Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2007 р.
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого
судді Дрішлюка А.І.,

при секретарі
Іскрич В.В., розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2
до   ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями, -

ВСТАНОВИВ:

В Малиновский районний суд м.
Одеси звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
відшкодування шкоди завданою злочином. Обґрунтовуючи заявлені вимоги вони
зазначили, що 12 січня 1998 року відповідач ОСОБА_3 за попередньою змовою з
відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 ввели їх в оману, злочинним шляхом заволоділи
належною ним квартирою АДРЕСА_1 і відповідно завдали ним матеріальної та
моральної шкоди. Відповідачам було пред'явлене звинувачення у скоєнні злочину,
а 20 липня 2006 року постановою Малиновського районного суду м. Одеси злочинні
дії відповідачів було перекваліфіковано за новим КК України, кримінальну справу
було закрито на підставі ст. 49 КК України в зв'язку з закінченням строку
давності, в зв'язку з чим заявлений ними в кримінальній справі цивільний позов
був залишений без розгляду.

Відповідачі
позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову посилаючись на
відсутність вироку суду, яким би вони були визнані винними в скоєнні злочину,
закінчення строку позовної давності.

Позивачі
уточнили позовні вимоги та просили прийняти рішення, яким стягнути з
відповідачів солідарно завдану противоправними діями матеріальну та моральну
шкоду.

Відповідачі
позов не визнали, підтвердили раніше висловлені заперечення, та звернули увагу
суду на те, що позивачі не використали механізм захисту їх прав, передбачений
законодавством, зокрема по правочину визнаному недійсним, не зверталися за
примусовим виконанням до виконавчої служби, а тому в позові повинно бути
відмовлено.

Заслухавши
пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов
підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено в
судовому засіданні, 27.04.1998 року рішенням Ілічівського районного суду м.
Одеси (головуючий - суддя Гранін В.Л.) в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_3,ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсними і встановлення
юридичного факту був визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 12.01.1998 року між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_7 і ОСОБА_2,
засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу
12.01.98 Шевиріной А.О. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, було стягнуто 16 530
грн., тобто допущена реституція. При цьому вказаним рішенням встановлено,     що ОСОБА_3 було відомо про смерть ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1
(стор. 2 абз. 6 рішення), тому він вчинив правочин, який був кваліфікований
судом як правочин, як укладений внаслідок обману (стор.2-3 рішення абз. 9,1).

З врахуванням
положень ч 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд вважає,
встановленим факт вчинення неправомірного діяння - введення в оману позивача
ОСОБА_2, який діяв в інтересах сім'ї ОСОБА_1, та придбав квартиру для
проживання та укладання правочину, який є недійсним.

20 липня 2006
року постановою Малиновського районного суду м. Одеси кримінальну справу
відносно відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було закрито на підставі ст. 49
КК України в зв'язку з закінченням строку давності. Згідно з процедурою
встановленою ст. 7-1, 11-1 КПК України провадження у кримінальній справі
закривається судом за закінченням строків давності коли справа надійшла до суду
з обвинувальним висновком. Постанова Малиновського районного суду м. Одеси від.
20.07.06 року була залишена без змін ухвалою Апеляційного суд Одеської області
від 10.10.2006 року.

Згідно з ч. 2
ст. 28 КПК України закриття справи з підстав, зазначених у статтях 7 і 7-1 КПК
України, не звільняє особу від обов'язку відшкодувати в установленому законом
порядку матеріальні збитки, завдані нею державним, громадським організаціям або
громадянам.

Визначаючи норми
матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію
виниклим правовідносинам суд виходить з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень
ЦК України, згідно з яким цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що
виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом України, положення ЦК України
застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності. Згідно з ч.3 ст. 57 ЦК УРСР потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним
витрати, втрата або пошкодження його майна. Оскільки право на відшкодування
завданої особі шкоди виникло до набуття законної сили ЦК України, проте
завдана матеріальна та моральна шкода не були компенсовані, за станом на 1
січня 2004 року, то ці відносини кваліфікуються судом як триваючи. Відповідно
при вирішенні спору підлягає застосуванню ЦК України.

Згідно зі ст. 68
Конституції України кожен зобов'язаний неухильно, додержуватися Конституції
України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність
інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Вчинення правочину з застосуванням обману є противоправною дією, наслідками якої є визнання
правочину недійсним. Відповідно юридична необізнаність відповідачів не є
підставою для звільнення їх від відповідальності. З аналогічних міркувань
виходив Іллічівський районний суд м. Одеси, кваліфікуючи дії ОСОБА_3, в рішенні
від 27.04.1998 року (стор. 2 рішення).

Визначаючи коло
осіб, що завдали шкоду позивачам суд виходе з наступного. Противоправні дії,
спрямовані на досягнення мети - відчуження квартири АДРЕСА_1 вчинялись спільно
відповідачами, зокрема про це свідчить статус встановлений рішенням
Іллічівського районного суду м. Одеси від 27.04.1998 р. ОСОБА_5 - представник
ОСОБА_3, розпискою виданої ОСОБА_5 позивачам, матеріалами кримінальної справи
9 з якої вбачається, що безпосередню участь у введені в обману
приймала ОСОБА_5, яка спілкуючись з позивачами, не повідомила про смерть
власника квартири АДРЕСА_1, тобто допустила її відчуження, і відповідно завдала
шкоди позивачам спільно з іншими відповідачами. У відповідності зі ст. 1166 ЦК
України шкода заподіяна майну фізичної особи неправомірними діями
відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Вина відповідачів
встановлена та підтверджена матеріалами кримінальної справи № 9 та
зафіксована постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.07.2006
року. При цьому цивільний позов позивачів не був розглянути судом під час
провадження у кримінальній справі.

З врахуванням
положень ч 3 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, суд вважає,
встановленим факт завдання шкоди правам і законним інтересам позивачів групою
осіб - відповідачами.

Таким чином,
обов'язок щодо відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачам повинен бути
покладений на відповідачів.

Згідно з п. 9
Постанови Пленуму ВСУ „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами
про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 р. коли відшкодування шкоди в
натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки
відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт,
які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні
наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди. При цьому задовольняючи позов
частково в частині стягнення матеріальної шкоди суд виходе з наступного. Згідно
з довідкою торгово-промислової палати від 23.01.2007 р. вартість квартири, яка
була набута позивачами і щодо якої була застосована реституція складає 55-67
000 долл. США, що за
курсом НБУ на момент прийняття рішення (100 дол. США - 505 грн.) складає 277 750 грн. - 338 335 грн.

Згідно зі ст. 16
ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів
можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відшкодування збитків та
інші способи відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на
захист особа здійснює на свій розсуд. В правовідносинах, що виникли між
сторонами, необхідно виокремити дві групи: пов'язані з анулюванням недійсного
правочину, укладеного сторонами провадження, і завдання матеріальної і
моральної шкоди, яка виразилась в вчиненні навмисних дій по відчуженню майна,
яке не належало відповідачам, через що позивачам була завдана матеріальна і
моральна шкода та вони були позбавлені житла. При цьому відсутність
звинувачувального вироку суду не може бути підставою для звільнення від
цивільно-правової відповідальності за скоєння противоправних дій. Оскільки позивачі
самостійно здійснюють право на захист та вибирають його вид, а допущена
Іллічівськом судом м. Одеси реституція є не засобом захисту, а є
цивільно-правовою охоронною мірою, суд вважає за необхідним зменшити розмір
матеріального відшкодування завданої шкоди на суму реституції, оскільки метою
застосування цивільно-правових охоронних мір є поновлення сфери потерпілої
особи, а збитками є згідно зі ст. 22 ЦК України втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Збиток є економічним вираженням завданої шкоди. Оскільки згідно зі ст. 47
Конституції України кожен право на житло, а позивачі були позбавлені житла, то
на думку суду поновлення в правах передбачає набуття аналогічного житла, якого
позивачі були позбавлені. Відповідно орієнтуючись на мінімальну вартість
аналогічного житла на момент прийняття рішення по справі суд задовольняє позов
про стягнення завданої матеріальної шкоди частково з вирахуванням вирахування
суми реституції, при цьому оскільки стягнення було вчинено в гривнях, але
розрахунок між сторонами по правочину, що був визнаний недійсним в доларах США, суд з врахуванням
права позивачів на звернення до суду з заявою про встановлення порядку
виконання рішення суду вважає за необхідним вирахувати вартість квартири в
доларах США в
вирахувати її вартість з мінімальної вартості аналогічної квартири
перерахованої в гривнах по курсу НБУ на момент прийняття рішення.

При цьому в
частині застосування строків позовної давності суд виходе з того, що згідно зі
ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР, який був
чинний на момент вчинення правопорушення у (тобто завдання шкоди) перебіг її
починається з дня коли було встановлено діями яких осіб була завдана шкода
позивачам - тобто з дня набуття законної сили постанови Малиновського районного
суду м. Одеси від 20.07.2006 року. До суду позивачі звернулися 11.10.2006 року,
тобто в межах строку позовної давності.

Суд вважає, що
на відповідачів повинен бути покладений обов'язок відшкодування моральної шкоди
виходячи з наступного. Право на компенсацію моральної шкоди було передбачене
ст. 440-1 ЦК УРСР, шкода не
була компенсована, тому за раніше вказаним механізму переходу до норм ЦК України суд
застосував норми останнього.

Відповідно до
п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику в справах
про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань,
або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у
зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,
членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно зі ст.
1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка
її завдала, за наявності її вини. Оскільки винність відповідача знайшла своє
підтвердження в ході провадження по справі вимоги про відшкодування моральної
шкоди позивачів підлягають частковому задоволенню. При цьому суд враховує
конкретні обставини справи, а також вимоги ст. 23 ЦК України, зокрема, те, що
розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення
здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і
справедливості, а також те, що моральна шкода відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього
відшкодування, тому суд вважає, що завдана моральна шкода підлягає компенсації
грошима в розмірі 5 000 грн. і ця моральна шкода згідно зі ст. 23 ЦК України
полягає у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у зв'язку із
противоправною поведінкою щодо себе з боку відповідачів. При цьому суд
враховує, що внаслідок спільних дій відповідачів позивачі були позбавлені
житла, при цьому вважаючи що відносно них було скоєний злочин, вони протягом
значного часу добивались порушення кримінальної справи, яка фактом свого
припинення за нереабілітуючою обставиною - закінченням строку давності, підтверджує,
що противоправні дії малі місце та були вчиненні проти позивачів.

Відповідно до
ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано
шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою
потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали
шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Оскільки позивачі не робили
заяви в порядку ч. 2 ст. 1190 ЦК
України суд вважає за необхідним покласти обов'язок по відшкодуванню
завданої матеріальної та матеріальної шкоди не відповідачів.

На підставі
вищевикладеного, керуючись ст.
47 Конституції України, ст.ст. 71, 76 ЦК
УРСР, ст.ст. 16,20,22,23, 1166, 1167, 1190 ЦК
України, ст.ст. 4, 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК Україна, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1,ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
завданої неправомірними діями задовольнити частково.

Стягнути з
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1,ОСОБА_2 солідарно компенсацію
завданої матеріальної шкоди із розрахунку 53 000 доларів США, що за курсом НБУ
на момент прийняття рішення судом складає 267 650 гривень, та компенсацію
завданої моральної шкоди 5 000 грн.

Рішення може
бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги або в порядку ч.4 ст.295 ЦПК України.