Справа № 22ц-3745/2007                               Головуючий по 1-й інстанції:
суддя -
Категорія-30                                                    Доповідач:
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
травня 2007 року                                                       м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О. суддів: Стратіло
В.І.,  Резникової Л.В.,  при секретарі Кошмак Т.С. ,  з участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку справу за апеляційною скаргоюОСОБА_2
та ОСОБА_3. на рішення Ворошиловського районного суду м.  Донецька від 11 січня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3про
усунення перешкод у користуванні приміщенням та виселення,  -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2006
року ОСОБА_1.  звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2
,  вказуючи,  що він є власником гуртожитку,  розташованого за адресою АДРЕСА_1,  а відповідач,
який проживає у кімнаті НОМЕР_1без законних підстав,  заважає йому користуватися та розпоряджатися
своєю власністю. Добровільно звільнити приміщення не бажає,  тому просив ухвалити рішення,  яким зобов'язати усунути порушені права
власника та виселити відповідача з вказаного приміщення без надання іншого
жилого приміщення.

18.12.2006 року
у якості співвідповідача по справі судом першої інстанції було притягнуто
дружину ОСОБА_2. - ОСОБА_3.

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 11 січня 2007 року позов задоволено.

Відповідачі
ОСОБА_2.  та ОСОБА_3. зобов'язані не
чинити перешкод в користуванні приміщенням та виселені з кімнати
НОМЕР_1вказаного гуртожитку без надання іншої жилої площі.

На дане
рішення подана апеляційна скарга ОСОБА_2.
та ОСОБА_3.,  в якій
вказується,  що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням положень Конституції України,  норм матеріального та процесуального права.

Апелянти
посилались на те,  що підстави для
виселення з гуртожитку передбачені  СТ.
132 ЖК України. ОднакОСОБА_1.
,  ставлячи питання про їх виселення з
гуртожитку,  не посилався на жодну з
підстав,  передбачених даною нормою
закону.

Зміна
власника приміщення на думку апелянтів не може тягнути за собою виселення
мешканців з гуртожитку.

Також
вказували,  що суд не розглянув їх
зустрічний позов до ОСОБА_1
про визнання права користування спірним жилим приміщенням,  який вони надіслали до суду 04.08.2006 року.

Апелянти
посилались на те,   що до гуртожитку вони
вселились на законних підставах у 2000 році,
були прописані в ньому,  щорічно
підтверджували прописку.

Суд
першої інстанції не звернув увагу на те,
що при укладенні договору купівлі-продажу гуртожитку ОСОБА_1.  взяв на себе зобов'язання зберегти за його
мешканцями право проживання в ньому. Право користування спірним жилим
приміщенням у них виникло з моменту вселення.

Крім
того,  вказували,  що суд розглянув справу у їх
відсутності,  не повідомивши належним
чином про час та місце судового засідання,
чим порушив вимоги  ст. 169 ЦПК
України.

Просили
рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позовуОСОБА_1.  відмовити та задовольнити їх зустрічний позов
про визнання права користування спірним жилим приміщенням.

ВідОСОБА_1.  письмових заперечень на апеляційну скаргу не
надійшло.

У судове
засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2.
та ОСОБА_3. повторно не з'явились,
про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.  Свідчень про причину неявки та клопотань про
відкладення розгляду справи від них не надійшло.

Відповідно
до ч.2  ст. 305 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб,  які беруть участь у
справі,  належним чином повідомлених про
час і місце розгляду справи,  не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
представника ОСОБА_1.  ОСОБА_4.,  яка просила апеляційну скаргу відхилити і
залишити рішення суду першої інстанції без змін,  допитавши свідка,  перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
апеляційний суд вважає,  що скарга
підлягає відхиленню,  а рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи
позовОСОБА_1.  та відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову,  суд
першої інстанції виходив з того,  що
гуртожиток за адресою АДРЕСА_1 належав Акціонерному товариству закритого типу
(далі АТЗТ) „Перший Донецький авторемонтний завод на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого управлінням комунального господарства Донецької міської ради
19.09.2005 р.

ОСОБА_2.  та ОСОБА_3. не перебували у трудових
відносинах з цим підприємством.

На підставі
письмового клопотання генерального директора ЗАТ „Страхова компанія
„Фенікс-Дон" на ім'я директора АТЗТ „Перший Донецький авторемонтний
завод" від 19.07.2000 року ОСОБА_2.
та його дружині ОСОБА_3. виділено тимчасово два ліжко-місця у гуртожитку
за вказаною адресою терміном на один рік. Далі кожний рік строк проживання у
гуртожитку продовжувався ще на рік,
останній раз до 16.03.2006 року.

Між
ОСОБА_2.  та АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" 27.07.2005 року був укладений договір найму жилого приміщення
з 01.08.2005 р. по 10.10.2005 р.

Рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу про надання їм жилої площі
у гуртожитку не існує,  ордер на
заселення кімнати НОМЕР_1,  де вони
проживають,  не видавався.

27 січня
2006 року АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" продало,  а ОСОБА_1.
придбав  вказаний гуртожиток і не
укладав угоду з  відповідачами про їх

проживання.
Оскільки ОСОБА_2  та ОСОБА_3. не є працівниками
авторемзаводу і вселені до гуртожитку тимчасово,  новий власник ОСОБА_1.  не має наміру укладати з ними договір найму
жилого приміщення,  суд зробив правовий
висновок,  про те,  що вони підлягають виселенню в судовому порядку
без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням
наведено,  суд задовольнив позовОСОБА_1.

