РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

2 жовтня 2007 року                                                                              м.
Одеса

Колегія судців
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого   -
Вадовської Л.М.,

суддів                - Ващенко Л.Г.,

Фадєєнко А.Ф.,

при секретарі -
Боднар М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м.
Одеси, Державного Казначейства України, ОСОБА_2 про скасування постанови про
зупинення виконавчого провадження, відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди за апеляційною скаргою Другої державної виконавчої служби у
Приморському районі м. Одеси, заявою Державного Казначейства України про
приєднання до апеляційної скарги на рішення Приморського районного суду м. Одеси
від 19 червня 2006 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1,
звернувшись 19 червня 2003 року до суду з позовом про відшкодування
матеріальних збитків, вказала, що на підставі судових рішень на її користь
підлягають стягненню з ОСОБА_2 з 1985 року аліменти, з 1997 року додаткові
витрати на утримання дитини-інваліда. Належні їй кошти не отримує з вини
посадових осіб виконавчої служби, які, на думку позивача, своєю
безконтрольністю за виконанням судових рішень, сприяли втраті виконавчих листів
і, як слідство, не проведенню стягнень. Позивач зазначила, що діями посадових
осіб, пов'язаними з неналежним виконанням судових рішень, їй спричинено
матеріальні збитки у розмірі не отриманих щомісячних аліментних платежів та
додаткових витрат на утримання дитини (а.с.3-5 т.1).

Після уточнення
15 грудня 2005 року заявлених вимог позивач просила на відшкодування
матеріальних збитків стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету 17
388 грн. 75 коп. (а.с.243-245, 248 т.1).

Крім того,
позивач зазначила, що 7 листопада 2000 року державний виконавець виніс
постанову про зупинення у зв'язку з розшуком боржника виконавчого провадження
щодо стягнення коштів на утримання. Посилаючись на безпідставність прийнятого
рішення, позивач просила визнати таку постанову незаконною та скасувати
(а.с.54, 243-245 т.1).

Справа № 22 ц - 56 - 2007                                                    Категорія 44

Головуючий у першій інстанції Андреев В.М. Доповідач
Вадовська Л.М.

2.

7  жовтня 2004 року позивач ОСОБА_1,
звернувшись до суду з позовом про

відшкодування моральної шкоди, вказала, що з вини посадових осіб виконавчої
служби

тривалий час не виконуються судові рішення, вона не отримує належні їй
кошти. її

матеріальне становище є тяжким, дитина хворіє, потребує постійного
лікування, догляду,

вона змушена у інший спосіб організовувати своє життя, з'ясовувати причини

невиконання рішень, скаржитись у різні інстанції тощо. Позивач просила
стягнути з

держави за рахунок коштів державного бюджету 20 000 грн. 00 коп. (а.с.87-89
т.1).

Позовні вимоги розглянуті в одному
провадженні (а.с. 105 т.1).

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2006 року позов задоволено
частково. Скасовано постанову від 7 листопада 2000 року про зупинення
виконавчого провадження, стягнуто з державного бюджету України на користь
ОСОБА_1 на відшкодування матеріальних збитків 17 388 грн. 75 коп., моральної
шкоди 10 000 грн. 00 коп. Стягнуто з Другої державної виконавчої служби у
Приморському районі м. Одеси на користь держави судові витрати (а.с.294-297
т.1).

8  апеляційній скарзі Друга державна
виконавча служба у Приморському районі

м. Одеси , в заяві про приєднання до апеляційної скарги Державне
Казначейство України

просять рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові
(а.с.301-308 т.2,

137-139 т.2).

Неправильність
рішення мотивована порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши
пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове
задоволення апеляційної скарги, заяви про приєднання до апеляційної скарги та
зміну рішення суду з таких підстав.

Згідно зі ст.56
Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів
державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх
повноважень.

З 1 січня 2004
року питання відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою
органу державної влади, врегульовано ст.1174 ЦК України. Суб'єктом заподіяння шкоди є посадова або
службова особа органу державної влади. Шкода відшкодовується державою, від
імені якої виступає державне казначейство.

Згідно зі ст. 11
Закону України «Про державну виконавчу службу» в редакції, що діяла до 1 січня
2004 року, шкода, завдана під час виконання рішень підлягала відшкодуванню в
порядку, передбаченому законом, тобто за правилами ЦК України в редакції 1963
року, і відповідальною за таку шкоду була не держава, а відповідний орган
влади.

Із матеріалів
справи встановлено, що позивач до суду з вимогами про відшкодування шкоди,
завданої неправомірними діями державних виконавців, звернулась 19 червня 2003 року, тобто при дії ЦК України в
редакції 1963 року. Позивач послалась на ст.ст.440, 441 ЦК України в
редакції 1963 року, як норми матеріального права, що є підставою для вирішення
заявлених вимог (а.с.3-5 т.1).

Після набрання чинності ЦК України 2003 року позивач уточнила позовні вимоги, та
правомірно зазначила у якості відповідача державу в особі Державного
Казначейства України. Позивач послалась на ст.ст.1166, 1174, 1167 ЦК України в
редакції 2003 року, як норми матеріального права, що підлягають застосуванню
при вирішенні заявлених вимог у сенсі діючого ЦК (а.с.87-89,243-245 т.1).

3.

Аналізуючи
наявність підстав для відшкодування шкоди за заявлений позивачем період, а саме
з 1997 року по червень 2006 року, колегією суддів встановлено такі факти та
відповідні ним правовідносини.

Рішенням
Київського народного суду м. Одеси від 14 лютого 1985 року ОСОБА_2 зобов'язаний до
сплати на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 30 січня 1985
року до повноліття дитини (а.с.136 т.2).

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Одеси від 28 травня 1997 року ОСОБА_2 зобов'язаний до
сплати на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_3, 1983
року народження, у розмірі 50 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 28 березня
1997 року до 1 листопада 1997 року (а.с.185-187 т.2).

Рішенням Жовтневого
районного суду м. Одеси від 11 березня 1998 року ОСОБА_2 зобов'язаний до сплати на користь ОСОБА_1 додаткових
витрат на утримання сина ОСОБА_3, 1983 року народження, у розмірі 50 грн. 00
коп. щомісячно, починаючи з 29 жовтня 1997 року до 9 вересня 1999 року
(а.с.188-189 т.2).

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Одеси від 20 квітня 2000 року ОСОБА_2 зобов'язаний до
сплати на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_3, 1983
року народження, у розмірі 70 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 20 квітня
2000 року (а.с.191-192 т.2).

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Одеси від 8 травня 2001 року за недоведеністю
відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Жовтневого районного управління
юстиції про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди
(а.с.194-197 т.2). Ухвалою Верховного Суду України від 24 грудня 2001 року
касаційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення відхилено (а.с.198 т.2).

Зазначеним рішенням встановлено, що
в 1996 році в Жовтневий районний суд м. Одеси на виконання надійшов виконавчий
лист № 2-616 від 14 лютого 1985 року Київського районного суду м. Одеси про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3,
1983 року народження. У 1997 році виконавчий лист було направлено в Одеський державний
педагогічний університет по місцю роботи боржника, де проводились утримання в
період з 3 січня 1997 року по 17 квітня 1997 року по 50% заробітку з
урахуванням заборгованості, яка на той момент складала 12 місяців. 7 липня 1997
року виконавчий лист було повернуто в Жовтневий районний суд м. Одеси. 2 жовтня
1998 року згідно наданої ОСОБА_2 довідки про працевлаштування виконавчий лист
від 14 лютого 1985 року на стягнення аліментів та виконавчий лист від 11
березня 1998 року про стягнення додаткових витрати на утримання дитини в
розмірі 50 грн. 00 коп. було направлено в МПП «Трейд - АП». Вказані виконавчі
листи до суду чи виконавчої служби не поверталися. Виконавчий лист про
стягнення на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 28 травня
1997 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання дитини в
розмірі 50 грн. 00 коп. за період з 20 березня 1997 року по 1 листопада 1997
року на виконання не надходив. 30 серпня 2000 року на виконання надійшов
виконавчий лист № 2-575 від 20 квітня 2000 року Жовтневого районного суду м.
Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на утримання
дитини-інваліда в розмірі 70 грн. 00 коп. Стягнення проведено за один місяць. 7
листопада 2000 року виконавець подав в Жовтневий районний суд м. Одеси подання
про розшук боржника та зупинив виконавче провадження на період розшуку
(а.с.194-197 т.2).

