АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25   жовтня
2007 року                                                                                                м.  Одеса

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області   в складі:

головуючого
-                                                       Панасенкова
В.О.

суддів:                                                                     Парапана
В.Ф.,

Станкевича В.А.,

при
секретарі:                                                         Бондаренко
Н.В.

за участю: позивача ОСОБА_1,  його
представника ОСОБА_2 ,  відповідачки
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні  цивільну
справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1  на рішення Тарутинського районного суду
Одеської області

від 11 травня
2007 року

за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з

квартири без
надання іншого жилого приміщення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про встановлення права користування чужим

майном,

встановила:

17
жовтня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.
В заяві позивач ОСОБА_1 зазначав,  що
йому на праві власності належить 125 частина житлового будинку АДРЕСА_1,  що складає двокімнатну квартиру № 6,  на підставі договору купівлі-продажу від 13
листопада 1997 року. За його згодою в цій квартирі стали проживати його син
ОСОБА_5,  1964 року народження,  з дружиною ОСОБА_3,  відповідачкою по справі,  та малолітньою дочкою ОСОБА_6,  1991 року народження. ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_5 помер і у
належній йому квартирі залишилися проживати колишня невістка,  відповідачка ОСОБА_3,  та її неповнолітня дочка. 11 жовтня 2006 року
він попередив їх про виселення у зв'язку з тим,
що займане ними житлове приміщення необхідне для проживання сім'ї його
старшого сина ОСОБА_7,  яка переїжджає на
постійне місце проживання з Сибірі. Однак відповідачка не бажає залишити
квартиру.

Посилаючись
на ці обставини,  та на  ст.
116 ЖК України,  позивач ОСОБА_1
просив суд позов задовольнити.

Головуючий
у першій інстанції   Танасогло Т.М.                                      Справа №
22ц - 4029/07

Доповідач
апеляційної інстанції  Панасенков В.О.                                     Категорія
ЦП:   30

2

Відповідачка
ОСОБА_3 проти позову заперечувала і 25 квітня 2007 року звернулася до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення права користування чужим
майном,  зазначивши в позовній
заяві,  що вона з чоловіком за проханням
свого свекра ОСОБА_1 у 1993 році залишила місце роботи і житло в м.  Арциз Одеської області,  де перебували на обліку на поліпшення
житлових умов,  і переїхали на постійне
місце проживання у житловий будинок АДРЕСА_2,
який належав свекру,  де
прописалися. У цьому будинку провели водопровід,  газ,
побудували житлову кімнату,
гараж,  надвірні будівлі. В 1997
році ОСОБА_1 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 і за його згодою
вона з чоловіком і дочкою вселилася в цю квартиру,  добросовісно сплачувала за комунальні
послуги. Вони зробили капітальний ремонт квартири,  обладнали водопровід,  встановили газовий та водяний лічильники.
ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_5 помер і через деякий час свекор ОСОБА_1 став
вимагати звільнити квартиру. Вона вважає,
що має право на встановлення сервітуту на вказану квартиру без
визначення строку.

Посилаючись на ці обставини та на  ст.
ст.  401,  402,
403,  404 ЦК України,  позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3
просила суд встановити за нею та її дочкою ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2,  право користування чужим майном -
двокімнатною квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням
суду першої інстанції у задоволенні первісного позову відмовлено,  зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Суд
встановив за відповідачкою ОСОБА_3 та її неповнолітньою дочкою
ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2,  право користування
чужим майном (сервітут),  а саме
квартирою АДРЕСА_1,  яка належить на
праві власності ОСОБА_1,  без визначення
строку.

В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції
скасувати,  справу направити на новий
судовий розгляд,  мотивуючи тим,  що рішення суду першої інстанції є незаконним
і необгрунтованим.

Заслухавши
доповідача,  доводи апеляційної скарги
позивача ОСОБА_1,  пояснення на апеляцію
позивача ОСОБА_1,  його представника
ОСОБА_2 ,  відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,  перевіривши
матеріали справи,  законність і
обгрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної
скарги,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1
підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Як
вбачається з матеріалів справи,  позивачу
ОСОБА_1 на праві власності належить 125 частина житлового будинку АДРЕСА_1,  що складає двокімнатну квартиру № 6,  на підставі договору купівлі-продажу від 13
листопада 1997 року (а.с.  5-9).

В 1997
році за згодою позивача в квартиру вселилися його син,  ОСОБА_5,
з дружиною ОСОБА_3,  відповідачкою
по справі,  та малолітньою дочкою ОСОБА_6,  1991 року народження,
що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами по
справі.

Головуючий
у першій інстанції   Танасогло Т.М.                                      Справа №
22ц - 4029/07

Доповідач
апеляційної інстанції   Панасенков В.О.                                    Категорія
ЦП:   30

з

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5 помер (а.с.  12) і відповідачка
ОСОБА_3,  та її неповнолітня дочка
залишилися проживати у спірній квартирі.

