Справа
№2-161 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 квітня 2007 року                                                                                місто
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області

в
складі: головуючого - судді Поповича С.С

з участю
секретаря Черкес У.О.

адвокатів
ОСОБА_1, ОСОБА_2

сторін  та
представників  сторін   :
позивачки  ОСОБА_4,   відповідача

ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті
Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення
від права на спадкування згідно з яким позивачка просить постановити рішення
яким встановити, що ОСОБА_3 ухилявся від надання матеріальної допомоги батькові
ОСОБА_5 та що він ухилявся від надання допомоги в період перебування батька в
безпорадному стані та усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті
його батька, а її чоловіка ОСОБА_5, керуючись при цьому змістом ч.ч. 3,5 ст.
1224 Цивільного Кодексу України, -

установив:

Відповідач заявлених до нього вимог не визнав та по суті
спору пояснив, що не було такого щоб йому хто говорив про те, що батько бажає
його бачити, а він не прийшов до нього. З батьком бачився.

Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи суд вважає,
що у задоволенні позові слід відмовити виходячи з наступного.

Ст. 4 ЦПК України передбачає, що усяка заінтересована особа
вправі у порядку встановленому законом звернутись до суду за захистом
порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу, а також
для вжиття передбачених цим Кодексом заходів спрямованих на запобігання
правопорушенням.

Відповідно до змісту ст.ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд
слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна
сторона зобов "язана
довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 3 ст. 1224 Цивільного Кодексу на яку посилається
у своїх вимогах позивачка передбачає, що не мають права на спадкування за
законом діти які ухиляються від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця,
якщо ця обставина встановлена судом.

2

Частина 5 цієї ж статті якою теж обґрунтовує свою позицію
позивачка передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання
допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був
у безпорадному стані.

Тобто, позивачка повинна була надати суду достовірні
докази того, що відповідач ухилявся від обов"язку від виконання обов'язку
щодо утримання спадкодавця, свого батька, ухилявся від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані, тобто що покійний батько відповідача був у такому стані що
не міг пересуватись, не мав засобів для лікування, проживання, тощо, а
відповідач знав таке, мав можливість, але не надавав допомоги спадкодавцеві.

Проте
таких доказів суду вона не надала.

Заявлені позивачкою свідки суду підтвердили, що покійний
батько відповідача дійсно хворів, одні вказали, що він не міг рухатись протягом
кількох років перед смертю, інші що тільки кілька місяців до смерті. Проте
жоден медичний документ не підтверджує того факту, що покійний не міг протягом
кількох років рухатись. Зокрема, виписка з історії хвороби № 4248 підтверджує,
що ОСОБА_5, 1939 року народження, з 15 по 29 липня 2004 року перебував на
стаціонарному лікуванні у міській клінічній лікарні № 1 з відповідним діагнозом
і у п. 8 виписки зазначено, що скаржився на головокружіння, хиткість при ходьбі,
слабість в ногах ( а.с. 8 ), тобто за пів року до смерті (помер ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1) він ще ходив сам хоч і скаржився на болі в ногах. Що підтвердили
і заявлені самою ж позивачкою свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та інші. Тому суд не бере
до уваги покази самої позивачки та свідків котрі підтверджували, що покійний
протягом чотирьох років до смерті вже був лежачий хворий.

Виписка з історії хвороби № 2933 підтверджує, що ОСОБА_5
перебував на стацлікування з 8 по 23 травня 2003 року, скаржився на слабість в
ногах і що не може сидіти (саме сидіти, а не ходити !!!) (а.с. 11).

Виписка з історії хвороби № 7632 підтверджує, що ОСОБА_5
перебував на стаціонарному лікуванні у тій же лікарні з 16 по 31 грудня 2004
року ( тобто за місяць до смерті). І у цій виписці вже зазначено, що покійний
скаржився на те, що вже дійсно не може сам добре ходити, а при його обстеженні
встановлено, що самостійно сідає, встає зі сторонньою допомогою, пересувається
дуже повільно тримаючись за сторонні предмети ( а.с. 9-Ю).

На думку суду документально зафіксовані з цього приводу
дані мають належну достовірність з цього приводу і ними спростовуються покази
свідків котрі підтверджували інше.

Крім того, свідки зі сторони позивачки та й сама
позивачка підтвердили, що покійного постійно було доглянуто, зварено та подано
їсти, випрано одяг, забезпечено медикаментами, лікуванням. Дійсно докази
підтверджують, що зроблено це було з боку позивачки по справі, але вона була
дружиною покійного і тому надавала йому таку допомогу. Покійний також отримував
і відповідні суми пенсії за рахунок який здійснювався цей догляд, але якщо
позивачка витрачала на утримання покійного і свої кошти, то це не може бути
підставою для задоволення заявлених нею вимог.

Довідки про пенсію покійного та заробітки відповідача
підтверджують, що у відповідача доходи були дійсно набагато менші ( а.с.
25,27-39 ). Він також змушений був доглядати і за своєю бабусею, був її
опікуном ( а.с. 40 ).

Свідки заявлені позивачкою також підтвердили, що покійний
перед смертю питав за сина, хотів його бачити перед смертю. Але жоден свідок чи
сама позивачка не сказали, що ОСОБА_5 потребував допомоги в тих чи інших
питаннях і саме з цього приводу хотів щоб відповідач прийшов надавати йому ту
чи іншу допомогу.

Покійний знав, що має майно у власності, але і будучи в
роках та хворий він у той же час не написав заповіту щодо спадкування майна
тільки позивачкою, не позбавив таким

3

чином свого
сина, відповідача по справі, спадку, хоч міг би це при бажанні зробити. Якщо ж
не зробив, висновок один - не хотів цього роботи, не хотів позбавляти сина
спадщини.

Позивачка в судовому засіданні ствердила, що дійсно в нот
контору подано заяви про прийняття спадщини як нею так і відповідачем. Вона не
позбавлена права на спадкування будинково л
о дінням що належало покійному на праві особистої власності. Обоє сторони
мають його успадкувати. Одного тільки небажання віддати частину спадщини сину
покійного не може бути підставою для задоволення заявлених позивачкою вимог. А
правових підстав для такого суд при досліджених доказах не вбачає. При
обставинах по справі не буде ущемлено жодних законних інтересів позвачки.

На підставі викладеного, ст.ст. 4,10,11,58-61 ЦПК
України, ст.. 1224
Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України , суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення від
права на спадкування згідно з яким позивачка просить постановити рішення яким
встановити, що ОСОБА_3 ухилявся від надання матеріальної допомоги батькові
ОСОБА_5 та що він ухилявся від надання допомоги в період перебування батька в
безпорадному стані та усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті
його батька, а її чоловіка ОСОБА_5 - відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду до
апеляційного суду Івано-Франківської області може бути подано протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга на рішення подається
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження через суд
першої інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку
подачі заяви на апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не
було подано.

У разі подання заяви про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку.