УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

7 серпня 2007
року колегія суддів Апеляційного суду Донецької області

в
складі: Висоцької В.С.,Олєйникової Л.С.,Новодворської О.І.,

розглянувши
в попередньому судовому засіданні в м. Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства по обслуговуванню повітряного руху
„Украерорух",закритого акціонерного товариства з іноземними інвестиціями
„Нерухомість Києва" про визнання права власності на квартиру та визнання
угоди недійсною та зустрічним позовом державного підприємства по обслуговуванню
повітряного руху „Украерорух" до ОСОБА_1,3-я особа відділ
паспортної,реєстраційної та міграційної роботи Голосіївського РУ ГУ МВС України,про
усунення порушень прав власника жилого приміщення, за касаційною скаргою
Державного підприємства обслуговування повітряного руху на рішення Апеляційного
суду міста Києва від 24 червня 2005 року,

встановила:

В листопаді 2003 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП по
обслуговуванню повітряного руху „Украерорух",ЗАТ з іноземними інвестиціями
„Нерухомість Києва" про визнання права власності на квартиру та визнання
угоди недійсною.

Зазначала,що рішенням Московського районного суду м.Києва від 25 червня
2000 року були визнані недійсними договори:договір обміну квартири АДРЕСА_1 від
19 січня 1995 року між її дочкою ОСОБА_2та ЗАТ „Нерухомість Києва „ та договір
купівлі-продажу тієї ж квартири від 1 березня 1995 року між нею та її дочкою
ОСОБА_2 та ЗАТ „Нерухомість Києва".

Двостороння реституція судом застосована не була,так як встановленого ні
майно,ні гроші по угодах не передавались.

Маючи свідотство про право влсності на квартиру,вони з
дочкою продовжували в ній проживати.В березні 2003 року після смерті дочки
ОСОБА_2

Справа №
33ц-1563кс-07

дізналася в інвентарьбюро,що квартира зареєстрована за
підприємством „Украерорух"
на підставі акту передачі від 9 березня 1995 року.

Посилаючись на вказане,просила визнати її власником квартири,визнати
незаконною угоду про передачу квартири від ЗАТ „Нерухомість Києва" до
підприємства „Украерорух" за актом від 9 березня 1995 року.

В процесі розгляду позову,підприємство „Украерорух" звернулися із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, 3-я особа відділ паспортної,реєстраційної та
міграційної роботи Голосіївського РУ ГУ
МВС України про усунення порушень прав власника жилого приміщення.

Посилалися на те,що підриємство є добросовісним набувачем спірної
квартири,яка на оплатній основі передана їм Інвестиційною компанією
„ІТЛ".їм нічого не було відомо ні про позивачку,ні про ЗАТ „Нерухомість
Києва" та про їх відносини.Просили виселити та виписати відповідачку з
квартири.

Позови прийняті
судом до сумісного розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 23
березня 2004 року в задоволенні основного позову ОСОБА_1 відмовлено,зустрічний
позов підприємства „Украерорух" задоволено.Постановлено виселити та
виписати ОСОБА_1 з квартири.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2005 р. рішення
Голосіївського районного суду м.Києва від 23 березня 2004 року
скасовано,постановлено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1.

Визнано незаконним акт передачі квартири АДРЕСА_1 від 04.03.1995 р. від AT
„Нерухомість Києва" до Інвестиційної компанії „ІТЛ" та від
09.03.1995 року від Інвестиційної компанії „ІТЛ" до Державного
підприємства обслуговування повітряного руху „Украерорух".

Визнано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства обслуговування
повітряного руху „Украерорух" відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху „Украерорух"
на користь держави 746,20 грн мита..

У касаційній скарзі Державне підприємство обслуговування
повітряного руху України просять скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування
норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія  суддів дійшла висновку,  що підстави для перегляду рішення
апеляційного суду відсутні, виходячи з наступного.

Скасовуючи
рішення місцевого суду та задовольняючи позов ОСОБА_1, апеляційний суд виходив
з того, що рішенням Московського районного суду м.Києва від 25 червня 2000 року
були визнані недійсними договори:договір обміну квартири АДРЕСА_1 від 19 січня
1995 року між її дочкою ОСОБА_2та ЗАТ „Нерухомість Києва „ та договір

купівлі-продажу
тієї ж квартири від 1 березня 1995 року між нею та її дочкою ОСОБА_2 та ЗАТ
„Нерухомість Києва" .

Враховуючи вимоги ст.48 ЦК України /1963 р/ суд прийшов
до висновку,що AT „Нерухомість Києва" не мала права розпоряджатися
квартирою,а тому акти передачі квартири від 04.03.1995 р та від 09.03.1995
р.від AT „Нерухомість Києва" до Інвестиційної компанії
„ІТЛ" та від останньої до підприємства „Украерорух" недійсні,а право
власності на квартиру належить ОСОБА_1

Взявши до уваги,що позивачка є особою похилого віку,про порушене право
дізналася лише в березні 2003 року,при цьому на руках мала свідотство про право
власності на квартиру та рішення Московського районного суду ,суд визнав
причини пропуску звернення до суду поважними та поновив строк.

Відмовляючи в задоволенні позову підприємства „Украерорух" до ОСОБА_1
про усунення перешкод в користуванні власністю „апеляційний суд прийшов до
висновку,що квартира вибула із власності позивачки ОСОБА_1 та її дочки поза їх
волею,в силу ст.145 ЦК України/
в редакції 1963 року/ підприємство „Украерорух" не можна вважати
добросовісним набувачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного
суду ухвалено з додержанням судом апеляційної інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також відсутні передбачені ч. 1 ст. 338 ЦПК України
підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновок суду апеляційної інстанції не
спростовують.

Керуючись   ст.ст.   332,
336       ЦПК   України,
колегія   суддів Апеляційного суду
Донецької області

ухвалила:

Касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху
України відхилити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 червня 2005
року залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.