11
жовтня 2006 року позивач ОСОБА_1 попередив їх про виселення у зв'язку з
тим,  що займане ними житлове приміщення
необхідне для проживання сім'ї його старшого сина ОСОБА_7,  яка переїжджає на постійне місце проживання
(а.с.  14).

За таких
обставин,  відмовляючи у задоволенні
первісного позову,  суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те,  що
відповідачка ОСОБА_3 в встановленому законом порядку набула право користування
спірною квартирою.

Позивач
ОСОБА_1 не довів суду те,  що спірна
квартира необхідна йому та членам його сім'ї для проживання.

Висновки
суду першої інстанції відповідають вимогам  ст.   ст.  64,  65,  156
ЖК України,  роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України "Про деякі питання,  що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року,  викладених у п. п. 9,  23 постанови № 2,  та фактичним обставинам справи,  які доведені в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_1 просив суд виселити відповідачку з спірної квартири,  посилаючись на  ст.
116 ЖК України.

Відповідно
до  ст.
116 ЖК України,  якщо наймач,  члени його сім'ї або інші особи,  які проживають разом з ним,  систематично руйнують чи псують жиле
приміщення,  або використовують його не
за призначенням,  або систематичним
порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку,  а заходи запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними,  виселення
винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Осіб,  які підлягають виселенню без надання іншого
жилого приміщення за неможливістю спільного проживання,  може бути зобов'язано судом замість виселення
провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення,  вказане заінтересованою в обміні стороною.

Осіб,  які самоправно зайняли жиле приміщення,  виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Відповідно
до ч. 1  ст.  11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,  поданим відповідно до цього Кодексу,  в межах заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб,  які беруть
участь у справі.

Відповідно
до  ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень,  крім випадків,  встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються
сторонами та іншими особами,  які беруть
участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,  які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Головуючий
у першій інстанції   Танасогло Т.М.                                      Справа №
22ц - 4029/07

Доповідач
апеляційної інстанції  Панасенков В.О.                                     Категорія
ЦП:   30

4

В
судовому засіданні ні в суді першій інстанції,
ні в суді апеляційній інстанції підстави виселення відповідачки
ОСОБА_3,  які передбачені  ст.
116 ЖК України,  не доведені.

Тому законних
підстав для її виселення немає.

Задовольняючи
зустрічні вимоги,  суд першої інстанції
виходив з того,  що відповідачка ОСОБА_3
має право на встановлення сервітуту відносно спірної квартири.

Проте з
таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо,  оскільки суд неправильно застосував норми
матеріального права.

Відповідно
до  ст.
401 ЦК України
право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної
ділянки,  інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших
осіб,  які не можуть бути задоволені
іншим способом.

Сервітут
може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки,  а також іншій,  конкретно визначеній особі (особистий
сервітут).

Відповідно
до  ст.
405 ЦК України
члени сім'ї власника житла,  які
проживають разом з ним,  мають право на
користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове
приміщення,  яке вони мають право
займати,  визначається його власником.

Член
сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік,  якщо інше не встановлено домовленістю між ним
і власником житла або законом.

Відповідачка
ОСОБА_3 не є членом сім'ї власника спірної квартири,  позивача ОСОБА_1,  і її потреби у житлі можуть бути задоволені
іншим способом,  ніж способом
встановлення сервітуту,  зокрема
укладенням договору найму (оренди) спірної квартири.

Між
сторонами по справі виникли житлові правовідносини,  до яких слід застосовувати норми Житлового
кодексу України,  зокрема,  главу 6 "Користування жилими
приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду".

За таких
обставин,  колегія суддів дійшла
висновку,  що законних підстав для
встановлення за відповідачкою ОСОБА_3 сервітуту відносно спірної квартири
немає.

Тому
зустрічні позовні вимоги є необгрунтованими,
незаконними і задоволенню не підлягають.

Незастосування
норм матеріального права до спірних правовідносин,  яки виникли між сторонами,  є підставою для зміни рішення суду першої
інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні первісного та
зустрічного позовів.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307 ч. 1 п. 2,  309 ч.1 п. п.3,  4,  313,
316,  317,  319 ЦПК України,  колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської області,

Головуючий
у першій інстанції   Танасогло Т.М.                                      Справа №
22ц - 4029/07

Доповідач
апеляційної інстанції  Панасенков В.О.                                     Категорія
ЦП:   30

5

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково,
рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 19 червня 2007
року змінити й ухвалити нове рішення.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення з квартири без надання
іншого житлового приміщення відмовити.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення права
користування чужим майном відмовити.

Рішення
суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили
рішенням.

Головуючий у першій інстанції    Танасогло Т М                                      Справа № 22ц - 4029/07

Доповідач
апеляційної інстанції   Панасенков В О                                     Категорія ЦП
30