РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28
листопада 2007 року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого - судді

Чіркова Г.Є.,

при секретарі

Авраменко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи - Центральна геофізична обсерваторія, Вишгородська міська рада, про
визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Центральна
геофізична обсерваторія, Вишгородська міська рада, ОСОБА_1, про усунення
перешкод у користуванні жилим приміщенням і виселення без надання іншого жилого
приміщення,

встановив:

позивач у січні
2006 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідачка
без поважних причин понад строки встановлені ст. 71 ЖК України відсутня у
житловому приміщенні в квартирі АДРЕСА_1, що є підставою до визнання її такою,
що втратила право користування ним.

У березні 2006 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом, у
якому просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, вселити її з
неповнолітнім сином у спірне житло та виселити з нього ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які
проживають в ній без її згоди.

В
судовому засіданні позивач та його представник просили про задоволення позову з
викладених у ньому підстав.

Відповідачка
та її представник заперечуючи проти первісного позову, просили задовольнити
зустрічний позов, посилаючись на обставини викладені в ньому.

Відповідачі
за зустрічним позовом з ним не погоджувалися й заперечуючи, стверджували
обставини на підтримання первісного позову.

Представник
третьої особи - Вишгородської міської ради, висловився на підтримання
зустрічного позову й у задоволенні первісного позову просив відмовити.

Представник
третьої особи - Центральної геофізичної обсерваторії, вважав необхіднім
відмовити сторонам в задоволенні їх позовів, посилаючись на те, що спірна
квартира є службовою.

Заслухавши
учасників процесу й дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Спірним
жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1, яку видано
згідно ордера від 14 червня 1978 року ОСОБА_5- батькові позивача, як службову.

З
того часу, позивач як член сім'ї наймача, якого включено в ордер, вселився і
проживав у згаданій квартирі.

Згідно рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради
від 4 вересня 2001 року № 263 особовий рахунок на кв. АДРЕСА_1 переведено на
позивача по справі, який набув прав наймача щодо цієї квартири.

Після
укладання шлюбу 20 листопада 2001 року сторони поселилися в будинку АДРЕСА_2, ј
частина якого належить ОСОБА_1 на праві власності.

Обираючи
місце проживання, сторони мали можливість поселитися в спірній квартирі разом з
батьками позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що на той час була згода всіх
повнолітніх членів сім'ї, які в ній проживали, однак бажали жити окремо, в
зв'язку з чим у спірну квартиру не вселялися.

Виходячи
з цих домовленостей, сторони як подружжя, до розірвання шлюбу (25 січня 2006
року) проживали в згаданому житловому будинку по вул. Довженка.

Домовленостей щодо проживання і
користування спірною квартирою між сторонами не було, однак місце проживання
відповідачки і їх сина - ОСОБА_7, 2002 року народження, було зареєстровано в
спірній квартирі в грудні 2001 року й після народження сина в липні 2002 року
відповідно.

Про дані обставини в судовому засіданні
ствердили допитані як свідки сторони: позивач - ОСОБА_1, відповідачка -
ОСОБА_2, й відповідачі за зустрічним позовом - ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також
ОСОБА_6 - мати позивача.

При
цьому відповідачка наполягала, що її права на спірне житлове приміщення
порушені в зв'язку з вселенням в нього брата позивача - ОСОБА_3, та його
дружини - ОСОБА_4, які після укладання шлюбу в 2003 році поселилися в ній без
її згоди.

Між
тим стверджуючи про зазначене, відповідачка в даний період до відповідних
органів із заявами про неможливість проживання в спірній квартирі не зверталася
й про перешкоди, що чинили їй позивач, його брат - ОСОБА_3 і дружина ОСОБА_4,
не стверджувала.

Захищаючи свої права, відповідачка
звернулася з такою заявою лише після розірвання шлюбу й припинення подружніх
стосунків з позивачем в січні 2006 року, коли той звернувся до неї з даним
позовом.

Разом з тим, як ствердили допитані свідки
ОСОБА_1 - позивач по справі, його брат - ОСОБА_3, і дружина останнього -
ОСОБА_4, протягом 10 місяців 2003 року за ініціативою відповідачки й дозволу
позивача в спірній квартирі проживали квартиранти, які сплачували за це
винагороду.

Після одруження ОСОБА_2 і ОСОБА_4, ними в
2004 році в спірній квартирі провадився ремонт, до якої вони й поселилися з
дозволу правомірно проживаючих там членів сім'ї наймача, а тому твердження
відповідачки про інше є безпідставними.

Таким
чином, доводи відповідачки про те, що вона не могла користуватися спірною
житловою площею, оскільки в квартирі проживали брат позивача і його дружина, не
можуть бути взяті до уваги.

Свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 - сусіди в буд. №
8, ствердили, що відповідачка в спірній квартирі ніколи не проживала, хоча її
відвідувала, що також убачається і з акту обстеження спірної квартири від 26
січня 2006 року.

Суд зазначає, що підставою виникнення
суб'єктивного права на житло, тобто набуття права користування конкретним
житловим приміщенням, є вселення у нього в установленому порядку в якості члена
сім'ї наймача, члена ЖБК або власника квартири чи будинку відповідно до статей
64, 65, 145 і 156 ЖК України, а як убачається з матеріалів справи, відповідачка
згідно домовленостей з особами, які проживали на той час в спірній квартирі, до
неї не вселялася.

Сам
факт реєстрації місця проживання відповідачки в спірній квартирі, без її
фактичного вселення і користування житловим приміщення, прав, що з цього
випливають, не надає.

Відповідачкою не заперечувалися й ті
обставини, що квартирну плату і комунальні послуги по спірній квартирі вона
ніколи не сплачувала, інших витрат по її обслуговуванню за цей період не мала й
вселитися до часу розірвання шлюбу не намагалася.

Такі
витрати здійснювалися позивачем, а після вселення - його братом та дружиною
останнього.

Факт
періодичного відвідування відповідачкою спірної квартири, про який стверджувала
остання, до набуття права користування відповідно до вимог закону призвести не
міг.

У той же час, згідно матеріалів справи і
пояснень сторін, які ними не заперечувалися, відповідачка в спірну квартиру не
поселялася і жодного дня там не проживала, її речі в ній відсутні, а тому суд
вбачає підстави до застування щодо правовідносин, які виникли між сторонами
вимог ст. 71 ЖК України, відповідно до яких відповідачку слід визнати такою, що
втратила право користування жилим приміщенням й первісний позов задовольнити.

Згідно вимог статей 71 і 72 ЖК України,
особа, яка тимчасово відсутня в житловому приміщенні більше ніж шість місяців
за рішенням суду, визнається такою, що втратила право користування ним.

Разом з тим, судом установлено, що не
проживання без поважних причин відповідачки в спірній квартирі більше шести
місяців не було пов'язане з перешкоджанням цьому відповідачами за зустрічним
позовом, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Зважує суд і на вимоги ст. 123 ЖК України,
відповідно до яких порядок користування службовими жилими приміщеннями, яким є
спірна квартира, встановлюється цим кодексом, а тому на спірні правовідносини в
цій справі розповсюджуються застосовані судом норми закону.

На
підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позов
ОСОБА_1 задовольнити, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

ОСОБА_2 визнати такою, що втратила
право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення
набирає законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення і може бути
оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання в зазначений строк заяви про
його оскарження та протягом 20 днів після цього апеляційної скарги або в
порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя

з оригіналом звірена

Суддя