АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22
ц-103/2008                          Головуючий
в 1 інстанції - Решетнік М.О.
Категорія - 29                                               Доповідач   - Глущенко Н.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2007
року       Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного

суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого    - Глущенко Н.Г.

суддів       - Григорченка Е.І., Прозорової М.Л.

при
секретарі   - Білоконь Н.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 квітня 2007 року та ухвалу того ж суду від 26 лютого
2007 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи
Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №5, Управління житлового
господарства Дніпропетровської міської ради, про визнання права користування
житловим приміщенням та визнання недійсними свідоцтва про право власності на
житло і розпорядження органу приватизації, -

ВСТАНОВИЛА:

Зацікавлена
особа ОСОБА_1
звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення
Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.04.2007 року та ухвалу
того ж суду від 26.02.2007 року про забезпечення позову та направити справу на
новий розгляд, посилаючись на те що вони є незаконними та необгрунтованими, і
як таким, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального закону
/ 64-66 /.

Зазначеним
рішенням від 18.04.2007 року позовні вимоги ОСОБА_2. задоволено. Суд визнав за
ОСОБА_2. право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську, а також зобов'язав Комунальне житлово-експлуатаційне
підприємство № 5 Бабушкінського району м. Дніпропетровська укласти з ОСОБА_2.
договір найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську.

Крім того, суд
визнав недійсними та відмінив розпорядження Управління житлового господарства
Дніпропетровської міської ради від 03.10.2006 року № 2/702-06 та видане на його
підставі свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську на ім'я ОСОБА_1.
/а.с. 56-57 /.

Ухвалою
Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2007 року про
забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську / а. с. 18/.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення та ухвали суду в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що
скаргу необхідно задовольнити , а рішення і ухвалу суду скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.
311 ЦПК України з наступних підстав.

Згідно п.3 ч.1
ст. 311 ЦПК України - рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на
новий розгляд, якщо суд розглянув справу за відсутності будь-кого з осіб, які беруть
участь у справі, належним чином не повідомлених про час і місце судового
засідання, а згідно п. 4 ч.1 цієї ж статті, - якщо вирішив питання про права та
обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2. про визнання за ним права користування житловим
приміщенням квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську та визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло і розпорядження органу приватизації щодо
приватизації зазначеної квартири, - суд виходив з того, що ОСОБА_2. постійно
мешкає в спірній квартирі, проживав в ній зі своєю родичкою ОСОБА_4, яка була
основним наймачем спірної квартири і померла 07.11.1996 року, але позивач не
був прописаний в цій квартирі.

Також,
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2. суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 був
зареєстрований в спірній квартирі 26.01.2006 року, однак в цій квартирі він не
проживав і не проживає, його реєстрація в квартирі була здійснена без згоди
позивача ОСОБА_2., як мешканця цієї квартири.

Крім того, суд
прийшов до висновку оскільки ОСОБА_2. вселився в спірну квартиру за згодою
квартиронаймача ОСОБА_4, проживає в цій квартирі тривалий час і таким чином, у
відповідності до ст. ст. 64,65 ЖК України, набув право користування цим жилим
приміщенням, отже він має право на приватизацію даної квартири, а тому
розпорядження органу приватизації щодо приватизації спірної квартири та
свідоцтво про право власності на житло, яке видане на підставі цього
розпорядження, підлягають визнанню недійсними та відміні.

Однак, з такими
висновками суду погодитись неможна, оскільки вони протирічать  закону та матеріалам справи.

Розглядаючи
справу по суті та ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції допустив
грубі порушення норм матеріального та процесуального закону.

Так, ухвалою
суду першої інстанції від 05.03.2007 було відкрито провадження по справі та
призначено попереднє судове засідання на 20.03.2007 року / а. с. 1 /, але в
порушення вимог ст. 127 ЦПК України суд не надіслав особам, які приймають
участь , зокрема відповідачу ОСОБА_1.
копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з
копіями доданих до неї документів. Мало того, суд в порушення вимог ст.ст.
74-76 ЦПК України не надіслав відповідачу судову повістку про виклик у суд.

Дані порушення
процесуального закону були допущені судом першої інстанції і при призначенні
справи до розгляду по суті на 18.04.2007 року, тобто суд знову не направив
відповідачу судову повістку про слухання справи.

