Справа № 22-ц-1481-Ф/07
Головуючий суду
першої інстанції      Зверев Г.С.
Суддя-доповідач        Полянська В.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

20
листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого   - Полянська В.О.

суддів  - Мудрова В.В.,  Мамасуєвої
Л.О.,

при секретарі
-   Князькіній О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди, по
зустрічному позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної
шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду Автономної Республіки Крим від 26 лютого
2007 року та на додаткове рішення Ленінського районного суду Автономної
Республіки Крим від 14 травня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

17
серпня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист
четі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Просив
зобов'язати відповідача спростувати недостовірні відомості, що порочать його
честь і гідність, шляхом публічного принесення вибачень на сході громадян в с
Ленінське і стягнути з відповідача 10 000 грн. за спричинення моральної шкоди.

Вимоги
мотивовані тим, що 29 травня 2006 року на вул.
Пушкіна смт. Леніно ОСОБА_2, ображаючи нецензурною лайкою, звинуватив
його у знищенні належних відповідачу посівів кабаків площею 4 га в полі
розташованому в районі смт. Ленінське Крім того, вказує позивач, ОСОБА_2 подав
на нього заяву в Ленінський РВ ГУ МВС України в АР Крим, де висловив свої
підозри у потраві посіві кабаків на його адресу, у зв'язку з чим він викликався
для надання свідчень. Аналогічну недостовірну інформацію відповідач поширює і
серед жителів с Ленінське, чим порочить його честь і гідність, дискредитує
перед односельцями. Позивач вказує, що йому 72 роки, він є інвалідом 2-й групи,
страждає кардіосклерозом, гіпертонією. Внаслідок розповсюдження відповідачем
недостовірної інформації, що порочать його честь і гідність, позивач випробував
психологічний стрес і душевні страждання, погіршився стан здоров'я. Спричинену
моральну шкоду він оцінює в 10 000 грн.

26
вересня 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1
про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди.
Просив   зобов'язати   ОСОБА_1
в   письмовій   формі
спростувати   недостовірну

інформації, яка
порочить честь та гідність позивача, стягнути з відповідача на його користь 10
000 грн. моральної шкоди, позов ОСОБА_1 до нього залишити без задоволення.

Вимоги
мотивовані тим, що 17 квітня 2006 року ОСОБА_1 на вул.  Пушкіна в смт. Ленінське, ображаючи
нецензурною лайкою, звинуватив його в розкраданні запасних частин з належного
позивачеві комбайну. Того ж дня ОСОБА_1 подав на нього заяву в Ленінський РВ і
звинуватив його в скоєнні злочину, передбаченого ст. 185 КК України. В кінці
травня 2003 року у присутності працівників міліції в будівлі сільської Ради
ОСОБА_1 загрожував йому вбивством, намагався ударити і ображав. Останні три
роки відповідач у письмовій формі звинувачував його в вимаганні 20 000 грн.
Обмовив його в тому, що відносно ОСОБА_2 була
збуджена кримінальна справа по ст. 366 ч. 1 КК України. Звинуватив відповідача
в сфабриковані проти нього кримінальної справи. Аналогічну недостовірну
інформацію ОСОБА_1 поширює серед жителів с Ленінське. Ця інформація є
недостовірною і образливою, порочить його честь і гідність. Внаслідок
неправомірних дій ОСОБА_2 позивач переніс сильне нервове потрясіння, випробовує
душевні страждання, погіршав стан його здоров'я, він змушений звертатися в
лікарню, пройти курс лікування.

Рішенням
Ленінського районного суду АР Крим від 26 лютого 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1
задоволені частково.

Стягнуто
з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000 грн.

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
в частині принесення публічного вибачення на сході громадян в с Ленінське -
відмовлено.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
відмовлено.

Додатковим
рішенням Ленінського районного суду АР Крим від 14 травня 2007 року стягнуто з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
користь держави державне мито у розмірі 466 грн., з кожного.

Не
погодившись з вказаними рішеннями суду ОСОБА_2
надав апеляційні скарги.

Просить
рішення суду від 26 лютого 2007 року скасувати та прийняти нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити його позов у повному
обсязі. В обгрунтування своїх вимог апелянт посилається на неправильне
застосування судом матеріального і процесуального права, неповне з'ясування
суттєвих обставин по справі і надання неналежної правової оцінки доказам, які
надавалися апелянтом.

