житла, в тому числі й
спірної квартири ( а.с.158т1).

До того ж, ОСОБА_1 у
2000 році в судовому порядку на території Російської Федерації виборював
право на першочергове отримання житла ( а.с. 159 т.1).

Як встановлено судом, переукладання трудового договору ( контракту) в
даному навчальному закладі було пов'язано зі специфікою прийняття на роботу.

Однак, ОСОБА_1, неодноразово
переукладаючи контракт, не порушував питання про збереження права на спірне
жиле приміщення в порядку ст. 73 ЖК України ( бронювання жилого приміщення).

Оцінка і аналіз зазначених доказів, фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 визнав
Російську Федерацію місцем свого постійного проживання та пов'язував свої плани
на подальше життя саме з цією країною.

Доводи апелянта про те, що він влітку під час відпустки проживав у спірній
квартирі та там залишалися його особисті речі, не надійшли підтвердження,
оскільки усі свідки по справі свідчать про протилежне.

До того ж, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується обставинами
справи, позивачі під час ремонтних робіт у спірній квартирі в 1998 року
встановили нову вхідну дверь
та замки на вхідних дверях , але ОСОБА_1 не
прохав надати йому ключі від квартири та не порушував питання про усунення
перешкод в користуванні спірною квартирою.

Посилання апелянта на те, що він сплачував щоквартально комунальні послуги
у розмірі 500 рублів, не свідчить про збереження за ним права на спірне жиле
приміщення, оскільки такі грошові перекази мали періодичний характер, носили
формальних характер та створювали видимість зберігання права користування
квартирою, розцінювалися позивачами як надання їм матеріальної допомоги,
оскільки донька сторін страждала тяжким хронічним захворюванням (відкрита форма
туберкульозу), потребувала постійного коштовного лікування.

Крім того/як з'ясовано обставинами справи , ОСОБА_1 з часу залишення
спірного

жилого приміщення не приймав участі щодо благоустрою
квартири.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції дійшов до правильного
висновку про те, що відповідач із жовтня 1994 року добровільно залишив місце
проживання - АДРЕСА_1 і з цього часу не проживає в ній без поважних причин
понад шість місяців.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду
відповідає вимогам закону і матеріалам справи, є обгрунтованим та справедливим,
доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для його
скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду М.Запоріжжя від 29
січня 2007.року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути
оскаржена

шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох

місяців з дня проголошення.