Суд, в порушення
вимог ч. 9 ст.74 ЦПК України, викликав відповідача в судове засідання через
оголошення в пресі / а. с. 20,34 / не маючи на те підстав, оскільки в
матеріалах справи позивачем було зазначено місце проживання відповідача в
спірній квартирі, де він і був зареєстрований - на що вказав сам позивач у
своєму позові. В матеріалах справи відсутні: повернута поштова кореспонденція,
довідки як адресного бюро, так і органів внутрішніх справ про те, що відповідач
не проживає чи не зареєстрований в спірній квартирі, які могли б надати суду
відповідну інформацію або підстави для виклику відповідача до суду через
оголошення в пресі.

Вище зазначені
порушення процесуального закону призвели до того, що суд розглянув справу за
відсутності відповідача, який не був повідомлений належним чином про слухання
справи.

Мало того,
зазначені порушення позбавили суд можливості встановити той факт, що ще
ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_1. помер
/ а. с. 60 /, тобто ще до 22.02.2007 року, коли позивач звернувся до суду з
позовом / а с.4-5 /.

Відповідач ОСОБА_1. був власником
спірної квартири / а. с. 17 /, а все своє майно він заповідав своєму брату ОСОБА_1відповідно до
заповіту від 30.08.2006 року посвідченого нотаріусом у встановленому законом
порядку / а. с 69 /,
який в свою чергу звернувся до нотаріальної контори у зв'язку з відкриттям
спадщини після померлого брата.

Визнавши
недійсним розпорядження про приватизацію квартири АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську та свідоцтво про право власності на житло, яке було видане на
ім'я відповідача ОСОБА_1.,
- суд фактично вирішив питання про право власності на спірну квартиру без
участі зацікавленої особи - спадкоємця ОСОБА_1., що є
безспірною обставиною для скасування судового рішення та направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Крім того,
вирішуючи питання про визнання за позивачем права користування жилим
приміщенням спірної квартири, суд не прийняв до уваги, що згідно ст.5 ЖК
України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад, в даному
випадку у віданні Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, яка в
порушення вимог ст. 33 ЦПК України не була залучена до участі у справі, як
належний відповідач, оскільки житлово-експлуатаційне підприємство лише здійснює
управління житловим фондом у межах визначених власником (ст. ст. 17,18 ЖК
України).

Також, в
порушення вимог діючого закону суд не залучив до участі у справі в якості
належного відповідача - орган приватизації, тобто Управління житлового
господарства Дніпропетровської ради. Не зважаючи на те, що орган приватизації
був по справі третьою особою - суд першої інстанції ухвалив рішення по суті
справи проти такої третьої особи.

Згідно ст. 60
ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог і заперечень. Докази подаються
сторонами, які беруть участь у справі. Докази не можуть ґрунтуватися на
припущеннях.

З матеріалів
справи вбачається, що позивач не був присутнім в судовому засіданні, а його
інтереси представляв представник Пилипенко М.М. згідно довіреності, яка і
підписала позов замість самого позивача.

В своєму позові
ОСОБА_2. посилався на те, що він проживав у спірній квартирі зі своєю родичкою
ОСОБА_4., якій була надана спірна квартира і яка була наймачем цієї квартири.
Суд в своєму рішенні також послався на те, що позивач є родичем ОСОБА_4. ( яка
до речі є матір'ю як відповідача ОСОБА_1., так і зацікавленої особи ОСОБА_1.),
однак в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач є її родичем. В
апеляційній скарзі зацікавлена особа ОСОБА_1.
посилається на те, що позивач не є родичем його матері і у ОСОБА_2. немає
доказів щодо його проживання в спірній квартирі / а. с. 64-66 /.

Визнавши за
ОСОБА_2.право користування жилим приміщенням спірної квартири суд не з'ясував
чи був ним дотриманий встановлений порядок вселення в квартиру, зокрема чи була
письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача ( на момент вселення), чи було
це приміщення його постійним місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх проживання, чи обумовлювався угодою між цими
особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають ( проживали) з ним, певний
порядок користування жилим приміщенням і таке інше.

В матеріалах
справи відсутні довідки щодо прописки ( реєстрації) в спірній квартирі,

як на момент
вселення в неї позивача, так і на момент смерті наймача цієї квартири -

ОСОБА_4.

Сам ОСОБА_2. не
дав суду жодних пояснень щодо його позовних вимог, як і не вказав на належні
докази в підтвердження його позову. Пояснення його ж представника в судовому
засіданні звелись лише до трьох речень / а. с. 55 /. Копії актів ЖЕУ-5, які
надані позивачем суду / а. с. 10-12 /, не завірені належним чином, і до того ж
в них йде посилання на сусідів, але жоден сусід їх не підписав, не було
заявлено і клопотання щодо допиту свідків в підтвердження обставин викладених в
цих актах.

