РІШЕННЯ

іменем України

"3"
квітня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Тернопільської області в складі:

головуючого
- Міщія О.Я.

суддів -
Храпак Н.М., Гірського Б.О.

при секретарі - Заєць К.В.

з участю - адвоката ОСОБА_1., позивачки ОСОБА_2.,
представника

відповідача ОСОБА_3. - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в М.Тернополі цивільну справу

за
апеляційною   скаргою  ОСОБА_3 на
рішення

Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2006
року по цивільній

справі   за   позовом
ОСОБА_2 до   ОСОБА_3,  третьої особи - приватного нотаруіса ОСОБА_5
про визнання недійсним договору дарування квартири,

встановила:

у червні 2006
року позивачка ОСОБА_2. звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3. про
визнання недійсним договору дарування
квартири АДРЕСА_1 в М.Тернополі, посилаючись на те, що вказаний договір
укладений внаслідок помилки з її боку щодо
природи правочину і полягає у тому, що будучи одинокою особою похилого
віку, інвалідом 1-ї групи по зору і потребуючи стороннього догляду, вона дійшла
домовленості з відповідачем на укладення договору довічного утримання, змістом
якого було надання останнім необхідної їй допомоги та утримання за передачу нею
в майбутньому йому квартири, а не договору дарування, який був укладений
насправді. Крім цього, просить поновити строк звернення до суду за захистом її
прав, оскільки про факт укладення саме
договору дарування, а не договору довічного утримання вона дізналася
лише в березні 2006 року, отримавши у КЖЕП "Залізничник" довідку, в
якій вказано, що власником її квартири є відповідач ОСОБА_3. згідно договору
дарування.

Справа № 22а -
330
Головуючий у 1-й інстанції Щавурська
Н.Б.

Категорія 13                                                        Доповідач Храпак Н.М.

2

Рішенням
Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2006 року позов задоволено.
Поновлено позивачу ОСОБА_2. строк позовної давності. Договір дарування
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в м.Тернополі, укладений 7 квітня 2003 року між
ОСОБА_2. та ОСОБА_3. і посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5. за № 2564 -
визнано недійсним. Стягнено з ОСОБА_3. в користь ОСОБА_2. 30 грн. судових
витрат та судові витрати в користь держави в сумі 8,5 грн.

Додатковим
рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 лютого 2007 року стягнуто з
ОСОБА_3. в користь держави 42,5 грн. державного мита.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_3. просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в
позові ОСОБА_2. відмовити, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення суд
встановив обставини, які не були доведені під час судового розгляду справи, в
зв"язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а
також суд неправильно застосував норми матеріального права.

Під час розгляду
справи в апеляційному суді позивачка не визнала апеляційної скарги, представник
відповідача підтримала апеляційну скаргу повністю, зіславшись на доводи,
викладені в апеляційній скарзі та в письмових поясненнях.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши доповідача, пояснення сторін, колегія суддів
прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовільняючи
позов ОСОБА_2., суд виходив з того, що позивачка є перестарілою особою і в силу
своїх індивідуальних можливостей, викликаних похилим віком і поганим зором,
могла не зрозуміти істинної природи договору дарування та відмінностей від
інших правочинів про відчуження майна, які їй роз'яснювала нотаріус, і уклала
договір дарування, який не відповідав дійсному волевиявленню позивача, яка мала
на меті укласти договір довічного утримання. Крім цього, відсутня, на думку
суду, будь-яка логіка у діях позивача, яка потребуючи сторонньої допомоги, і не
маючи іншого житла для проживання, прийняла рішення про відчуження своєї
квартири, подарувавши її племіннику, сім"я якого матеріально забезпечена.

Проте, колегія
суддів вважає, що з даним висновком погодитись не можна, оскільки недоведені
обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, в
зв"язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і
судом були неправильно застосовані норми матеріального права.

3

Тому відповідно до вимог п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду
слід скасувати і ухвалити нове рішення.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно занижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не
має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" роз"яснив, що під помилкою
слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб"єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, яке вплинуло
на її волевиявлення, за відсутністю котрого за
обставинами справи можна вважати, що угода не була б
укладена. Правила ст.56 ЦК (в ред_1963р.) і відповідно ст.229 ЦК (в ред_2003р.) не поширюються на
випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Також, у
відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_5, що нею було роз"яснено сторонам укладення можливих
договорів відчуження квартири, їх переваги, різницю та
наслідки. Проте, позивачка відмовилися від договору довічного утримання та наполягала, щоб був укладений договір
дарування. Позивачка самостійно, через лупу, прочитала умови договору, договір
також зачитувався нотаріусом в голос, після чого сторонами був підписаний.

Вказані обставини спростовують доводи ОСОБА_2. відносно того, що в силу інвалідності по зору не змогла самостійно
прочитати зміст пред"явленого для підписання
їй договору, в зв"язку з чим не зрозуміла істинної природи договору. Сам факт, що позивачка є похилого віку не може вважатися підставою для визнання угоди недійсною,
оскільки як і в судовому засіданні першої інстанції, так і в
апеляційному суді ОСОБА_2. давала логічні та послідовні пояснення, не
дивлячись на свій вік, хоча після укладення договору минуло більше трьох років.

Крім цього, позивачка ОСОБА_2. і в суді першої інстанції, і в апеляційному
суді ствердила, що вона мала намір відчужувати відповідачу квартиру, але при умові, що відповідач буде їй
матеріально допомагати.

4

Представник відповідача в суді не заперечив, що батько протягом тривалого часу матеріально допомагав позивачці, оскільки
вважав це своїм обов"язком, так як позивачка
інших близьких родичів не мала. Проте, дана допомога була пов"язано виключно з родинними відносинами, а жодної
домовленості про те, що ним буде надаватися допомога, а позивачка за це відчужить
йому квартиру не було.

Отже, колегія суддів вважає, що помилка щодо мотивів укладення угоди в
даному випадку не має істотного значення.

Допитаний в
судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6.
пояснив, що ще до укладення спірної угоди він
радив позивачці укласти договір довічного утримання, у відповідності до якого
особа, яка б погодилась доглянути позивача, як результат своєї праці, отримала
б належну останній квартиру.

Вказані покази якраз свідчать про те, що позивачу, крім нотаріуса
роз"яснювались і іншими особами предмет та умови довічного утримання, проте ОСОБА_2. наполягала на укладенні договору
дарування, що свідчить про її волевиявлення, яке
відповідало її внутрішній волі.

Таким чином, колегія
суддів вважає, що жодних належних та допустимих
доказів про те, що позивачка ОСОБА_2., вчиняючи договір дарування, помилилася
щодо його природи, остання суду не представила.

Крім цього, колегія суддів вважає, що позивачкою без поважних причин пропущений строк позовної давності. Зокрема, про
укладення договору дарування позивачці було
відомо саме при його укладенні, оскільки вона була
присутня і нотаріусом роз'яснювався зміст та наслідки вчиненого договору, а також на руки ОСОБА_2. була видана фотокопія
договору, про що свідчать виписки з реєстру нотаріальних дій за №№ 2565, 2566,
2567. Також, як пояснила в судовому засіданні позивач, що нею інколи оплачувалися комунальні послуги і в квитанціях
зазначалося прізвище іншого власника, тобто ОСОБА_3.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи - приватного нотаруіса ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 в
м.Тернополі слід відмовити.

Керуючись ст.ст.203 ч.3, 229, 717 ЦК України, ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п.2,3,4, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

5

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовільнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2006 року скасувати
і ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2
до ОСОБА_3, третьої особи - приватного нотаруіса ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору дарування квартири відмовити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців.