УХВАЛА

Іменем України

3 липня
2007 року                                                                                         м.  Ужгород

Апеляційний суд
Закарпатської області в складі

головуючого                   судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів                              ІГНАТЮКА
Б.Ю.,  КОЖУХ О.А.

при
секретарі                  БОКЛАХ Г.І.

за
участю представників позивача ОСОБА_1 та адвоката ОСОБА_2,  представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатсь­кої області від
3 квітня 2007 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ квартири
АДРЕСА_1,  припинення права спільної
сумісної власності та визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину цієї
квартири,  -

встановив  :

ОСОБА_4
30.01.2007 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5  про припинення права спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_1,  її поділ
на дві рівні частини та визнання за пози­вачем права власності на 1/2 частину
цієї квартири вартістю 7630, 00 грн. Мотивував вимоги тим,  що квартира 04.06.1997 р. була придбана на
кошти його матері ОСОБА_1 під час перебування його з відповідачкою в шлюбі. В
квартирі вони фа­ктично не проживали. Шлюб було розірвано 19.02.1998 p.,
після чого,  через
де­який час вони знову стали проживати разом,
вели спільне господарство,  вихову­вали
дитину,  займалися підприємницькою
діяльністю. В грудні 2006 р. стосунки між ними погіршилися,  відповідачка скасувала довіреність на
розпорядження ква­ртирою,  видану
ОСОБА_1,  з наміром самостійно відчужити
квартиру. Поси­лаючись на  ст.  ст.
60,  63,  70 СК України,  просив суд задовольнити позов.

Рішенням
Мукачівського міськрайонного суду від 03.04.2007 р. у позові від­мовлено.

ОСОБА_1,
діючи в інтересах ОСОБА_4,  оскаржила рішення су­ду,  яке вважає незаконним,  ставить в апеляції питання про його
скасування з ух­валенням нового рішення,
яким позов просить задовольнити. Апелянт вказує,  що

Справа №
22ц-946/07                                       Номер
рядна статистичного звіту: 5

Головуючий у 1-й
інстанції БОНДАРЕНКО Ю.О. Доповідач КОНДОР Р.Ю.

дана квартира за кошти,  виручені від
продажу квартири,  що належала ОСОБА_1 та
ОСОБА_4,  була придбана для подружжя
ОСОБА_4,5 під час пере­бування їх у шлюбі та під час їх спільного проживання.
Незважаючи на розірвання шлюбу в 1998 p.,  сторони
згодом відновили спільне проживання,  яке
фактично тривало до кінця 2006 р. Факт нібито роздільного проживання сторін з
1992 по 2002 роки обґрунтовано судом сумнівними доказами. До даних відносин суд
мав застосувати положення  ст.  28 ч. 1 КШС України.

У
запереченнях на апеляцію представник відповідачки ОСОБА_6 вка­зує на її
безпідставність та на законність і обґрунтованість рішення суду,  що його слід залишити без змін.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення: представників
позивача ОСОБА_1,  ОСОБА_2,
які апеляцію підтримали та просять її задовольнити; предста­вника
відповідачки ОСОБА_3,  який просить
апеляцію відхилити як безпідстав­ну,  а
рішення суду,  що є законним,  залишити без змін,  обговоривши доводи сто­рін,  перевіривши матеріали справи,  суд приходить до наступного.

Шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5  було укладено
09.07.1990 р. (а.с.  8). Рішенням
Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 23.05.1996 р. шлюб було
розірвано,  розлучення органом РАГСу було
зареєстрова­но 19.02.1998 р. (а.с.
9,  54). Як встановлено зазначеним
судовим рішенням,  до травня 1996 р.
сторони вже понад три роки проживали окремо. З ОСОБА_4 були стягнуті й аліменти
на утримання доньки Евеліни (а.с.  47).
Про розділь­не проживання сторін близько шести років до розірвання шлюбу
вказував і сам позивач у своїх заявах до Кам'янець-Подільського міськрайонного
суду від 24.-26.01.2007 р.,  для сумнівів у змісті цих заяв підстав
немає. Доказів того,  що про­тягом
1996-2002 pp.
сторони проживали разом,  вели
спільне господарство - в справі також немає.