Згідно п.247 Інструкції про
виконавче провадження, що діяла на той час, виконавчі документи, які
були направлені на підприємства, в установи, організації для періодичних
стягнень із заробітної плати, рахувались закінченими та передавались до архіву.
На виконавця у відповідності до вимог п.п.115, 117 вказаної Інструкції
покладався обов'язок

4.

періодично по місцю знаходження підприємств, установ,
організацій здійснювати контроль за правильним та своєчасним проведенням
утримань.

Відповідно до
ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній
справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на
викладене у сенсі ч.3 ст.61 ЦПК України обставини щодо спричинення ОСОБА_1
діями виконавців при виконання судових рішень про стягнення аліментів та
додаткових витрат на утримання дитини-інваліда матеріальної та моральної шкоди
за період з 1997 року по травень 2001 року не підлягають доказуванню при
розгляді даної справи, оскільки такі обставини встановлені рішенням Жовтневого
районного суду м. Одеси від 8 травня 2001 року, що набрало законної сили
(а.с.194-197, 198 т.2).

Відмовляючи в
задоволенні позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
спричиненої діями виконавців при виконанні судових рішень, Жовтневий районний
суд м. Одеси у своєму рішенні від 8 травня 2001 року виходив з того, що
протиправність дій виконавців не доведена, крім того, право звернення з
дублікатами виконавчих листів для подальшого проведення виконавчих дій ОСОБА_1
виконавцями роз'яснювалось.

Таким чином,
підстави для задоволення вимог про відшкодування шкоди за період з 1997 року по
травень 2001 року відсутні.

Встановлено, що
ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що виконавчі листи, видані у 1985 році
на стягнення аліментів, у 1997, 2000 роках на стягнення додаткових витрат на
утримання дитини втрачені. Виконавцями, іншими посадовими особами державних
органів, куди ОСОБА_1 зверталася зі скаргами на невиконання судових рішень,
було роз'яснено ОСОБА_1 право подати на виконання дублікати виконавчих листів. Однак до травня 2004 року ОСОБА_1
з відповідними заявами про прийняття на виконання дублікатів виконавчих
листів до виконавчої служби не зверталася.

Навпаки, ОСОБА_1
оскаржила до суду дії державного виконавця ОСОБА_4, яка з власної ініціативи у
вересні 2003 року запросила у Приморського районного суду м. Одеси дублікати
виконавчих листів на стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів та
додаткових витрат на дитину та відкрила 1 жовтня

2003  року виконавче
провадження про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі

70 грн. (а.с.23-27
т.2), 2 жовтня 2003 року виконавче провадження про стягнення

додаткових
витрат на дитину в розмірі 50 грн. (а.с.29-34 т.2), 22 жовтня 2003 року

виконавче
провадження про стягнення аліментів (а.с.35-91 т.2).

Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси від 3 лютого 2004 року скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця
було задоволено, постанови про відкриття виконавчих проваджень
скасовано, зобов'язано виконавця усунути порушення в порядку виконання
виконавчих листів за 1985, 1998, 2000 роки, які на той час були фактично
втрачені (а.с.219 т.2). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10
травня 2005 року   рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 3 лютого

2004  року скасовано,
справу направлено на новий розгляд (а.с.220 т.2). До теперішнього

часу нове
рішення у справі судом першої інстанції не прийнято.

