УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

06 серпня 2007
року колегія судців судової далати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим в складі:

Головуючого,
судді   Курської А.Г.

суддів Берзіньш B.C., Горбань В.В. при
секретарі Іванові O.K. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом її вселення та
виселення ОСОБА_2,
відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Ялтинського міського суду АР Крим від 17.05.2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

01.12.2004 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні власністю шляхом її вселення та виселення ОСОБА_2, відшкодування
моральної шкоди. Позов ОСОБА_1 був неодноразово змінений та доповнений
(а.с.97-98, том № 1; а.с. 199 том № 2), за останньою редакцією позову, який нею
був підтриманий при розгляді справи у суді першої інстанції, ОСОБА_1 просила
усунути перешкоди в користуванні їй власністю шляхом вселення її у квартиру
АДРЕСА_1 та виселення із цієї квартири ОСОБА_2; стягнути з відповідачів 50
тисяч гривень у відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований наступним.
Позивачка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від
14.03.2001 року є власницею 2/5 часток жилого будинку АДРЕСА_1, інші 3/5 часток
будинку знаходяться у власності ОСОБА_3. Рішенням Ялтинського міського суду АР
Крим від 20.11.2001 року зазначений будинок, що знаходився у спільній частковій
власності, поділений в натурі між співвласниками. Позивачка зазначає, що
відповідачі перешкоджають її проживанню у належній їй квартирі, в зв'язку з чим
вона вимушена була звернутись до суду. Стверджує також, що діями відповідачів,
в наслідок яких вона не має можливості проживати у своїй квартирі вже понад 4-х
років, їй заподіяна моральна шкода.

ОСОБА_3 був поданий до суду зустрічний позов до ОСОБА_1
про припинення частки у спільному майні, стягнення з ОСОБА_3. на користь
ОСОБА_1 34 797 грн. вартості цієї частки.

Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 11.01.2006 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3. до ОСОБА_1
задоволений в повному обсязі.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду АР Крим від 27.06.2006 року рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 11.01.2006 року в частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_3. до ОСОБА_1 про припинення частки у спільному майні, стягнення з
ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1 34 797 грн. вартості цієї частки,  скасовано та ухвалено нове, яким   у задоволенні

Справа №22ц-4912/2007

зустрічного позову відмовлено в
повному обсязі; це ж рішення у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3. про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом її вселення та
виселення ОСОБА_2, відшкодування
моральної шкоди, скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Останнім
рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 17.05.2007 року позов ОСОБА_1
задоволений частково, зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні та
розпорядженні частиною будинку (2/5 частки) шляхом її вселення у жилу кімнату
площею 19,2 кв.м., жилу кімнату площею 19,8 кв.м. на першому поверсі будинку
АДРЕСА_1 і виселення ОСОБА_2 із
зазначених приміщень; стягнуто з ОСОБА_2,
ОСОБА_3. в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_2 просять рішення
суду скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в
повному обсязі. Апеляційні доводи зводяться до того, що суд першої інстанції не
з'ясував обставини справи, що мають суттєве значення, а крім того, висновки
суду не відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

В запереченнях
на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити,
рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що постановлено у
відповідності з нормами матеріального і процесуального права.

Судова колегія,
заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає їх
необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду вважає
законним і таким, що підлягає залишенню без змін на підставі ч.І ст. 308 ЦПК
України.

Згідно з ч.І
ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний
суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої
інстанції в межах заявлених вимог повно та всебічно дослідив обставини справи,
дав належну оцінку доказам, які надали сторони на засадах змагальності, і
дійшов вірного висновку про те, що права ОСОБА_1 як власника майна порушені і
підлягають захисту.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із положень ст. 391 ЦК України,
відносно яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні
ним права користування і розпорядження своїм майном.

