УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"4" вересня 2007 р.                                                                                 м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської
області в складі:

головуючого                 Мелінишин Г.П.

суддів                           Девляшевського В.А., Матківського Р.Й.

секретаря                      Пожар Р.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи без самостійних вимог -приватний
нотаріус ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та розподіл земельної ділянки за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Івано-Франківського міського суду від 26 червня 2007 р.,-

встановила:

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26.06.2007 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без
самостійних вимог -приватний нотаріус ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та
розподіл земельної ділянки.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що рішення суду суперечить вимогам матеріального і процесуального права.
При вирішенні спору суд неправильно керувався нормами ЗК
України (в редакції 1992 p.), тоді як на день виникнення спірних правовідносин вступив в силу
ЗК України (в редакції 2002 p.). Безпідставно суд застосував до даних правовідносин і
положення Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок", оскільки питання приватизації
земельних ділянок подружжям ним не врегульовані.
Неправильно судом також витлумачено зміст ст. 60 СК України, що містить підстави набуття права спільної сумісної власності
подружжя, а не вказує на винятки щодо цього. З цих
підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи скарги підтримав з наведених в
ній підстав.

ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 доводів скарги не визнали,
посилаючись на обгрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходив з того, що земельна ділянка розміром 0,0808 га, що знаходиться на території
Крихівецької сільської ради і передана ОСОБА_2 в приватну
власність не є нажитим в шлюбі майном подружжя. А тому      договір      купівлі-продажу      даної
земельної      ділянки,      укладений      без

Справа №22-ц-1016/2007 р.                                                   Головуючий у І інстанції Томин О.О.

Категорія 33                                                                          Доповідач Мелінишин Г.П.

2

згоди позивача, не порушує його
законних прав та інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Крихівецької сільської ради від 26.09.1991 р. надано
земельну ділянку площею 0,082 га АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального
житлового будинку і господарських споруд. Вказане рішення затверджено
11.12.1991 р. рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради. На підставі рішення Крихівецької сільської ради спірну
земельну ділянку передано у приватну власність
відповідачці, про що 07.06.1996 р. видано Державний акт на право приватної власності на землю. На вказаній земельній
ділянці не знаходився ні житловий будинок, ні об"єкт незавершеного
будівництва.

Відповідно до положень ст.ст. 116, 125 ЗК України (що діяв на момент
виникнення спірних правовідносин), Декрету
Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок",
"Порядку передачі ділянок у приватну власність громадян",
затвердженого наказом Держкомзему від 15.02.1993 р. №10 і
ст. 22 КпШС України (в редакції Закону від 1969 р.) одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність земельна ділянка
для будівництва та обслуговування жилого будинку і
господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства,
садівництва, дачного і гаражного будівництва є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не
про нажите в шлюбі майно подружжя, а про
одержання громадянином частки із земельного фонду.

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що спірна земельна
ділянка не є об"єктом спільної сумісної власності сторін, а є власністю ОСОБА_2 Відчуження її згідно договору
купівлі-продажу від 09.10.2003 р. ОСОБА_4 без згоди позивача не
порушує будь-яких його законних прав та інтересів, а тому
обгрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів приходить до висновку, що справа судом першої інстанції
розглянута повно і об"єктивно, а рішення
постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду
не спростовують, а тому підстав для її задоволення
колегія суддів не знаходить.

Разом з тим, суд в мотивувальній частині помилково посилався при вирішенні
даного спору на положення ст.ст. 6, 22 ЗК
України та ст. 60 СК України. Оскільки положення ст. 6, 22 ЗК України дані правовідносини не регулюють, а ст. 60 СК України на них
не поширюється зважаючи на дію закону в часі, то посилання на ці норми закону
з мотивувальної частини рішення слід виключити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 червня 2007 р. залишити без зміни.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання суду на ст.ст. 6, 22 ЗК
та ст. 60 СК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання
нею законної сили.