Справа № 22ц - 1880/07                                                 Г оловуючий у 1 інстанції:
Категорія:                                                                          Рибцова
РІШЕННЯ Іменем України

08
серпня 2007 року                                           колегія
суддів судової палати у цивільних

справах
апеляційного суду Луганської області у складі: Головуючого: Маляренко І.Б.
Суддів: Медведєвої Л.П., Борисова
Є.А. За участю секретаря: Ковальчук Є.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Артемівського районного суду м. Луганська від 19 грудня 2006 року за
позовом ОСОБА_1до Товариства з обмеженою відповідальністю „Український
промисловий банк" про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди, оплату праці в надурочний час,

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом,
пославшись в обгрунтування заявлених вимог на наступне:

· з
01.04.2004 року вона працювала у відповідача на посаді старшого касира відділу
касових операцій ЛФ ТОВ „Укрпромбанк";

· наказом
№ 21-к від 13.08.2004 року її було звільнено з посади на підставі п.2 ст.40
КЗпГТ України у зв"язку з виявленою невідповідністю займаній посаді;

· даний
наказ і звільнення з посади є, на її думку, незаконним, оскільки підстав для
проведення 04.08.2004 року, 11.08.2004 року відносно неї повторного заліку не
було, а її звільнення викликано тим, що між нею та завідуючою касою ЛФ ТОВ
„Укрпромбанк" ОСОБА_2. склалися сталі неприязні стосунки.

Крім того, позивачка зазначила, що в банку не було визначено часу перерви,
робочий день тривав 10 замість 8 годин, і субота була робочим днем. При цьому
робота в надурочний час не оплачувалась, а відгули за відпрацьовані суботні дні
надавались за вказівкою завідуючої касою ЛФ ТОВ „Укрпромбанк" ОСОБА_2., а
не додавались до загальних вихідних днів.

Неприязні стосунки із завідуючою касою, що стали причиною, на думку
позивачки, її незаконного звільнення, неможливість подальшого працевлаштування
за професією із записом про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП України потягли за
собою погіршення її стану здоров"я, душевні страждання і порушення
звичного способу життя.

Враховуючи наведене, після неодноразового уточнення заявлених вимог ОСОБА_1
остаточно просила суд поновити її на попередній посаді, стягнути з відповідача
на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.08.2004 року по
день постановления рішення
суду, стягнути Оплату роботи в надурочний час в сумі 1148.10 грн., моральну
шкоду у сумі 50000 грн. та витрати за проведення експертизи у сумі 784.08 грн.

Рішенням Артемівського районного суду м. Луганська від 19 грудня 2006 року
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за їх необґрунтованістю.

В апеляційній
скарзі позивачки ставиться питання про скасування рішення судуі інстанції і постановления нового рішення
про задоволення позову, виходячи з того, що висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи і наявним в ній доказам, рішення суду постановлене
з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що брали участь у справі,
перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Так,
відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на
роботі, суд виходив із законності наказу про звільнення позивачки та
доведеності факту невідповідності її займаній посаді внаслідок недостатньої
кваліфікації, виявленої за результатами складання заліків на знання Інструкції
„Про касові операції в банках України", затвердженої постановою Правління
НБУ 14.08.2003 року № 337, а відтак і відсутності підстав для задоволення вимог
про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Проте
колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, оскільки воно
ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно
до вимог ст.ст. 213,215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм
правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний
зв"язок доказів у їх сукупності.

Згідно
із п. 2 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк,
може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у разі виявлення
невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану здоров"я, які перешкоджають
продовженню роботи.

Виходячи
із зазначеної норми, суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо
встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують,
що, зокрема, через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином
виконувати покладені на нього трудові обов'язки, а від переведення на іншу
роботу він відмовився.

Однак
усупереч вимогам ст.ст. 212,213,215 ЦПК України висновок суду про недостатність
кваліфікації ОСОБА_1, яка перешкоджає належним чином виконувати обов'язки
старшого касира відділу касових операцій, фактично грунтується на матеріалах
протоколів приймання заліків на знання Інструкції „Про касові операції в банках
України", затвердженої постановою Правління НБУ 14.08.2003 року № 337 від
04.08.2004 року та 11.08.2004 року, поясненнях свідків щодо незадовільних
відповідей позивачки на поставлені перед нею під час проведення заліків
питання, докладних записках завідуючої касою ОСОБА_2 та пояснювальних записках
позивачки за відсутності інших об'єктивних даних щодо її недостатньої
кваліфікації.