Судом
встановлено, що позивачка відповідно до свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 14.03.2001 року є власницею 2/5 часток жилого будинку АДРЕСА_1,
інші 3/5 часток будинку знаходяться у власності ОСОБА_3, яка є її тіткою.
Рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від 20.11.2001 року зазначений
будинок, що знаходився у спільній частковій власності, поділений в натурі між
співвласниками, але відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні
належною останній на праві власності частиною спірного будинку. Ці факти
встановлені судом та не заперечуються сторонами по справі.

Судом
також встановлено, що право власності позивачки на спірний будинок не скасовано
у встановленому законом порядку. В зв'язку з цим позовні вимоги про усунення
перешкод в користуванні власністю шляхом вселення позивачки у частину будинку,
що їй належить за рішенням суду, та виселення ОСОБА_2 з цієї частини будинку є цілком законними і такими, що
відповідають ч.4 ст. 41 Конституції України про те, що ніхто не може бути
протиправно позбавлений права приватної власності та що право приватної
власності є непорушним, статтям 316, 317, 319, 321, 325, 391 ЦК України, які
проголошують загальні положення про право власності та встановлюють право на
захист від порушень, не пов'язаних з позбавленням володіння майном. Колегія
суддів погоджується 'з висновками суду першої інстанції про необхідність
задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі.

Положення ст.1
Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод захищають
традиційну концепцію власності, що включає в себе рухоме та нерухоме майно,
права, що випливають із взаємовідносин між приватними особами.

Виходячи з
концепції власності, що вбачається із рішень Європейського суду, яка
поширюється на „законні сподівання" та „свідчення" ( підтвердження)
права власності і, враховуючи наведений підхід до захисту права власності,
судова колегія вважає, що відповідачка дійсно порушувала принцип обґрунтованих
сподівань позивачки на розпорядження своїм майном на свій розсуд на протязі
декілька років. Відповідачкою порушені права позивача, передбачені ст.1
Протоколу №1 Конвенції, за яким „ кожна фізична або юридична особа має право
володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в
інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними
принципами міжнародного права".

Як убачається з
матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3.
має свою частину власності в цьому ж будинку на другому поверсі, але без
дозволу позивачки разом зі своїм сином розпоряджається її квартирою на першому
поверсі.

Приймаючи до
уваги докази, які надали сторони суду на засадах змагальності, враховуючи ст.1
Протоколу №1 та роз'яснення, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про
відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" розмір відшкодування
зазначеної шкоди суд повинен визначити залежно від характеру немайнових втрат і
з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Що стосується
часткового задоволення вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди на
підставі ст. 1167 ЦК України,
яка була завдана ОСОБА_1 унаслідок перешкоджання відповідачами в користуванні
першим поверхом будинку, колегія суддів також погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що стягненню підлягає сума у розмірі 1000 гривень,
оскільки це повністю відповідає принципам розумності та справедливості і не
суперечить фактичним обставинам справи та вимогам матеріального закону Україні
і нормам міжнародного права.

Апеляційні
доводи про те, що хоча рішенням Ялтинського міського суду АР Крим від
20.11.2001 року спірний будинок і був поділений в натурі між співвласниками,
але рішення суду досі не виконано, позивачка у будинку не проживає, а крім
того, має намір його продати, не приймаються судовою колегією до уваги,
оскільки ці доводи ніяким чином не спростовують законного права позивачки на
володіння, користування та розпорядження своєю частиною будинку та наявності в
неї права захищати свою власність.

Всі інші доводи
апелянта щодо хвороби позивачки, неприязних відносин з відповідачами, бажання
відповідачки викупити спірну частину будинку, здійснення ремонту приміщень
першого поверху, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодна з цих
підстав не свідчить про незаконність висновків суду і не спростовує їх в
будь-якій частині.

Не можуть
вважатися також обґрунтованими доводи апелянта про те, що судом не вирішено
питання про усунення перешкод в користуванні власністю і вселення ОСОБА_1 в
належну їй частину будинку, оскільки в ній, крім ОСОБА_2, якого було виселено рішенням суду, ще проживає і сім'я
його дочки - ОСОБА_4 з трьох осіб ( вона, чоловік та донька), яких рішенням
суду виселено не було.

