Справа № 2-17 2007  p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

26
квітня 2007 року Галицький районний суд міста Львова у складі :

головуючої - судді  - ОЛЕКСІЄНКО М.Ю.

при секретарях     -  СИДОР Н.Т., ТУРЧИН Н.Ю.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Управління Державтоінспекції Головного Управління МВС
України у Львівській області, Головного управління державного казначейства
України у Львівській області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення матеріальної та моральної (немайнової) шкоди,

встановив:

15 жовтня 2001 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про
стягнення матеріальної і моральної шкоди, заподіяної управлінням
Державтоінспекції УМВС України у Львівській області, мотивуючи, що внаслідок
несвоєчасного внесення відповідачем даних про накладення арешту на автомобіль в
автоматизований облік, зняття з обліку автомобіля на підставі скасованого
доручення і перереєстрації транспортного засобу, на який накладено арешт, позивачем
було втрачено автомобіль марки „Форд Мондео", двигун НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2, ДНЗ НОМЕР_3 вартістю 67.875 грн. за обставин, що
унеможливлюють його віндикацію, про що з цих підстав 01 червня 2001 року
Франківським районним судом м. Львова було винесено окрему ухвалу на
неправомірні дії працівників УДАІ.

Вказує на заподіяння йому неправомірними діями працівників УДАІ, які
призвели до втрати майна, також значної моральної шкоди, що полягає в душевних
та психічних стражданнях, психологічних переживаннях, психічному та нервовому
розладі, в різкому погіршенні стану здоров'я, оскільки, довідавшись про
неправомірні дії працівників УДАІ, занедужав, зокрема, на гіпертонічну хворобу,
що підтверджується відповідними листками непрацездатності. Просить стягнути з відповідача
моральну шкоду в сумі 215.350 грн.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали,
покликаючись на мотиви позовних заяв, дали інші пояснення. У відповідності до
вимог п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995
року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" позивач уточнив позовні вимоги, просить стягнути матеріальну шкоду
в розмірі 67.875 грн. з УДАІ та 215.350 грн. моральної шкоди солідарно з УДАІ і
Управління державного казначейства у Львівській області.

2

Представник відповідача УДАІ УМВСУ у Львівській області позов заперечив,
вважає, що дії працівників МРЕВ УДАІ були правомірними, оскільки відміна
доручення не є підставою для накладення арешту на автомобіль, а позивач не
подавав заяви про накладення арешту. Вважає, що позивач за генеральним
дорученням продав автомобіль ОСОБА_2, який і розпорядився ним на свій розсуд.
Належним відповідачем вважає ОСОБА_2 або наступних набувачів автомобіля -
ОСОБА_3, ОСОБА_4.

У порядку процесуального правонаступництва відповідач - Управління
Державної автомобільної інспекції УМВСУ у Львівській області був замінений
правонаступником - Управлінням Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України
у Львівській області.

Представник відповідача - Головного Управління державного казначейства
України у Львівській області (правонаступник Управління державного казначейства
у Львівській області) позов заперечив, покликається на неможливість стягнення
заподіяної шкоди з бюджету оскільки у ньому не передбачено витрат на такі цілі.
Вказав на недопустимість стягнення з ГУДКУ у Львівській області шкоди, завданої
неправомірними діями іншої особи, тобто УДАІ. Вважає, що внаслідок вступу в силу ЦК України, відпали підстави для залучення ГУДКУ у Львівській області в якості
відповідача по цій справі.

Залучений до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_4 пояснив, що
даний автомобіль „Форд Мондео" купив у 2000 році по генеральному дорученню
у ОСОБА_2 за 8.000 доларів США. Яким чином ОСОБА_2 набув даний автомобіль, чи
мають інші особи права на цей автомобіль, йому не відомо. Під час
переоформлення автомобіля у МРЕВ ДАІ його ніхто не повідомляв про накладений
арешт. Вважає себе добросовісним набувачем та ствердив, що станом на дату
розгляду справи судом автомобіль фізично знищений.

Представник третьої особи ОСОБА_4. вирішення спору залишив на розсуд суду.

Залучені до участі у справі треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на виклики суду
не з'явились, пояснень по суті спору не надали, хоча належним чином повідомлялися
по час та місце розгляду справи. Судом вживались передбачені законом заходи для
забезпечення їх явки у судові засідання.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та подані
сторонами докази в їх сукупності, дослідивши інші обставини справи, суд
встановив наступне.

Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи ОСОБА_1 на праві
власності належав автомобіль марки „Форд Мондео", 1993 року випуску, кузов
НОМЕР_2, двигун НОМЕР_1, державний номерний НОМЕР_3, що підтверджується
брифом про придбання автомобіля від 03 червня 1998 року, тимчасовим
реєстраційним талоном та технічним паспортом НОМЕР_4 від 21 серпня 1998 року.

13 листопада 1998 року позивач підписав довіреність на право користування
та розпорядження належним позивачу на праві власності згаданим автомобілем
марки „Форд Мондео" на ім'я ОСОБА_2 Довіреність  посвідчено
державним  нотаріусом  Четвертої
Львівської

3

державної
нотаріальної контори.  З пояснень
позивача    вбачається, що довіреність
була ним підписана з метою випробовування ОСОБА_2, якісних  характеристик автомобіля,  який
він планував у майбутньому придбати у позивача за договором
купівлі-продажу.  Належних доказів
зворотнього суду не надано, а такі пояснення позивача  підтверджуються матеріалами справи та подальшими діями позивача по            припиненню дії довіреності та
поверненню автомобіля.

Твердження представника відповідача УДАІ УМВСУ у Львівській області, що
довіреність від 13 листопада 1998 року носила характер прихованого договору
купівлі-продажу, не відповідає законодавству. Згідно ч.1 ст. 64 ЦК України (в
редакції 1963 року), який діяв на час існування спірних відносин, довіреністю
визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами. Відповідно до ч.3 ст. 62 ЦК України,
представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у
відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він
одночасно є. Таким чином, видача довіреності на ім'я ОСОБА_2 не породжувала у
останнього наслідків, тотожних наслідкам договору купівлі-продажу. Це ж
підтверджується і матеріалами справи, зокрема, не спростованими твердженнями
про неотримання позивачем коштів чи будь-якої іншої винагороди за автомобіль,
завчасним намаганням позивача перешкодити переоформленню автомобіля на іншу
особу, заявою про скасування довіреності тощо.

Не заслуговують на увагу і твердження про те, що позивач повинен був
усвідомлювати ризики видачі такої довіреності, оскільки такий діяв у межах
прав, наданих законодавством, у той час, як матеріали справи свідчать про те,
що не дії позивача, а порушення працівниками відповідача УДАІ УМВСУ у
Львівській області вимог законодавства, безпосередньо призвело до втрати
автомобіля.

Згідно ч.4 ст. 68 ЦК України (в редакції 1963 року), особа, яка
передала повноваження іншій особі, повинна сповістити про це того, хто видав
довіреність, і подати йому необхідні відомості про особу, якій передані
повноваження. Однак, в порушення даної норми ОСОБА_2, не повідомивши про це
позивача, скористався повноваженнями, переліченими у дорученні від 13 листопада
1998 року, 08 серпня 2000 року і передовірив право користування та
розпорядження вказаним автомобілем гр. ОСОБА_3, видавши на його ім'я
нотаріально посвідчене доручення у порядку передоручення.

У вересні 2000 року позивач побачив за кермом свого автомобіля незнайому
особу, у зв'язку з чим 21 вересня 2000 року звернувся у Четверту Львівську
державну нотаріально контору із заявою про відміну доручення. Заява про відміну
довіреності була надіслана згаданою державною нотаріальною конторою ОСОБА_2
поштою рекомендованим листом. Крім цього, із супровідним листом № 2335 від 21
вересня 2000 року Четверта Львівська державна нотаріальна контора направила
відповідну заяву і в УДАІ УМВСУ у Львівській області.

Згідно ч.2 ст. 69 ЦК України (в редакції 1963 року), особа, яка
видала довіреність, може в усякий час скасувати довіреність. Відповідно до п.2
ч.1 ст. 69 ЦК України (в редакції 1963 року), чинність довіреності
припиняється, зокрема, внаслідок скасування довіреності особою, яка її видала.
Відповідно до ч.3 ст. 69 ЦК України (в редакції 1963  року),
з  припиненням довіреності  втрачає
силу передоручення.

4

Відповідно, 21 вересня 2000 року, згідно з ч.3 ст. 69 ЦК України (в редакції 1963 року), із припиненням довіреності втратило силу і
передоручення від 08 серпня 2 000 року на ім'я ОСОБА_3,
про що належним чином і завчасно був повідомлений відповідач - УДАІ УМВСУ у
Львівській області.

Як вбачається з картки арешту АМТ, УДАІ УМВСУ у Львівській області одержало
заяву про відміну довіреності 25 вересня 2000 року та зареєструвало її за
вхідним № 3933. Тим не менш, незважаючи на отриману інформацію про відміну
доручення та, відповідно, усіх передоручень, 26 вересня 2000 року УДАІ УМВСУ у
Львівській області зняло автомобіль з обліку на підставі доручення у порядку
передоручення від 08 серпня 2000 року, чинність якого була припинена у
встановленому порядку. Зазначене підтверджується обліковими картками АМТ.