При
цьому суд не взяв до уваги наступного.

Відповідно
до п. 11 розділу 1 Інструкції „Про касові операції в банках України",
затвердженої постановою Правління НБУ 14.08.2003 року № 337, банки допускають
до роботи з готівкою та іншими цінностями працівників, які склали залік щодо
знання вимог цієї Інструкції та внутрішніх положень про організацію роботи зі здійснення
касових операцій у межах тих питань, що належать до їх функціональних
обов'язків.

Згідно
із протоколом № 2 від 01 квітня 2004 року (а.с.5), ОСОБА_1 склала залік на
знання зазначеної Інструкції, і на підставі наказу № ] -к від 01.04.2004 року
її було прийнято на посаду старшого касира відділу касових операцій ЛФ ТОВ
„Укрпромбанк" з випробувальним строком З місяці (а.с. 12).

Як
зазначено у листі Управління НБУ в Луганській області № 18-006/16-1104 від
10.03.2005 року (а.с. 108-109), Інструкцією „Про касові операції в банках
України", затвердженою постановою Правління НБУ 14.08.2003 року № 337,
передбачено лише вимогу щодо обов"язкового прийняття заліків від касових
працівників на знання даної Інструкції при допущенні їх до роботи з готівкою.

В цьому ж
листі зазначено, що в подальшому банки самостійно можуть встановлювати порядок
прийняття заліків та оформлення їх результатів.

Але відповідач
не надав суду жодного документу, прийнятого Товариством з обмеженою
відповідальністю „Український промисловий банк" для внутрішнього
користування щодо встановлення порядку проведення навчання і прийняття заліків
у касових працівників банку щодо

знання
вимог Інструкції та внутрішніх положень про організацію роботи зі здійснення
касових операцій вже у період роботи даних працівників.

В
матеріалах справи відсутній навіть наказ по ЛФ ТОВ „Укрпромбанк" про
призначення заліку щодо позивачки ОСОБА_1 із зазначенням підстав його
проведення, наказ № 11 від 05.04.2004 року, на який йде посилання в наказі №
21-к від 13.08.2004 року про звільнення позивачки, є лише наказом про створення
кваліфікаційної комісії по прийняттю заліків у касирів.

Не
звернув суд уваги і на наступне.

Як уже
зазначалося вище, згідно із наказом № 1-к від 01.04.2004 року ОСОБА_1було
прийнято на посаду старшого касира відділу касових операцій ЛФ ТОВ
„Укрпромбанк" з випробувальним строком 3 місяці, тобто випробувальний
строк закінчувався 01 липня 2004 року. А вже з 2 липня цього ж року з'являється
доповідна записка завідуючої касою про звільнення позивачки з роботи, оскільки
та не справляється з покладеними на неї обов'язками і не дотримується
встановленого режиму роботи (а.с.27); 14 липня з'являється доповідна записка
аналогічного змісту з додатковим посиланням на нетактовну поведінку позивачки
(а.с. 28).

Із
змісту пояснювальних записок позивачки (а.с. 14-19,52) випливає, що дві з них
складено 7.07.2004 року, ще дві - 09.07.2004 року і свідчать про те, що
порушення фактично допущені після невеликого періода роботи, не потягли
настання негативних наслідків і не повторювались позивачкою у подальшому.

Пояснювальна
записка на а.с. 52 про допущення помилок при прийманні комунальних платежів
складена позивачкою 26 квітня 2004 року, тобто ще під час випробувального
строку.

Водночас
суд залишив поза оцінкою доводи представника позивачки щодо її достатнього
рівня кваліфікації, на підтвердження яких ним було надано належний позивачці
диплом магістра з обліку і аудиту в управлінні банками (а.с. 133), дані про
стаж її роботи за спеціальністю з вересня 1997 року і знання іноземних мов
(а.с. 142).

Разом з
тим як підставу звільнення ОСОБА_1 згідно з п.2 ст. 40 КЗпП України відповідач
зазначив саме невідповідність позивачки займаній посаді у зв"язку із
недостатньою кваліфікацією, з чим погодився суд.

Не перевіривши
належним чином зазначених обставин, суд також не врахував, що для кваліфікації
дій позивачки згідно з п.2 ст. 40 КЗпП України недостатньо самого факту
неналежного виконання позивачкою своїх обов'язків, а необхідно встановити, що
воно мало місце саме з причин недостатньої кваліфікації, оскільки нездатність
виконувати доручену роботу не можна ототожнювати з винним невиконанням трудових
обов'язків, яке під дію зазначеної норми не підпадає.