Розглядаючи
спір,  апеляційний суд вважає,  що суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносини і закон,  який їх регулює.

Відповідно
до змісту  ст.  ст.
127-129 ЖК України,  пунктів 1, 2,
9, 10, 40, 41 Примірного положення про гуртожитки,  затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР
від 03.06.1986 р. №208,  яке є чинним і
на теперішній час,  право на вселення до
гуртожитків,  які належать
підприємству,  мають працівники даного
підприємства.

Приміщення
гуртожитків є тимчасовим житлом,
передбачене для забезпечення місцем проживання робітників,  які не мають жилої площі на період їх роботи
на підприємстві.

Надання
жилої площі в гуртожитку провадиться на підставі відповідного рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу. Для вселення до гуртожитку
видається ордер.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи і сторонами не заперечується,  що
гуртожиток,  розташований за адресою
АДРЕСА_1,  належав на праві власності
АТЗТ , Дерший Донецький авторемзавод" на підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно,  виданого
управлінням комунального господарства Донецької міської ради від 19.09.2005 року.

ОСОБА_2
та ОСОБА_3.( до шлюбу Рагуліна) на АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" не працювати і не працюють,
у трудових відносинах з цим підприємством не перебували і не
перебувають.

Вони
були тимчасово вселені до вказаного гуртожитку у 2000 році на підставі
письмового клопотання Генерального директора ЗАТ „Страхова компанія
„Фенікс-Дон" на ім'я генерального директора АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" від 19.07.2000 року строком до 1.07.2001 р. з виділенням
двох ліжко-місць (а.с. 44).

Цей
термін на підставі письмових клопотань генерального директора ЗАТ СК
„Фенікс-Дон" ,  а потім директора
ВАТ „МетАзов" продовжувався на один рік,
останній раз до 16.03.2006 року (а.с. 36-43).

27.07.2005
р. між ОСОБА_2  та АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" було укладено договір найму жилого приміщення,  згідно з яким наймодавець надав наймачу у
користування два ліжко-місця у кімнаті НОМЕР_1на строк з 01.08.2005 р. по
10.10.2005 р. (а.с.  13-14).

На
підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2006 року АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" продав ОСОБА_1.  будівлю
гуртожитку за вказаною адресою і цей договір посвідчений приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального округу,
зареєстрований в бюро технічної інвентаризації м.  Донецька 8 лютого 2006 року за №12097068 (а.
с.  6-9).

З новим
власником гуртожитку ОСОБА_2  та ОСОБА_3. також не перебувають у
трудових відносинах,  ОСОБА_1.  не бажає укладати з ними договір найму жилого
приміщення,  а термін тимчасового
проживання сплив 10.10.2005 року.

Матеріалами
справи встановлено,  що спільного рішення
підприємства та профспілкового органу про надання ОСОБА_2. чи ОСОБА_3.
жилої площі у гуртожитку не існує,  ордер
на вселення до кімнати НОМЕР_1вказаного гуртожитку,  або до будь-якої іншої кімнати вказаним
особам не видавався .

Доводи апеляційної
скарги про те,  що підстави для виселення
з гуртожитку передбачені  ст. 132 ЖК
України і жодна з них по цій справі відсутня,
не заслуговують на увагу,  оскільки
вказана норма закону передбачає можливість виселення з гуртожитку робітників
підприємства,  які були вселені у
встановленому законом порядку (зокрема,
вселені в гуртожиток робітники підприємства підлягають виселенню: у разі
звільнення з підприємства за власним бажанням,
закінченням строку договору,
тощо).

Отже
вказана правова норма не може поширюватись на правовідносини,  які виникли між новим власником гуртожитку
ОСОБА_1  та ОСОБА_2.  і ОСОБА_3.

З
урахуванням наведеного посилання апеляційної скарги на порушення судом першої
інстанції норм Конституції України та ЖК України не знайшли свого
підтвердження.

Доводи апеляційної
скарги про те,  що відповідно до п.8 умов
договору купівлі-продажу від 27.01.2006 р. ОСОБА_1.  взяв на себе зобов'язання зберігати права
осіб,  що проживають у гуртожитку,  не заслуговують на увагу,  оскільки вони спростовуються рішенням постійно
діючого третейського суду Асоціація „Жінка та Бізнес",  відповідно до якого п.8 вказаного договору
визнаний недійсним (а.с.  12).

Посилання
апеляційної скарги на те,  що суд першої
інстанції не розглянув зустрічний позов про визнання права користування спірним
жилим приміщенням не ґрунтуються на матеріалах справи,  оскільки вказаний позов до розгляду справи по
суті не був зареєстрований у суді першої інстанції,  а позовна заява залучена тільки до
апеляційної скарги (а.с.  105-107).

Доводи
апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального законодавства,  а саме про те,  що апелянти не були належним чином
повідомлені про час та місце розгляду справи,
не заслуговують на увагу.

Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2.
та ОСОБА_3.. про час та місце судового засідання повідомлялись у
встановленому законом порядку,  що
підтверджується розпискою про одержання судової повістки-повідомлення вказаними
особами ( а. с.  76).

Крім
того,  в матеріалах справа є заяви
відповідачів про відкладення розгляду справи та про відвід головуючого у справі
у суді першої інстанції,  що також
свідчить про їх належне повідомлення про час та місце судового засідання (а.с.
68; 72;74).

Таким
чином,  апеляційний суд вважає,  що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст. 304-305,  п.1  ст. 307,
308,  313,  п.1
ст. 314,  315,  317,
319 ЦПК

України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 11 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.