В
обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення від 14 травня 2007 року ОСОБА_2 просить
звільнити його він сплати судового збору у зв'язку з тяжким матеріальним
становищем.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія
дійшла висновку, що апеляційна скарга рішення Ленінського районного суду АР
Крим від 26 лютого 2007 року підлягає частковому задоволенню, а апеляційна
скарга на додаткове рішення задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно
до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції
виходив з того, що інформація, яку дав ОСОБА_2
працівникам Ленінського РВ ГУ
МВС України в АР Крим в поясненнях, про те, що підозрює ОСОБА_1 в потраві
належних йому посівів кабаків, є такою, що порочить честь та гідність

позивача,
оскільки, після проведення перевірки ця інформація не підтвердилась. Суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що помилкова інформація про ОСОБА_1 призвела
до душевних страждань, погіршення стану здоров'я, спричиненню моральної шкоди.

Колегія
суддів не може погодитися з висновком суду в цій частині рішення, оскільки він
не грунтується на матеріалах справи і вимогах закону.

Відповідно
до ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про
неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь,
а також на спростування цієї інформації.

Згідно з
п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 вересня 1990 року № 7 «Про
застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової
репутації громадян та організацій» при розгляді цивільних справ, порушених за
цих підстав, суди повинні з'ясувати, чи поширені відомості, про спростування
яких пред'явлений позов, чи порочать вони честь, гідність або ділову репутацію
позивача та чи відповідають дійсності.

Поширення
відомостей слід розуміти як опублікування їх у пресі, передачу по радіо,
телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, викладення в
характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в
публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному колу осіб або хоча б
одній людині.

Відповідно
до роз'яснень Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року, звернення
до правоохоронного органу на неправомірні дії особи не є поширенням відомостей
і не може бути підставою для цивільно-правової відповідальності заявника.

Судом
встановлено, і ця обставина не оспорюється сторонами, що ОСОБА_2 у травні 2006 року
звернувся до правоохоронних органів із заявою, в якій повідомляв про можливе
порушення закону, у вигляді потрави належних йому посівів кабаків, ОСОБА_1 і
вимагав поновлення законності.

Компетенція
органів міліції, а також порядок перевірки таких звернень цим правоохоронним
органам визначена законами від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ „Про
міліцію", від 02 жовтня 1996 троку № 393/96-ВР „Про звернення
громадян", положеннями КПК та інших нормативних актів.

Вирішуючи
спір, суд не врахував, що не можна застосовувати ст. 277 ЦК України у випадку,
коли особа звертається до суду, іншого правоохоронного чи державного органу,
організації, наділених відповідно до закону владними повноваженнями, із заявою
про неправомірні дії іншої особи, якщо цей орган чи організація наділені
владними повноваженнями щодо поновлення законності у відповідних відносинах чи
застосуванні передбачених законом санкцій до правопорушника.

Щодо
розповсюдження ОСОБА_2 недостовірної інформації про ОСОБА_1 серед жителів с Ленінське, чим
порочить його честь і гідність, дискредитує перед односельцями, то, на думку
колегії суддів, ОСОБА_1 в супереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надав
доказів про це.

Крім
того, зобов'язуючи ОСОБА_2 сплатити позивачеві 7000 грн. у відшкодування
маральної шкоди, суд першої інстанції, відмовив у задоволенні його позову в
частині принесення публічного вибачення на сході громадян с Ленінське на
підставі відмови у судовому засіданні позивача та його представника від
підтримання позову в цій частині, чим порушив норми ч.ч. 4 та 7 ст. 277 ЦК України.

З оглядом
на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
згідно з вимогами п. 4. ч.1 ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з
ухвалою в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
про захист честі, гідності та ділової репутації суд першої інстанції
виходив з того, що доводи позивача не засновані на конкретних фактах, та не
підтверджені наданими доказами.

Колегія
суддів погоджується с висновком
суду в цій частині рішення, оскільки вважає, що суд першої інстанції правильно
з'ясував обставини справи і відповідно до вищенаведених правових норм та
роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України обгрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
захист честі та гідності і стягненні моральної шкоди. Доводи апелянта не
спростовують висновків суду, тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає
задоволенню.

Доводи
апелянта про неправомірність додаткового рішення суду в частині стягнення з
нього судового збору, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки рішення
відповідає нормам Декрету КМУ від 21 січня 1993 року № 7-93 „Про державне
мито".

Керуючись
ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у м. Феодосії,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду АР Крим від 26 лютого 2007 року задовольнити
частково.

Рішення
Ленінського районного суду АР Крим від 26 лютого 2007 року в частині стягнення
з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7000 (сім тисяч) грн.
скасувати.

Ухвалити
в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В решті рішення
залишити без змін.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на
додаткове рішення Ленінського районного суду АР Крим від 14 травня 2007 року
відхилити.

Додаткове
рішення Ленінського районного суду АР Крим від 14 травня 2007 року залишити без
змін.

Рішення
суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення, однак може
бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня
набрання законної сили.