Такі
доводи апелянта не ґрунтуються на нормах цивільного процесуального
законодавства, одним з головних принципів якого є диспозитивність цивільного
судочинства, суть якого полягає в тому, що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданих у відповідності з
цим Кодексом, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і інших
осіб, які приймають участь у справі. Вимоги про виселення осіб, про яких
зазначає апелянт, із частини будинку, що належить позивачці, останньою заявлено
не було.

З пояснень ОСОБА_1 в засіданні апеляційного суду
убачається, що вона не має доступу до своєї власності у продовж декілька років,
і не знала, що туди вселилась і дочка відповідача зі своєю сім'єю.

Судова колегія вважає, що ця обставина може бути
підставою для нового позову, а не для скасування рішення суду, якщо дійсно
вищезазначені особи заселились до жилих приміщень ОСОБА_1 після рішення суду
про її вселення та про виселення ОСОБА_2

Зазначення судом у резолютивній частині рішення номеру квартири (№1)
спірного будинку АДРЕСА_1 не може бути підставою для.скасування правильного по
суті рішення суду, на чому наполягають апелянти, оскільки так було заявлено в
позові ( а.с.З т.1), такі дані містяться в свідоцтві про право на спадщину за
заповітом на ім'я ОСОБА_1 від 14.03.2001 року (а.с.6 т.1), за такою ж адресою
прописана ОСОБА_1, що вбачається з копії паспортів на ім'я ОСОБА_1 та її дітей
( а.с.39 т.2, а.с.68, 69 т.2), така ж інформація міститься в експертному
висновку від 23.07.2002 року ( а.с.75, 76 т.2), в постанові про відмову у
порушенні кримінальної справи від 21.08.2004 року ( а.с.154 т.2) та в інших
документах, а крім того, в резолютивній частині рішення судом конкретно
зазначені поверх цього будинку та кімнати із зазначенням площі, до яких
необхідно вселити ОСОБА_1 та виселити ОСОБА_2
Вищезазначена обставина не перешкоджає виконанню рішення суду в подальшому і не
змінює предмету спору.

Посилання відповідачки та її адвоката на додаткове рішення від 04.06.2004
року ( а.с.30 т.1) є безпідставним, оскільки в резолютивній частині вказано про
те, що суд закрив провадження за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
виселення, а в іншій частині вказано про доповнення рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 20.02.2004 року вказівкою про відмову в позові
ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про
виселення, в тому числі і до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди. Але це
рішення було постановлено щодо правовідносин, які склалися між сторонами за
період до 2004 року. Позов, який був предметом розгляду по даній справі про
вселення та виселення, стосувався іншого періоду, а саме з грудня 2004 року і
по час розгляду справи в суді.

Заявлене у судовому засіданні судової колегії клопотання апелянтів про
відкладення слухання справи до закінчення проведення реалізації майна боржниці
ОСОБА_1 з торгів, які мають здійснюватися на виконання рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 20.02.2004 року, не може бути задоволено, оскільки ця
подія не має ніякого відношення до справи про вселення власниці і виселення
сторонніх осіб, і не може вплинути на прийняття апеляційним судом законного
рішення по даній справі в межах компетенції, передбаченої ЦПК України.

Не заслуговують на увагу, як безпідставні, доводи представника відповідача
та адвоката в його інтересах про те, що суд першої інстанції не міг розглядати
справу з питання про виселення ОСОБА_2, оскільки,
нібито, вже є рішення суду про закриття провадження по справі за 2004 рік, яке
не скасоване і до сьогодні.

Як убачається з фактичних обставин справи, такого рішення не надано
сторонами і судом не встановлено підстав для розгляду питання про закриття
провадження по цій справі.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись
ст.ст.ЗОЗ, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відхилити,   рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 17.05.2007 року залишити

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом одного місяця з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.