АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-1626                                                 Головуючий
2007р.                                                                      Беклеміщев
Суддя-доповідач Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007р.                                                                          м.
Запоріжжя

Колегія судців судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончара О.С., Мануйлова Ю.С.

при секретарі:
Тахтаул О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 27 лютого 2007 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3
особа: Запорізька міська рада, про визнання права власності на самочинно
споруджену будівлю,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2005
року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2. про визнання права
власності на самочинно споруджену будівлю, в якому зазначав, що на підставі
договору купівлі-продажу від 14.06.2001
року йому на праві власності належить 7/10
частин будинку АДРЕСА_1, а
відповідачці - 3/10 частин
цього будинку.

У 2002
році він самочинно здійснив прибудову площею 2,5 кв.м до тамбуру „а1", який прилягає до належної йому
частини будинку та службової прибудови „а". За даними технічного паспорту
від 25.08.2004 ротсу ці
споруди ( тамбур
із здійсненою ним прибудовою та службова прибудова) стали зазначатися літерою
„а2", як службова прибудова. В результаті здійснення прибудови її частина
розміром 1,3 кв.м
розташувалася на земельній ділянці ГУ,
яка на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8.02.1983 року була
виділена у спільне користування співвласників будинку.

Оскільки ОСОБА_2., як співкористувач земельної ділянки
ІУ, проти визнання за ним права власності на здійснену ним прибудову,
заперечує, то органи місцевої влади відмовили у реєстрації за ним права
власності на цю прибудову.

Посилаючись на те, що здійснена ним прибудова займає лише
незначну площу земельної ділянки ІУ, яка до того ж має надлишки, місце
розташування яких за висновком технічної експертизи від 16.12.1982 року встановлено
не було, а отже

2

ніяким
чином не перешкоджає ОСОБА_2. здійснювати належні їй права, як власника частини
будинку та співкористувача земельною ділянкою, просив на підставі ст. 376 ЦК України визнати
за ним права власності на службову прибудову „а2", розташовану по
АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2007 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає,
о апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

За правилами ст. 376
ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна,
не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує
проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила
самочинне будівництво на його земельній ділянці, майно підлягає знесенню.

На вимоги власника (користувача) земельної ділянки суд
може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване
на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є
власником 7/10 частин
будинку АДРЕСА_1(а.с.5),
а відповідачу ОСОБА_2. належить на праві власності 3/10 частин цього ж
будинку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 8 лютого 1983 року(а.с.14) між
співвласниками будинку АДРЕСА_1, якими
на той час були ОСОБА_3. та ОСОБА_2., був встановлений порядок користування
земельною ділянкою площею 625
кв.м, відповідно до якого земельна ділянка ІУ площею 84 кв.м була виділена
у спільне користування співвласників.

Після придбання за договором купівлі-продажу від 14.06.2001 року 7/10 частин будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 на
місці, де раніше були розташовані прибудова літ."а" та тамбур
літ."аГ'(а.с.9-13), без належного дозволу та належно затвердженого проекту
здійснив самочинне будівництво службової прибудови літ. „а2", яка своїми
зовнішніми розмірами частково розмістилася на земельній ділянці спільного
користування ІУ: на лінії 2,85м -
на 0, 36 м площею
1,0 кв.м, на
лінії 6, 43м - на 0,02+0,06м
площею 0,3 кв.м,
тобто всього площею 1,3 кв.м.
Зазначені обставини підтверджуються висновком технічної експертизи від 25.08.2004 року(а.с. 15-20) та не
заперечувалися сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання за
ним права власності на службову прибудову літ. „а2", суд виходив з того,
що збудована позивачем прибудова порушила права співвласника ОСОБА_2., оскільки
зайняла частину площі земельної ділянки, що знаходиться у спільному
користуванні сторін, і за рахунок цього зменшився прохід до належної
відповідачці частини будинку. Вказаний висновок суду є по суті правильним.

3

Згідно ч.5 ст.
376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно
збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, а відповідно до ст. 375 ЦК України,
п."г" ч.1ст. 95
ЗК України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або
договором, мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і
споруди.

Отже, виходячи із змісту зазначених норм, особа наділена правом зводити
будівлі та споруди на тій земельній ділянці, яка належить їй на праві власності
чи користування, а також на чужій земельній ділянці, однак тільки з дозволу
власника(землекористувача) такої земельної ділянки.

Земельна ж ділянка ІУ, на якій зовнішніми розмірами частково, на площі 1,3 кв.м,
розмістилася самочинно зведена позивачем службова прибудова літ."а2",
знаходиться не у одноособовому користуванні ОСОБА_1, а у його спільному
користуванні з ОСОБА_2., отже за таких обставин, коли другий із
співкористувачів заперечує проти визнання за позивачем права власності на цю
прибудову, висновок суду про неможливість задоволення позову ОСОБА_1 є
правомірним. Це в певній мірі підтверджується і змістом ч.4 ст. 376 ЦК України, якою
передбачені наслідки щодо самочинно здійсненого будівництва у разі заперечення
користувача земельної ділянки проти визнання права власності на нерухоме майно,
яке зведене на його ділянці.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна прибудова займає незначну площу
на земельній ділянці спільного користування, а тому її будівництво не порушило
прав ОСОБА_2. в користуванні нею, не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи,
що ст. 376 ЦК України
не містить застережень щодо можливості за наявності вказаних обставин визнати
за особою право власності на нерухоме майно без згоди другого користувача
земельною ділянкою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за висновком технічної експертизи
від 25.08.2004 року
будівництво прибудови літ. „а2" не потягло за собою зменшення ширини
проходу до належної ОСОБА_2. частини будинку, не відповідають дійсності,
оскільки це питання не було предметом вказаного дослідження.

В інших доводах апеляційної скарги переконливі підстави для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 також не наведені.

На підставі викладеного, колегія вважає, що рішення суду першої інстанції
ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті
правильним, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.
307,308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - відхилити, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 27 лютого 2007 року по даній
справі, -залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
проте може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з
дня набрання нею законної сили.