Справа №22-898/2007 р.                            Головуючий
у 1 -ій інстанції Ястребова
12.                                                Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 жовтня 2007
року.

Колегія
судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

Головуючого -
Дяченко В.М.

Суддів                                                       -
Ігнатолі Т.Г.,  Козлова О.М.

При
секретарі - Берліній Є.С.  розглянувши у
відкритому судовому засіданні у м.
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2,  Управління міського майна Маріупольської
міської ради,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
переведення прав та обов'язків покупця за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 21 серпня 2007 року,
-

ВСТАНОВИЛА:

У липні
2004 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача
ОСОБА_2 та Управління міського майна про переведення прав та обов'язків покупця
на нежиле приміщення - сарай літ. Ж-1,
розташований по АДРЕСА_1.

Зазначала,  що на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 27 липня 2000 року вона є власником 7/100 частки
домоволодіння з надвірними спорудами за зазначеною адресою і її сім*я понад 30
років користувалася спірним сараєм,  який
був загальною частковою власністю. 26 вересня 2002 року за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу Управління міського майна без згоди всіх
співвласників домоволодіння,  які мають
переважне право на купівлю,  продало цей
сарай ОСОБА_2 Рішенням Жовтневого районного суду м.  Маріуполя від 26 вересня 2002 року були
задоволені її позовні вимоги про виділення їй частки майна із загальної
часткової власності і за нею було визнано право власності на спірний
сарай,  але це рішення в подальшому було
скасовано за нововиявленими обставинами.

Вважаючи,  що оскільки їй стало відомо про порушення її
переважного права на купівлю спірного сараю тільки після скасування зазначеного
рішення суду,  позивачка просила суд
перевести на неї права та обов'язки покупця і визнати за нею право власності на
цей сарай.

В
подальшому позивачка неодноразово змінювала та доповнювала свої позовні вимоги
і в остаточній редакції просила суд визнати незаконним і скасувати рішення
виконкому Маріупольської міської ради про визнання спірного сараю об'єктом
комунальної власності територіальної громади м.
Маріуполя в особі Маріупольської міської ради; визнати недійсним договір
передачі сараю у комунальну власність і тим самим відновити право спільної
сумісної власності на цей сарай; визнати недійсним договір купівлі-продажу
цього сараю,  укладений 3 квітня 2003
року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та перевести на неї - позивачку,  права та обов'язки покупця на цей сарай.

Рішенням
Жовтневого районного суду м.  Маріуполя
від 21 серпня 2007 року в задоволенні позову відмовлено.

He
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на неповне
з*ясування судом обставин,  що мають
значення для справи,  невідповідність
висновків суду обставинам справи і порушення судом норм матеріального та
процесуального права,  позивачка просить
апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове
рішення,  яким задовольнити її позовні
вимоги.

Заслухавши
суддю-доповідача,  представника
Управління міського майна Маріупольської міської ради Ракульцеву CO.,
яка заперечувала проти скарги,  перевіривши матеріали справи у межах
апеляційного оскарження і доводи апеляційної скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга підлягає
відхиленню,  а рішення суду першої інстанції
залишенню без зміни з таких підстав :

Згідно зі  ст.  308 ЦПК України,  апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни,  якщо
визнає,  що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Згідно з
ч.2  ст.
10 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду",  власники квартир
багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку,  технічного обладнання,  елементів зовнішнього благоустрою і
зобов'язані брати участь у загальних витратах,
пов'язаних з утриманням будинку і при будинкової території відповідно до
своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладочки,  сараї тощо) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Як
вбачається із матеріалів справи,  судом
встановлено,  і це підтверджується
матеріалами справи,  що домоволодіння
АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ЖКП „Житлокомплекс" і складається із п'яти
квартир,  три із яких приватизовані,  в тому числі і квартира позивачки. До
основної будівлі прибудовано нежиле приміщення під літ. Ж-1 площею 84, 97
кв.м,  власником якого була держава. На
підставі договору довгострокової оренди від 6 лютого 2002 року,  Управління міського майна Маріупольської
міської ради,  діючі у межах своїх
повноважень,  це нежиле приміщення
передало в оренду ОСОБА_2 під склад тари. Рішенням Маріупольської міської ради
№83 від 25 червня 2002 року було затверджено перелік об'єктів міської
комунальної власності,  що піддягали
приватизації у другому півріччі 2002 року,
до якого було включено і це нежиле приміщення. 4 вересня 2002 року на
нього було видано свідоцтва про право власності на ім*я Маріупольської
територіальної громади в особі Маріупольської міської ради,  а остання в особі Управління міського
майна,  згідно договору купівлі-продажу
від 26 вересня 2002 року,  в
установленому порядку продала частку цього приміщення площею 42, 7 кв.м
ОСОБА_2,  який в свою чергу продав це
приміщення ОСОБА_3,  а останній - ОСОБА_4

Виходячи
з того,  що спірне нежиле приміщення не
було допоміжним приміщенням домоволодіння,
було передане у комунальну власність територіальної громади м.  Маріуполя в особі Маріупольської міської
ради,  а в подальшому відчужене ОСОБА_2 з
дотриманням вимог закону,  що додатково
підтверджується і таким,  що набрало
законної сили рішенням Жовтневого районного суду м.  Маріуполя від 21 квітня 2005 року,  суд першої інстанції дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову.

З таким
висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися,  оскільки він відповідає обставинам справи і
наданим доказам.

Крім
того,  колегія суддів не може не
погодитися і з доводами суду першої інстанції на обгрунтування свого рішення
про те,  що,  відповідно до ч.1  ст.
114 ЦК України

(в
редакції 1963 року,  чинної на момент
виникнення правовідносин),  при продажу
частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової
власності має право привілеєвої купівлі частки,
що продається по ціні,  за якою
вона продається,  і на інших рівних
умовах,  крім випадку продажу з прилюдних
торгів,  а оскільки спірне нежиле
приміщення є самостійним об'єктом приватизації,
не є підсобним приміщенням або іншим приміщенням для обслуговування
жилого будинку,  то,  згідно з п. 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами
законодавства,  що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок" (з наступними змінами),  на позивачку не поширюється право привілеєвої
його купівлі,  оскільки спірне приміщення
не є часткою в спільній власності.

Надходячи
таких висновків,  колегія суддів не може
прийняти до уваги,  як безпідставні,  доводи апеляційної скарги позивачки,  оскільки ці доводи об'єктивно нічим не
підтверджені і спростовуються наданими по справі доказами,  зокрема,
чинним рішенням Жовтневого районного суду м.  Маріуполя від 21 квітня 2005 року.

Зважаючи на наведене,  колегія суддів
вважає,  що оскільки суд першої інстанції
з дотриманням  ст.  213 ЦПК України правильно визначив характер
спірних правовідносин і дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності
правових підстав для задоволення позову,
то при таких обставинах рішення суду першої інстанції,  як таке,
що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права,  на підставі
ст.  308 ЦПК України підлягає
залишенню без зміни,  а апеляційна скарга
позивачки - відхиленню.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України,  колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Жовтневого районного суду м.  Маріуполя
від 21 серпня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з цього моменту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.