Усупереч
вимогам ст. 212 ЦПК України суд залишив без належної оцінки і доводи
представника позивачки про звільнення її з роботи у зв'Язку із неприязними
стосунками, що склалися між нею і завідуючою касою ОСОБА_2.

Між тим,
наявні в справі письмові докази, а саме: вищезазначені пояснювальні записки
позивачки, доповідні записки ОСОБА_2 (а.с. 27,28), службова записка ОСОБА_3
(31), заява позивачки ОСОБА_1 управляючому ЛФ ТОВ „Укрпромбанк" з
проханням перевести її до іншого відділення у зв'Язку з негативним ставленням
до неї з боку завідуючої касою ОСОБА_2 свідчать про наявність неприязних
стосунків між позивачкою і ОСОБА_2.

За таких
обставин, враховуючи, що судове рішення постановлене з порушенням норм
матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню в частині
відмови у поновленні на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди із прийняттям в цій частині відповідно до
ст. 309 ЦПК України нового рішення про задоволення зазначених вимог.

На а.с.
367 знаходиться довідка ТОВ „Укрпромбанк" № 815 від 05.06.2006 року про
середній заробіток позивачки ОСОБА_1 за травень, червень 2004 року (взято повні
відпрацьовані місяці), дана довідка ніким не оспорюється.

Виходячи з вимог
постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 „Про затвердження порядку обчислення
середньої заробітної плати", середньоденний заробіток позивачки на час
звільнення складає 21.15 грн. (1610.59 грн. : 38 днів), кількість робочих днів
з 13.08.2004 року по 08.08.2007

року - 740, отже
сума середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу складає 15680.60 грн.
(740x21.15).

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником
або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно до висновків наявної в матеріалах справи
судово-психологічної експертизи (а.с. 296-299), звільнення ОСОБА_1 з роботи
обумовило зміни в фізичному і психологічному стані її здоров"я, вплинуло
на звичний спосіб її сімейного і суспільного життя.

З урахуванням наведеного, як уже зазначалося вище, судова
колегія вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди підлягають
задоволенню, але, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості,
у сумі 5000 грн.

За таких обставин судова колегія вважає, що стягненню на
користь позивачки підлягають і витрати, понесені нею при оплаті проведення
судово-психологічної експертизи у сумі 784.08 грн.

Оскільки при зверненні до суду за вирішенням трудового
спору позивачка звільнена від сплати держмита, при задоволенні її позовних
вимог у вищезазначеній частині стягненню з відповідача на користь держави
підлягає 156.80 грн. з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
8.50 грн. з суми моральної шкоди, а всього 165.30 грн.

Що стосується рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про оплату праці в надурочний час, судова
колегія вважає його законним і обгрунтованим, оскільки, належно оцінивши наявні
в матеріалах справи письмові докази, суд прийшов до вірного висновку про те, що
відповідачем порушення норм трудового законодавства в цій частині допущено не
було.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 303,307,309,316 ЦГЖ України, колегія
суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково, рішення Артемівського
районного суду м. Луганська від 19 грудня 2006 року - змінити, скасувати в
частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Український промисловий банк" про поновлення на роботі,
оплату вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та стягнення судових
витрат і постановити нове рішення, яким задовольнити заявлені в цій частині
вимоги:

·
поновити ОСОБА_1на посаді старшого касира відділу касових
операцій Луганської філії Товариства з обмеженою відповідальністю „Український
промисловий банк" з 13 серпня 2004 року;

·
стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю
„Український промисловий банк" на користь ОСОБА_1середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 13 серпня 2004 року по 08 серпня 2007 року у
сумі 15680 гривень 60 копійок;

·
стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю
„Український промисловий банк" на користь ОСОБА_1моральну шкоду у сумі
5000 гривень;

·
стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю
„Український промисловий банк" на користь ОСОБА_1судові витрати у сумі 784
гривні 08 копійок;

в частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1до Товариства з обмеженою відповідальністю „Український
промисловий банк" про оплату праці в надурочний час рішення суду залишити
без змін.

Стягнути
з Товариства з обмеженою відповідальністю „Український промисловий банк"
на користь держави державне мито у сумі 164 гривень 30 копійок.

Рішення набирає
чинності негайно, але протягом двох місяців може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України.