Колегією суддів встановлено, що кримінальна справа у
відношенні безпосереднього платника аліментів та додаткових витрат на дитину
ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ст. 164 КК України ( ухилення від
сплати аліментів ), була порушена лише 23 червня 2004 року. Постановою слідчого
СВ Приморського РВ ОМУ МУМВС України в Одеській області від 25 серпня 2005 року
провадження у справі було закрито за недоведеністю (а.с.182 т.2). ОСОБА_1
вказану постанову про закриття провадження у кримінальній справі не оскаржила.
Натомість, за зверненнями

5.

ОСОБА_1
прокуратурою неодноразово з'ясовувалось питання наявності в діях державного виконавця
ОСОБА_4 ознак кримінального злочину. На відмову в порушенні кримінальної справи
відносно державного виконавця ОСОБА_1 скаржилась (а.с.154-180 т.2).

Аналіз
вищезазначених обставин вказує на відсутність підстав для задоволення вимог про
відшкодування шкоди за період з травня 2001 року по травень 2004 року, оскільки
неправомірність дій посадових осіб виконавчої служби не встановлена.

Колегія суддів
вважає, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди підлягають задоволенню лише
за період з травня 2004 року з таких підстав.

Встановлено, що
14 травня 2004 року мала місце відмова державного виконавця другого відділу
державної виконавчої служби Приморського РУЮ у м. Одесі у відкритті виконавчих
проваджень за заявами ОСОБА_1 про примусове виконання виданих у вересні - жовтні 2003 року виконавчих листів
(дублікатів) на стягнення додаткових витрат на утримання дитини та
аліментів (а.с.26, 33, 87 т.2). Державний виконавець відмовила у відкритті
виконавчих проваджень, пославшись на рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 3 лютого 2004 року. Однак в подальшому вказане рішення було
скасовано. Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28
грудня 2005 року задоволено скаргу ОСОБА_1 щодо неправомірності дій державного
виконавця щодо відмови у відкритті виконавчих проваджень (а.с.282 т.1). На даний
час рішення не є скасованим.

Розраховуючи
розмір матеріальних збитків, що підлягають відшкодуванню за період з травня
2004 року по червень 2006 року , колегія суддів виходить з наступного.

Матеріальні збитки позивачем розраховані виходячи з сум аліментів та
додаткових витрат на утримання, які позивач отримала би при
виконанні судових рішень.

Так, по
виконавчому листу , виданому на підставі рішення Київського народного суду м.
Одесі від 14 лютого 1985 року, аліменти у розмірі % частини заробітку боржника
підлягали стягненню за період з 30 січня 1985 року по 9 вересня 2001 року (до
повноліття дитини).

Матеріальні
збитки позивач розрахувала виходячи із 785 грн. 53 коп. середньомісячної
заробітної плати (785,53 : 4 = 196,25 грн.) (а.с.248 т.1). Вказані дані щодо
середньомісячної заробітної плати одного штатного працівника по м. Одесі
відповідають даними Головного управління статистики в Одеській області та
виконавчої служби, які приймалися для розрахунку аліментних платежів станом на
дату останнього уточнення позивачем позовних вимог перед ухваленням рішення
судом першої інстанції.

Колегія суддів
вказаний принцип розрахунку матеріальних збитків вважає обґрунтованим.

Таким чином,
матеріальні збитки від невиконання судового рішення по стягненню аліментів
підлягають розрахунку за період з травня 2004 року по червень 2006 року і
становлять 5 102 грн. 50 коп. (26 місяців х 196,25 грн. в місяць = 5 102,50
грн.).

По виконавчому
листу, виданому на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 28
травня 1997 року, додаткові витрати на утримання дитини в розмірі 50 грн. 00
коп. підлягали стягненню за період з 20 березня 1997 року по 1 листопада 1997
року. Стягнення проведено за один місяць.

Таким чином,
матеріальні збитки від невиконання даного судового рішення складають 300 грн.
00 коп. ( 7 місяців х 50,0 грн. в місяць - 50,0 грн. = 300,0 грн.).