Як вбачається з
ордеру НОМЕР_1 спірна квартира була надана відповідачу ОСОБА_1. та його матері
/ а. с. 14 /. Суд не прийняв до уваги дані обставини і не встановив з якого по
який час проживав та був прописаний (зареєстрований) відповідач в спірній
квартирі і не прийняв до уваги ту обставину, що відповідач неодноразово
відбував покарання в місцях позбавлення волі / а. с. 8 /, а згідно п.7 ч.3 ст.
71 ЖК України ( в редакції закону № 1525-Ш від 02.03.2000 року та закону від
20.01.2005 року ) - жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутніми
членами сім'ї наймача на період взяття під варту, арешту, обмеження волі,
позбавлення волі на певний час чи довічне позбавлення волі.

Пославшись в
рішенні на ст.ст. 64,65 ЖК України суд не встановив чи був позивач членом сім'ї
наймача - ОСОБА_4. При цьому суду треба було б прийняти до уваги те, що для
визнання членом сім'ї, поміж сумісного проживання, повинно мати місце ще і
ведення з наймачем спільного господарства, але при цьому необхідно приймати до
уваги і те, що сумісне проживання та ведення спільного господарства не завжди
свідчать про існування єдиної сім'ї.

Безпідставними і
як такими, що суперечать чинному законодавству та матеріалам справи, є
посилання суду в рішенні на те, що позивач набув право користування спірною
квартирою, а отже і має право на приватизацію спірної квартири, а тому як
рішення органу приватизації щодо приватизації квартири, так і свідоцтво про
право власності на житло видане на ім'я відповідача підлягають визнанню
недійсними та відміні, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази
того, що позивач набув право користування жилим приміщенням в спірній квартирі.

Крім того,
вирішуючи питання щодо законності приватизації спірної квартири суд не прийняв
до уваги Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду"
від 19.06.1992 року № 2482-ХП (з послідуючими змінами та доповненнями),
постанову Верховної Ради України "Про порядок введення в дію Закону
України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 29.06.1992
року № 2483-ХП, постанову Кабміну України від 08.10.1992 року № 572 "Про
механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного
житлового фонду", Положення про порядок передачі квартир (будинків) у
власність громадян ( затверджене наказом Держжитлокомунгоспу від 15.09.1992
року № 56, з послідуючими змінами та доповненнями).

Суд першої
інстанції, пославшись в своєму рішенні від 18.04.2007 року / а. с. 56-57 / на
рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2006 року
/а.с. 9/, не прийняв до уваги те, що воно постановлене судом без залучення до
участі у справі ОСОБА_1.,
який був зареєстрований в квартирі, де був встановлений факт проживання
ОСОБА_2.

Фактично суд
першої інстанції при розгляді справи по суті не прийняв до уваги і роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України викладені в постанові "Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від
12.04.1985 року № 2 ( з послідуючими змінами та доповненнями ), зокрема в
п.п.4,9.

При вище
викладених обставинах рішення суду від 18.04. 2007 року не може залишатися в
силі і підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Щодо апеляційної
скарги на ухвалу суду про забезпечення позову від 26.02.2006 року / а. с. 18 /,
то вона теж підлягає задоволенню, оскільки зазначена ухвала постановлена з
порушенням процесуального закону і не відповідає вимогам ст.ст. 151-153 ЦПК
України.

Так, суд першої інстанції постановляючи ухвалу про забезпечення
позову не прийняв до уваги, що ст. 152 ЦПК України передбачає види забезпечення
позову серед яких арешт і заборона вчиняти певні дії є різними видами
забезпечення позову. Крім того, постановляючи зазначену ухвалу суд не виконав
вимоги ч. 5 ст. 153 ЦПК України, оскільки не зазначив підстави для обрання вказаних
ним видів забезпечення, а також не направив негайно копію ухвали зацікавленим
особам, в тому числі і відповідачу.

Таким чином,
апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення та ухвала суду скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки вони
ухвалені з порушенням норм процесуального закону.

Керуючись ст.ст.
303,307,311,312 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення
Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2007 року та
ухвалу цього ж суду від 26 лютого 2007 року про забезпечення позову -
скасувати, справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців з цього часу.