УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20
листопада 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії у складі:

головуючого
судді:                 Полянської В.О.,

суддів                                      Мамасуєвої
Л.О. Мудрової В.В.,

при
секретарі:                         Князькіній
О.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Головного управління МНС України в АР Крим про стягнення
заборгованості з заробітної плати та компенсації заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні відповідача - Совєтського районного відділу ГУ МНС України в АР
Крим та Феодосійського міського управління ГУ МНС України в АР Крим, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Совєтського районного суду Автономної Республіки Крим від 06 липня 2007
року,

ВСТАНОВИЛА:

15
листопада 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості з заробітної плати у сумі 653 грн. 34 коп. та
компенсації за порушення строку її виплати у сумі 122 грн. 02 коп.

Свої
вимоги мотивував тим, що він працює на підставі трудового договору у
Совєтському РВ ГУ МНС України
в АР Крим, якій є структурним підрозділом ГУ
МНС України в АР Крим. У період часу з січня 2002 року по перший квартал 2006
року відповідач при плануванні місячних графіків чергувань встановлював
тривалість робочого часу понад передбачених законодавством норм, при цьому
доплату за надурочну роботу не здійснював. Так, позивач зазначає, що на
2002-2003 роки сумарна тривалість робочого часу була встановлена у межах не
більше 2002 годин на рік, однак він фактично відпрацював 2135 годин у 2002 році
та 2151 годину у 2003 році; на 2004 рік максимальна тривалість робочого часу
складала 2012 годин, однак він фактично відпрацював 2159 годин; у 2005 році при
нормі 2004 години він відпрацював 2126 годин, у першому кварталі 2006 року при
нормі 494 години він відпрацював 544 годин. У зв'язку з цим позивач просив
стягнути на його користь заробітну плату за фактично відпрацьований час, а
також компенсацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Рішенням
Совєтського районного суду АР Крим від 06 липня 2007 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не
погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яка містить
вимоги про скасування рішення суду направивши справу на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Справа №
22-ц-1490-Ф/07р.

Головуючий
у першій інстанції Кордик С.В.

Суддя-доповідач
Полянська В.О.

В обгрунтування
своїх вимог апелянт посилається на неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права, неповне з'ясування суттєвих обставин по
справі і надання неналежної правової оцінки доказам, які надавалися апелянтом.
Так, ОСОБА_1 підставою для скасування рішення суду та задоволення вимог його
апеляційної скарги вважає те, що судом при вирішенні справи не був прийнятий до
уваги п.10 Колективного договору „Про вирішення індивідуальних трудових
спорів", яким встановлено, що для вирішення індивідуальних трудових спорів
сторонам необхідно звернутися до комісії з трудових спорів.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Синило Н.П.,
перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга
ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ГУ МНС України в АР Крим про стягнення заборгованості з
заробітної плати та компенсації у зв'язку з порушенням строків її виплати, суд
першої інстанції виходив з того, що факт порушення законних прав позивача щодо
тривалості роботи не знайшов свого підтвердження, як само не було встановлено і
факту порушення його прав щодо отримання заробітної плати.

З такими
висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони зроблені на підставі
ретельно досліджених доказів, яким надана належна правова оцінка. Судом
правильно встановлені фактичні обставини справи, характер спірних правовідносин
і постановлене рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального
закону.

Відповідно
до ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах,
організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, ділянках, відділеннях і на
деяких видах робіт, де за умовами виробництва (праці) не може бути дотримана
встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість
робочого часу, допускається за узгодженням з виборним органом первинної
профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи,
організації введення сумарного обліку робочого часу з тим, щоби тривалість
робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих
часів.

Згідно
зі ст. 50 ч.1 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не
може перевищувати 40 годин на тиждень.

З
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює пожежником, є не атестованим
працівником, спеціального службового звання не має і не є державним службовцем.
П.8.3 колективних договорів від 04 грудня 2002 р. та від 19 серпня 2005 p., у відповідності
до ст. 61 КЗпП України, була встановлена тривалість робочого часу з обліковим
періодом у один рік і, як вбачається з довідок про фактично відпрацьований
позивачем час, наданих Феодосійським MB ГУ МНС України в АР Крим та Совєтським РВ ГУ МНС України в АР
Крим, тривалість робочого часу за 2002-2005 роки та за 1-й квартал 2006 року не
перевищувала тривалості робочого часу, встановленої нормами трудового
законодавства України.

Дані
обставини, також, підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_2 -начальника фінансово-економічної
служби Феодосійського МУ МНС України в АР Крим, яка показала суду, що до серпня
2005 року заробітну плату позивачу розраховувало саме Феодосійське МУ МНС. При
цьому, фактично відпрацьований робочий час розраховувався за підсумками роботи за
рік. 1 хоча в деяких місяць позивач працював свище норми, але за підсумковим
обліком за рік він не відпрацював встановленої норми. Фактично відпрацьовані
позивачем часи за обліковий рік фіксувалися у бланку.

Крім того,
колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції щодо
необґрунтованості вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості заробітної плати
та   компенсації   у
зв'язку   з   порушенням
строків   її   виплати,
оскільки   позивач   є

працівником з
ненормованим робочим днем, у зв'язку з чим йому передбачена додаткова відпустка
тривалістю сім календарних днів. При цьому судом першої інстанції були належним
чином враховані положення п. 16.3 Постанови Пленуму ВСУ „Про практику
застосування судами законодавства про оплату праці", відповідно до якої у
разі встановлення для працівника ненормованого робочого дня, його робота понад
встановлену норму не є надурочною.

Що
стосується твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм
процесуального права щодо неврахування розділу 10 Колективного договору „Про
вирішення індивідуальних трудових спорів", яким встановлено, що за
вирішенням індивідуальних трудових спорів необхідно звертатися до комісії по
трудових спорах, то таке твердження колегія суддів не може прийняти до уваги,
оскільки попереднє звернення працівника до комісії по трудових спорах для
вирішення відповідного спору, а не одразу до суду, є не обов'язком зазначеної
особи, а її правом, у той же час норми трудового законодавства України
передбачають можливість для працівника за його бажанням для вирішення трудового
спору з підприємством, установою, організацію звернутися одразу або до суду,
або до комісії з вирішення трудових спорів у разі її наявності.

Таким
чином, колегія суддів, вважаючи рішення суду першої інстанції правильним,
обгрунтованим, таким, що ухвалено з дотриманням вимог норм матеріального і
процесуального права, з належним урахуванням всіх суттєвих обставин по справі
та наданням належної правової оцінки доказам, що надавалися сторонами, не
вбачає підстав для скасування оскаржуваного ОСОБА_1 судового рішення.

На
підставі наведеного і, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 313-315
Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати по
цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м. Феодосії,

У X В АЛ
И Л А :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Совєтського районного суду Автономної Республіки Крим від 06 липня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців до суду
касаційної інстанції.