По виконавчому листу, виданому на підставі рішення
Жовтневого районного суду м. Одеси від 11 березня 1998 року, додаткові витрати
на утримання дитини в розмірі 50 грн. 00 коп. підлягали стягненню за період з
11 березня 1998 року по 9 вересня 1999 року.

6.

Таким чином, матеріальні
збитки від невиконання цього судового рішення становлять 750 грн. 00 коп. (17 місяців х 50,0 грн. в місяць = 750,0
грн.).

По виконавчому
листу, виданому на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Одеси від 20
квітня 2000 року, додаткові витрати на утримання дитини-інваліда в розмірі 70
грн. 00 коп. підлягали стягненню з 20 квітня 2000 року (дата закінчення
стягнення в рішенні не зазначена).

Таким чином,
матеріальні збитки від невиконання вказаного судового рішення підлягають
розрахунку за період з травня 2004 року по червень 2006 року і становлять 1 820
грн. 00 коп. ( 26 місяців х 70,0 грн. в місяць = 1 820,0 грн.).

Загальний розмір
матеріальних збитків, розрахованих з травня 2004 року по червень 2006 року,
становить 7 972 грн. 50 коп. ( 5 102,50 + 300,0 + 750,0 + 1 820,0 = 7 972,5
грн.).

Оскільки
неправомірність дій посадової особи органу державної влади мала місце після 1
січня 2004 року і розрахунки збитків проведені за період з травня 2004 року по
червень 2006 року, то такі матеріальні збитки на підставі ст.1174 ЦК України в
редакції 2003 року підлягають стягненню на
користь ОСОБА_1 з держави в особі Державного Казначейства України з
коштів державного бюджету України.

Визначаючи
розмір моральної шкоди , що підлягає відшкодуванню на підставі ст. 1167 ЦК
України в редакції 2003 року, колегія суддів виходить з факту невиконання
судових рішень, враховує обставини невиконання, дії як посадової особи
виконавчої служби, так і самої ОСОБА_1 щодо сприяння та погодженості у питанні
своєчасного та правильного виконання судових рішень в частині стягнень
аліментів та коштів на утримання дитини. Виходячи з принципу розумності,
колегія суддів вважає правильним на відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди
стягнути з держави в особі Державного Казначейства України в коштів державного
бюджету України 2 000 грн. 00 коп.

Позовні вимог
про скасування постанови державного виконавця від 7 листопада 2000 року про
зупинення виконавчого провадження про стягнення додаткових витрат на дитину
задоволенню не підлягають, оскільки виконавче провадження, що було зупинено,
втрачено, а судом, що ухвалив 20 квітня 2000 року рішення, видано дублікат
виконавчого листа, який і підлягає пред'явленню для виконання. Крім того,
скасування постанови державного виконавця відноситься до компетенції державного
виконавця.

Судові витрати
за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 89 грн. 50 коп. підлягають
віднесенню на рахунок держави.

Витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі апеляційної інстанції
в сумі 30 грн. 00 коп. підлягають стягненню з апелянта Другої державної
виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси.

Керуючись
ст.303, п.3 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.ст.313, ч.2 ст.314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси, заяву
Державного Казначейства України про приєднання до апеляційної скарги
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 19 червня 2006 року - змінити, виклавши
резолютивну частину в такій редакції.

7.

Позов ОСОБА_1 до
Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси, Державного
Казначейства України, ОСОБА_2 про скасування постанови про зупинення
виконавчого провадження, відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з держави в особі Державного Казначейства України з коштів
державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування
матеріальних збитків 7 972 грн. 50 коп.

Стягнути з держави в особі Державного Казначейства України з коштів
державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 2
000 грн. 00 коп.

Відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні вимог про скасування постанови про зупинення виконавчого
провадження.

Судові витрати
за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 89 грн. 50 коп. віднести на
рахунок держави.

Стягнути з
Другої державної виконавчої служби у Приморському районі м. Одеси витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді апеляційної інстанції
в сумі 30 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.