Справа №2-128
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2007
року

Василівський
районний суд Запорізької області у складі:

Головуючого
- судді                 Нікандрової С. О.

при
секретарі                             Пастернак
О.М.

за участю:

за участю:

представника
позивача             ОСОБА_1

представника
відповідача     ОСОБА_2

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у місті Василівка справу за позовом ОСОБА_3 до
Міністерства оборони України,
Запорізького обласного військового комісаріату,  третя особа - Головне управління Державного
казначейства України,  про стягнення
моральної шкоди,  -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_3  звернулася з позовом про
стягнення моральної шкоди з Міністерства оборони України,  Запорізького обласного військового
комісаріату. Позов мотивувала тим,  що
вона є матір'ю ОСОБА_4,  ІНФОРМАЦІЯ_1
народження. В липні 1990 року ОСОБА_4. був призваний для проходження строкової
військової служби у рядах Радянської Армії. Місцем служби була військова
частина 31690 у м.  Тбілісі Грузинської
ССР. 13 жовтня 1990 року командир частини направив їй телеграму,  у якій повідомив,  що син знаходиться у шпиталі. У військовій
частині їй повідомили,  що її син
намагався покінчити життя самогубством і написав посмертну записку,  в якій звинувачував офіцерів та сержантів у
знущаннях над ним.  За цим фактом було
порушено кримінальну справу. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4. помер у військовому шпиталі
м.  Тбілісі від вогнепального поранення з
ураженням головного мозку. Під час проведення розслідування,  провадження по справі неодноразово
закривалося та поновлювалося,  але до
сьогоднішнього дня чіткої відповіді хто винен у смерті сина позивач не
отримала. А отже на думку позивача люди винні у смерті її сина лишилися не
покараними. Після поховання сина,
здоров'я позивача різко погіршилося,
лікарями було поставлено діагноз: ситуаційний невроз викликаний
загибеллю сина. Оскільки син був єдиною рідною людиною,  його смерть змінила все життя позивача,  оскільки вона залишилася сама без родичів. В
зв'язку з наведеним,  позивач
вважає,  що держава,  призиваючи на військову службу солдата,  зобов'язана захищати його життя,  здоров'я,
честь та гідність. Позивач вважає,
що її син був психічно та фізично здоровим,  оскільки під час призову він проходив комісію
та був визнаний придатним для проходження військової служби. Оскільки держава,  в особі колишнього Міністерства оборони
СРСР,  правонаступником якого є
Міністерство оборони України та Запорізького обласного військового комісаріату,  не змогла захистити її сина від знущань над
ним при проходженні служби,  не
забезпечили повного та всебічного розслідування обставин його загибелі,  що призвело до заподіяння моральних страждань
позивачу,  вона просить стягнути на її
користь з Міністерства оборони України 100 000 гривень.

В
судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала в повному
обсязі,  додатково пояснила,  що позивач не вимагає вирішити питання
виплати страхового

відшкодування
згідно законодавства про загальнообов'язкове страхування
військовослужбовців,  а просить вирішити
питання про стягнення у зв'язку з винними діями відповідача,  який не забезпечив захист життя сина
позивача,  моральної шкоди на загальних
підставах,  передбачених цивільним законодавством.

Представник
відповідачів - Міністерства оборони України,
Запорізького обласного військового комісаріату ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
мотивуючи тим,  що відсутні докази
неправомірних дій чи бездіяльності посадових осіб Міністерства оборони СРСР
/офіцерського складу командування військової частини,  де служив ОСОБА_4./. Міністерство оборони
України не є правонаступником прав і обов'язків колишнього Міністерства оборони
СРСР.

Ухвалою
суду від 20.03.2007 року до участі у справі в якості третьої особи на боці
відповідача залучено Головне управління Державного казначейства України.

Представник
третьої особи на боці відповідача - Головного управління Державного
казначейства України будучи належним чином повідомленим про час і місце
розгляду справи в судове засідання не з'явився,
про причини неявки суду не повідомив,
письмових заперечень не надав.

Оскільки
правовідносини,  які є предметом даного
спору,  виникли до набрання чинності
нового ЦК України
і продовжують існувати після набрання ним чинності,  при розгляді цієї справи,  суд вважає необхідним керуватися як нормами
Цивільного кодексу України в редакції 1963 року /до 01.01.2004 року/ так і
нормами Цивільного кодексу України в редакції 2003 року /з 01.01.2004 року/.

Розглянувши
надані позивачем та представником відповідача документи і матеріали,  заслухавши пояснення учасників процесу,  всебічно та повно з'ясувавши обставини,  на яких ґрунтуються позовні вимоги і
заперечення,  об'єктивно оцінивши в
сукупності докази,  які мають значення
для розгляду справи і вирішення спору по суті,
судом встановлено:

Позивач
ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4,  ІНФОРМАЦІЯ_1
народження. В липні 1990 року ОСОБА_4. був призваний для проходження строкової
військової служби у рядах Радянської Армії і направлений для проходження служби
у військову частину 31690 у м.  Тбілісі
Грузинської ССР.

1990
року о 4 години 00 хвилин рядовий ОСОБА_4. разом з
рядовим ОСОБА_5 заступив на пост для несення служби,  а через деякий час ОСОБА_5 почув постріл та
знайшов ОСОБА_4. мертвим на землі з вогнепальним пораненням голови. При ньому
знайдено передсмертну записку,  у якій
він звинувачував офіцерів у його смерті.

1991
року  ОСОБА_4.
помер від вогнепального поранення з ураженням головного мозку.

За
фактом самогубства ОСОБА_4. Військовим прокурором Тбіліського гарнізону
14.10.1990 року порушено кримінальну справу,
яку 30.11.1990 року закрито за відсутністю події злочину,  10.02.1991 року постанову про відмову у
порушенні кримінальної справи скасовано,
а справу поновлено,  20.07.1991
року закрито у зв'язку з відсутністю винних у його самогубстві.