28 вересня 2000 року в 09 год. 12 хв. відповідач - УДАІ УМВСУ у Львівській
області наклав арешт на зазначений автомобіль. Незважаючи на накладений арешт,
того ж дня об 14 год. 01 хв. автомобіль було зареєстровано за
ОСОБА_4, що підтверджується, зокрема, карткою арешту АМТ, обліковою карткою
приватного АМТ. При цьому, в порушення п. 41 „Правил державної реєстрації та
обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок", затверджених Постановою КМ України № 1388
від 07 вересня 1998 року, службові особи відповідача зняли з обліку належний
позивачу автомобіль не на підставі його заяви як власника, а на підставі заяви
особи, яка використовувала скасоване доручення від 08 серпня 2000 року, яке взагалі
не надавало ОСОБА_3 повноважень зняття автомобілю з обліку.

Таким чином, внаслідок зазначеної протиправної поведінки працівників МРЕВ
УДАІ, зокрема, зняття ними автомобіля з обліку на підставі скасованого
доручення, несвоєчасного внесення даних про відміну довіреності (накладення
арешту) в автоматизований облік та здійснення реєстрації автомобіля, на який
накладено арешт, належний позивачу автомобіль було всупереч законодавству
зареєстровано за іншою особою.

З цих підстав 01 червня 2001 року Франківським районним судом м. Львова
постановлено окрему ухвалу, якою підтверджується вина та протиправність
поведінки відповідача - УДАІ УМВСУ у Львівській області, а також причинний
зв'язок між протиправною поведінкою та негативними для позивача наслідками.

Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,
не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи,
або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У той же час, ці обставини повністю підтверджуються матеріалами даної
справи, що спростовує твердження УДАІ УМВСУ у Львівській області про
відсутність порушень з боку УДАІ та його вини як відповідача.

При цьому, вчиняючи протиправну поведінку, відповідач УДАІ УМВСУ у
Львівській області не виконував функцій дізнання, а вчинені ним неправомірні
дії, не підпадають під перелік, передбачений у ст. 1 Закону України „Про
порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і

5

суду".
Це спростовує покликання представника відповідача - Головного Управління
державного казначейства України у Львівській області на норми згаданого Закону
України та Наказу Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури
України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року „Про
затвердження Положення про застосування Закону України "Про порядок
відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і суду".

З пояснень ОСОБА_4 випливає, що він придбав зазначений автомобіль за гроші
у ОСОБА_2 та не був повідомлений ні ним, ні ОСОБА_3, ні
працівниками МРЕВ ДАІ про відсутність повноважень у ОСОБА_3 знімати з обліку і
відчужувати автомобіль та про накладення на нього арешту. Зазначені пояснення
матеріалами справи не спростовані, особи, які беруть участь у справі, їх не
заперечують.

Згідно ч.1 ст. 145 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо майно за
плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не
знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник за загальним
правилом не вправі витребувати це майно від набувача. Таким чином, матеріали
справи підтверджують пояснення позивача, що внаслідок протиправних дій
відповідача УДАІ УМВСУ у Львівській області позивач був позбавлений юридичної
можливості повернути свій автомобіль, залишкова вартість якого станом на
листопад 1998 року згідно із висновком спеціаліста авто товарознавця № 177 від
24 січня 2001 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз
становила 67.875 грн. Крім того, суд приймає до уваги твердження ОСОБА_4., що
станом на дату розгляду справи усі корисні властивості автомобіля вичерпані
повністю і він більше не може використовуватись за призначенням, що свідчить
також про неможливість його повернення позивачу.

З наявного в матеріалах справи висновку № 0369/05 автотоварознавчого
дослідження від 03 травня 2004 року вбачається, що станом на дату втрати
автомобіля позивачем 28 вересня 2000 року, його ринкова вартість становила
36.620 грн. Тому суд приходить висновку, що вартість заподіяної позивачу
майнової шкоди складає 36.620 грн.

Згідно ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі,
в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної
шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при
здійсненні ними своїх повноважень.

Однак, згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові
акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на
час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України,
Цивільний кодекс України застосовується до тих цивільних відносин, що виникли
після набрання ним чинності.  Щодо
цивільних відносин,  які

6

виникли
до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються
тільки до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після
набрання ним чинності.

Право позивача на відшкодування шкоди та обов'язок заподіювача її
відшкодувати виникли до 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс УРСР 1963 року,
який діяв на час існування спірних правовідносин, не містив норми, аналогічної
ст. 1173 ЦК України про відповідальність держави за дії державного органу.

Згідно ст. 441 ЦК України (в редакції 1963 року), організація
повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання
ними не лише трудових, а й службових обов'язків. Згідно ч.3 ст. 39 Закону
України „Про власність", державна установа (організація) відповідає за
своїми зобов'язаннями коштами, що є в її розпорядженні. При недостатності у
державної установи (організації) коштів відповідальність за її зобов'язаннями
несе власник.

Водночас, на ті права та обов'язки сторін, які продовжують існувати,
поширюються норми ЦК України.

