УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 грудня 2007 року
м. Київ

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                   Сеніна Ю.Л.

Суддів:                 Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1та ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третьої особи: Монастирищенської державної нотаріальної контори про визнання
свідоцтва про право власності недійсним, визнання свідоцтв про право на
спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності на 1/3 частину
спадкового майна, визнання договору довічного утримання недійсним,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2006
року ОСОБА_1. та ОСОБА_2. звернулися у суд із позовом до ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., третьої особи: Монастирищенської державної нотаріальної
контори про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання свідоцтв
про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності
на 1/3 частину спадкового майна, визнання договору довічного утримання
недійсним.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що у 1994 році помер їх батько
ОСОБА_6., який заповіт не залишив. 16 березня 1995 року позивачі звернулись до Монастирищенської державної нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини, в яких вказали, що крім них на день відкриття
спадщини в якості спадкоємця залишилась також дружина батька -     ОСОБА_3. Після написання заяв про прийняття спадщини вони до нотаріальної контори
не звертались, але проводили поточний ремонт будинку та господарських споруд.

Після виникнення між сторонами суперечки у 2006 році з'ясувалось, що
спірний будинок належить тільки ОСОБА_3.,
оскільки їй 13 липня 1995 року було видано свідоцтво про право на спадщину за № 1703.

Позивачі просили суд визнати
свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 липня 1995 року за № 1703,
видане Монастирищенською державною нотаріальною конторою частково недійсним, залишити за
ОСОБА_3. 1/3 частину спадкового майна, а саме 1/6 частину жилого будинку з
господарськими спорудами № АДРЕСА_1, а також визнати за кожним з позивачів
право на 1/3 частину спадкового майна,
а саме на 1/6 частину спірного жилого будинку з надвірними
спорудами.

24 жовтня 2006 року позивачі
подали доповнення до позову, в яких вказали, що з документів, поданих
нотаріусом, їм стало відомо, що згідно свідоцтва про право власності
на спірний жилий будинок від 1977 року його власником був ОСОБА_6., шлюб між ОСОБА_6. та ОСОБА_3. було зареєстровано у 1980 році. Оскільки майно було придбано їх
батьком до шлюбу, просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину будинку з надвірними
будівлями, видане 13 липня 1995 року за № 1704 на ім'я ОСОБА_3.

А так як ОСОБА_3. 28 квітня 2006
року відчужила спірний будинок, уклавши договір довічного утримання з ОСОБА_4., ОСОБА_5., який
був посвідчений
нотаріусом Монастирищенської державної
нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі №1017, позивачі просили суд також визнати
недійсним і зазначений договір довічного
утримання.

Рішенням Монастирищенського
районного суду Черкаської області від 22 січня 2007 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 3 травня 2007 року позов ОСОБА_1. та ОСОБА_2. задоволено частково.

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 липня 1995 року № 1703, що
видане Монастирищенською державною нотаріальною конторою частково недійсним, залишено за ОСОБА_3.
1/6 частину спадкового майна, а саме 1/6 частину жилого будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1. та ОСОБА_2. право власності кожного на 1/6 частину спадкового майна за законом, яке
залишилось після смерті батька ОСОБА_6., а саме 1/6 частину жилого будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1.

Визнано договір довічного утримання від 28 квітня 2006 року, укладений
між ОСОБА_3. та ОСОБА_4., ОСОБА_5., посвідчений нотаріусом Монастирищенської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі №1017,
недійсним.

В частині позову про визнання свідоцтва про право власності від          13 липня 1995 року № 1704, виданого Монастирищенською державною нотаріальною конторою, недійсним - відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4., ОСОБА_5. та ОСОБА_3. просять скасувати рішення Монастирищенського районного суду
Черкаської області від 22 січня 2007 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 3 травня 2007 року в частині задоволення позову ОСОБА_1. та ОСОБА_1., ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю,
посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне
застосування судом норм матеріального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційні скарги  підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 76 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення
правовідносин, перебіг строку позовної давності починається з часу виникнення
права на позов. Право на позов виникає з часу, коли особа дізналась або повинна
була дізнатись про порушення свого права.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_1. та ОСОБА_1. в частині визнання частково
недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання за ними права власності
на спадщину, суд не з'ясував чи не пропущено позивачами строк на звернення до
суду з таким позовом, хоч відносно вимог позивачів про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірного будинку, виданого
ОСОБА_3. як одному із подружжя, суд вважав такий строк пропущеним. Обидва
свідоцтва були видані ОСОБА_3. в один день - 13 липня 1995 року. При ухваленні
рішення суд виходив із самого факту прийняття позивачами спадщини.

При цьому суд не перевірив коли позивачі дізнались або могли  дізнатись про порушення свого права - про
видачу свідоцтв на ім'я відповідачки.

Крім того відповідно до ч. 2
ст. 321 ЦК України 2003 року особа може бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Визнавши частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане ОСОБА_3. 13 липня 1995 року за № 1703, суд першої інстанції
визнав повністю недійсним договір довічного утримання, укладений 28 квітня 2006
року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4., ОСОБА_5., хоч відносно своєї частки, яка складається з 2/3 частин жилого будинку
(1/2 + 1/6)   ОСОБА_3. вправі була вчиняти будь-які дії, у тому числі і укладати договір
довічного утримання.

При ухваленні рішення суд першої інстанції, визнавши за сторонами право
власності в порядку спадкування на 1/6 частину жилого будинку з надвірними
спорудами, зазначив в резолютивній частині рішення про визнання за позивачами і
відповідачкою права власності на 1/6 частину спадкового майна, хоч у разі
визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину і визнання за позивачами
права на спадщину  кожний із них мав би
право на 1/3 частину спадкового майна, яке складається з 1/2  частини будинку з надвірними спорудами.

Апеляційний суд також на зазначені недоліки не звернув уваги, не
перевірив доводів апеляційної скарги і залишив рішення суду першої інстанції
без зміни.

За такого неправильного застосування норм матеріального права і порушень
норм процесуального права судові рішення підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336,
338, 343, 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги  ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5частково
задовольнити.

Рішення Монастирищенського
районного суду Черкаської області від 22 січня 2007 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 3 травня 2007 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Сенін Ю.Л.

Судді:                                                                               Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Охрімчук Л.І.

Романюк
Я.М.