Згідно
довідки Василівсько-Михайлівського РВК особова справа призовника ОСОБА_4.
знищена по закінченні терміну зберігання.

Відповідно
до  ст. 56 Конституції України кожен має
право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю органів державної влади,  органів місцевого самоврядування,  їх посадових і службових осіб при здійсненні
ними своїх повноважень.

Згідно
п.10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при
розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі  ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі,  що при встановленні факту заподіяння такої
шкоди незаконними рішеннями,  діями чи
бездіяльністю органу державної влади,
місцевого самоврядування або їх посадових чи

службових
осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за
рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Згідно  ст. 440-1 ЦК України /в редакції 1963 року/,  яка внесена на підставі Закону №3188-12 від
06.05.1993р/ моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи,  яка порушила їх законні права,  відшкодовується особою,  яка заподіяла шкоду,  якщо вона не доведе,  що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Відповідно
до  ст. 23 ЦК України /в редакції 2003 року/ особа має право на
відшкодування моральної шкоди,  завданої
внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болі та
стражданнях у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я,  в душевних стражданнях,  спричинених протиправною поведінкою відносно
самої особи,  членів її сім'ї або
близьких родичів,  тощо. Згідно  ст. 1167 ЦК України моральна шкода,  спричинена фізичній особі неправомірними
діями,  відшкодовується особою,  яка спричинила цю шкоду при наявності її
вини.

Суд
враховує роз'яснення що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з яким спори про
відшкодування моральної шкоди розглядаються коли право на їх відшкодування
безпосередньо передбачено нормами Конституції у випадках передбачених статтями
7,  440-1 ЦК України 1963 р. та іншими законодавчими актами,  які встановлюють відповідальність за
заподіяння моральної шкоди,  та звертає
увагу,  що у спірних правовідносинах
законом не передбачено стягнення моральної шкоди.

Згідно
п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» на
правовідносини,  які виникли до набрання
чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди,  обов'язок по її відшкодуванню не поширюється,  в тому числі й на ті випадки,  коли позивач після набрання чинності цим
актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених
неправомірних дій. Однак моральна шкода підлягає відшкодуванню,  якщо неправомірні дії (бездіяльність) відповідача,  що завдають позивачеві моральних або фізичних
страждань,  почалися до набрання законної
сили актом законодавства,  яким
встановлена відповідальність за заподіяння такої шкоди,  і продовжуються після набрання цим актом
чинності.

Враховуючи,  що спірні правовідносини /настання смерті
ОСОБА_4./,  які є підставою позову
виникли у 1991 році,  тобто до введення в
дію норми статті 440-1 Цивільного кодексу України /в редакції 1963р./,  яка передбачає відшкодування моральної
шкоди,  а законодавством колишнього СРСР
не передбачено відшкодування моральної шкоди,
суд вважає,  що в даному випадку
моральна шкода відшкодуванню не підлягає. Вчинення відповідачами будь-яких дій
/бездіяльності/,  які спричиняють
моральні страждання позивачу після набрання сили  ст. 440-1 ЦК України судом не встановлено.

Відмовляючи
в задоволенні позову суд керується вимогами
ст.  ст. 10, 11, 60 ЦПК України
відповідно до яких обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах
змагальності,  диспозитивності,  суд розглядає цивільні справи не інакше як за
заявою осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та
іншими особами,  які беруть участь в
справі,  доказів,  кожна сторона повинна довести ті
обставини,  на які вона посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Проаналізувавши
матеріали справи,  пояснення учасників
судового розгляду,  вимоги чинного
законодавства,  суд прийшов до висновку,  що в задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди слід відмовити,
оскільки позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження
того,  що внаслідок винних дій посадових
осіб відповідачів порушено умови та порядок проходження служби
військовослужбовцем строкової служби ОСОБА_4

За фактом насилля,  нестатутних відносин і загибелі ОСОБА_4. під
час проходження військової строкової служби в Збройних силах СРСР проведено
розслідування,  за результатами якого
кримінальну справу закрито,  інших даних
про винні дії відповідача суд не має.

Таким
чином суд,  оцінивши в сукупності добуті
в судовому засіданні докази,  вважає
необхідним в задоволенні позову відмовити,
оскільки позовні вимоги не доведені в судовому засіданні,  не обґрунтовані і спростовуються
доказами,  наданими сторонами,  тому у суду немає підстав вважати,  що внаслідок винних дій відповідача позивачу
завдана моральна шкода.

На
підставі ч.3  ст. 82 ЦПК України,  приймаючи до уваги майновий стан
позивача,  яка є пенсіонером,  має статус члена сім'ї загиблого
військовослужбовця,  суд вважає за
можливе звільнити позивача від оплати судових витрат,  компенсуючи їх за рахунок держави.

Враховуючи
викладене,  керуючись  ст. 56 Конституції України,   ст.
ст. 440-1 ЦК України
/в редакції 1963 року/,   ст.  ст. 23, 1167 ЦК України /в редакції 2003 року/,  постанови Пленуму ВСУ "Про судову
практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від
31.03.1995р. №4,   ст.  ст. 10, 11, 60,  88, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України,  суд,  -

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_3 до Міністерства оборони України,  Запорізького обласного військового комісаріату,  третя особа - Головне управління Державного
казначейства України,  про стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Рішення
суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через
Василівський районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження рішення
суду протягом десяти днів з дати проголошення рішення і поданням після цього
апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне
оскарження,  із поданням її копії до апеляційного
суду або в порядку ч.4  ст. 295 ЦПК
України.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження подано не було.