Норма, аналогічна ст. 440 ЦК України (в редакції 1963 року) міститься у
ч.1 ст. 1166 ЦК
України, згідно із якою майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам
фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Враховуючи доведеність не лише неправомірності дій працівників відповідача
- УДАІ УМВСУ у Львівській області при виконанні ними службових обов'язків, а й
їх вини, наявність причинового зв'язку між неправомірними діями та завданою
позивачу шкодою, суд приходить до висновку, що майнова шкода підлягає стягненню
на користь позивача у повному обсязі в сумі 36.620 грн.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується факт заподіяння позивачеві з
вини працівників УДАІ УМВСУ у Львівській області і моральної (немайнової)
шкоди.

З наявного в матеріалах справи листка непрацездатності ВЖ № 583650
вбачається, що 14 листопада 2000 року ОСОБА_1 захворів на міокардитичний
кардіосклероз. За твердженням позивача, стан його здоров'я погіршився одразу
після одержання відповіді начальника РВ МРЕВ УДАІ № 9/3434 від 10 листопада
2000 року на свій запит, з якого довідався, що належний йому на праві власності
транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_4 Отримавши 11 грудня 2000 року
(згідно відтиску поштового штемпелю на конверті) відповідь на скаргу на ім'я
начальника МРЕВ УДАІ про не виявлення в діях працівників МРЕВ УДАІ очевидних
порушень щодо зняття з обліку та перереєстрації його автомобіля, захворювання
позивача ускладнилось гіпертонічною хворобою першого ступеню, що
підтверджується листком непрацездатності ВР № 574632 від 11 грудня 2000 року та
свідчить, що захворювання сталось у зв'язку та внаслідок неправомірної
поведінки згаданого вище відповідача.

7

Крім того, у представленій суду медичній книжці ОСОБА_1 зазначені
захворювання зафіксовані вперше, а з 1984 року по зазначені дати записи про
захворювання у медичній книжці позивача взагалі відсутні, тому суд погоджується
з твердженням позивача про наявність причинно-наслідкового зв'язку між
протиправними діями УДАІ та моральною шкодою, пов'язаною із погіршенням його
стану здоров'я.

Крім того, для позивача внаслідок протиправної поведінки відповідача УДАІ
УМВСУ у Львівській області настали й інші негативні наслідки, що потягнули
вимушені негативні зміни у його виробничих і життєвих стосунках, зокрема,
неможливість виконання службових обов'язків, пов'язаних із пересуванням на
значні відстані, зміна характеру виконуваної роботи тощо. Як випливає з
протоколу правління ВАТ „Львівхім" № 7/1 від 23 вересня 2001 року,
внаслідок вказаних вище причин ОСОБА_1 було увільнено від виконання обов'язків
заступника директора ВАТ „Львівхім".

У відповідності з ст. 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), моральна
(немайнова) шкода, заподіяна громадянину діяннями іншої особи, яка порушила
його законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

З  матеріалів  справи
вбачається,  що  саме
незаконні  дії  та бездіяльність відповідача УДА УМВСУ у
Львівській області, внаслідок яких ОСОБА_1 втратив автомобіль, завдали позивачу
моральних та фізичних втрат і страждань, тому моральна шкода підлягає стягненню
з   цього, відповідача.

Незважаючи на доведеність передбачених законом підстав для відшкодування
моральної шкоди, тривалий і незворотній характер захворювання, тяжкість
вимушених змін у виробничих та життєвих стосунках та відповідно, погіршення
можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, інших обставин справи,
суд приймає до уваги, що відповідачем є державний орган, який фінансується за
рахунок бюджетних коштів. Тому, враховуючи вимоги щодо розумності та
справедливості, суд вважає, що позов у частині відшкодування моральної шкоди
слід задовольнити частково, визнавши обґрунтованим розмір моральної шкоди в
сумі 30.000 грн.

Водночас, доказів наявності передбачених законом підстав для покладення
відповідальності на відповідача - Головне Управління державного казначейства
України у Львівській області суду не надано, з матеріалів справи вони не
вбачаються. Відповідно, враховуючи вимоги ч.1 ст. 440-1 ЦК України (в редакції
1963 року) та ч.1 ст. 1167 ЦК України, в цій частині позов задоволенню не
підлягає.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ч. 1 ст. 8 8 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, на
підставі ст. ст. 440, 440-1 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. ст. 1166,
1167, ч.1 ст. 1172 ЦК України, ст. 56 Конституції України, суд

8

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції Головного
Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській        області в користь ОСОБА_1 36.620
грн.  майнової           шкоди та 30.000 грн. завданої моральної (немайнової) шкоди.

Стягнути з Управління Державтоінспекції МВС України у Львівській області в
користь держави 366 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду
львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги з подачею її копії до апеляційної інстанції
або в порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України.