Отже,  хоча на час укладення 04.06.1997 р. договору
купівлі-продажу спірної квартири (а.с.
7) розлучення ще не було зареєстроване відповідно до  ст.  44
КШС України,  шлюб між сторонами був
фактично припинений. Відповідно до зазначе­ного договору ОСОБА_5 придбала цю
квартиру,  її право власності зареєст­роване
(а.с.  6,
11). Взаєморозрахунки між ОСОБА_1 та відповідачкою,  на які посилається позивач,  на правомірність укладення зазначеного
договору не впли­вають.

Не
спростовують цих висновків і безпідставні твердження позивача про спі­льне
проживання в цей час,  факти видачі
відповідачкою ОСОБА_1 доручень на розпорядження спірною квартирою тощо. Факт
спільного проживання сторін протягом певного часу після 2002 р. без реєстрації
шлюбу правового значення для вирішення даного спору не має.

За змістом  ст.
ст.  11,  60 ЦПК України,  сторона на власний розсуд розпоря­джається
своїми процесуальними правами і зобов'язана належно довести обста­вини,  на які вона посилається в підтвердження своїх
вимог чи заперечень. Обста­вини,
встановлені судовим рішенням у цивільній справі,  що набрало законної си­ли,  не доказуються при розгляді інших справ,  у яких беруть участь ті самі особи ( ст.  61 ч.3 ЦПК України). Суд,  забезпечивши належний розгляд справи,  постанов­ляє законне і обґрунтоване рішення,  яке апеляційний суд перевіряє в межах до­водів
апеляційної скарги та вимог,  заявлених у
суді першої інстанції ( ст.  ст.  212-213,
303 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно,  на
підставі належно досліджених і оцінених доказів та з урахуванням доводів сторін
встановив обставини справи,  вірно засто­сував
до даних правовідносин положення КШС України (зокрема,   ст.
22,   ст.  28 ч. 2),
якими вони регулюються. Право власності відповідачки на спірну квартиру
на­буте правомірно,  відповідно до  ст.
ст.  4,  151,
224 ЦК України
(1963 р.),   ст.  12 За­кону
України „Про власність",  і як таке
підлягає захисту. Висновок суду про те,
що спірна квартира була придбана відповідачкою під час роздільного
проживання сторін при фактичному припиненні шлюбу між ними,  а,
отже,  є саме її власністю,  а не спільною сумісною власністю подружжя,  відповідає фактичним обставинам справи та
підтверджується сукупністю доказів,  що
узгоджуються між собою. З огляду на це не може йтися,  зокрема,
і про припинення права спільної сумісної власності на майно,  оскільки таке не виникало. Доводи апеляції
висновків суду не спростовують.

За таких
обставин,  суд правильно відмовив у
позові по суті.

З
урахуванням вищенаведеного,  апеляційний
суд приходить до висновку про необґрунтованість апеляції,  яку слід відхилити,  а постановлене з додержан­ням норм
матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції -залишити
без змін. При цьому,  з рішення слід
виключити помилкову вказівку на будинок АДРЕСА_1 та викласти його резолютивну
частину таким чином: „У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права спільної
сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1,
її поділ на дві рівні частини та ви­знання за позивачем права власності
на 1/2 частину цієї квартири - відмовити.".

Керуючись  ст.
ст.  307,  308,
314 ЦПК України,  апеляційний суд
-

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 відхили­ти .

Залишивши
рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 3 квітня
2007 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 без змін,  виключити з нього вказівку на будинок
АДРЕСА_1 та викласти його резолютивну частину таким чином: „У позові ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про припинення права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1,  її поділ на дві рівні частини та визнання за
позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири -відмовити".

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з негайно і протягом двох місяців з дня
її проголошення може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України.