Справа № 22-ц-4645 / 2007 року                                                             Головуючий
: про визнання недійсним договор                                         1
інстанції - Кучма А.Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13
вересня 2007 року судова колегія судової палати у цивільних спра­вах
апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді:                                 - Бородіна М.
М. ,

суддів:                                                      -
Гальянової І.Г.,

- ЛаренкаВ.І.,

при
секретарі:                                          -
Сватенко Н.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районно­го
суду м.  Харкова від 23 липня 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: державний нотаріус Сьомої Харківської державної
нотаріальної контори ОСОБА_3,  про
визнання недійсним договору дарування,  -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2
30 жовтня 2006 року звернувся у суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним
договору дарування квар­тири АДРЕСА_1,
укладеного 27 серпня 1997 року.

На
обґрунтування своїх вимог позивач вказував,
що зазначену кварти­ру він придбав після розірвання шлюбу та переїзду до
м.  Харкова. Дружина разом з двома
доньками залишилась проживати у м.  Ізюмі
та перестали під­тримувати з ним будь-які стосунки. У 1996 році у нього стався
інфаркт,  після чого він постійно хворів.
Всередині 1997 року стан його здоров'я значно по­гіршився та була зроблена
операція з видалення правої нирки,  після
чого він тривалий час перебував у лікарні та проходив курс хіміотерапії. Маючи
по­требу в грошах,  він звернувся до
своєї старшої доньки - ОСОБА_1 за допомогою і просив позичити йому 400 доларів США. Вона погодилась,  од­нак за умови,  що він підпише відповідний договір,  щоб після його смерті квартира залишилась
їй,  а вона буде в подальшому доглядати
за ним та нада­вати відповідну допомогу. Через похилий вік,  постійні хвороби,  потребу в грошах,  необхідність сторонньої допомоги та догляду
ОСОБА_2 погодив­ся і підписав договір,
вважаючи,  що це договір довічного
утримання. Після підписання договору донька забрала усі документи собі,  дала йому гроші і відвезла додому. Після
укладення договору протягом року ОСОБА_1 час від часу приїжджала,  допомагала матеріально,  потім - тільки висилала гроші. У 2003 році на
її прохання він прописав у квартирі сина ОСОБА_1,  який переїхав до нього жити. Однак,  в подальшому їх стосунки не скла­лися через
пияцтво внука. Після того,  як син
ОСОБА_1 на його вимогу покинув квартиру,
донька перестала провідувати і допомагати матеріально,

майже 2 роки не приїжджала,  всього
декілька разів зателефонувала. На поча­тку осені 2006 року після непорозуміння
донька заявила йому,  що буде про­давати
квартиру і щоб він виселявся із квартири. Після цієї розмови він звер­нувся до
нотаріальної контори,  де йому
роз'яснили,  що дійсно,  між ним і ОСОБА_1був укладений саме договір
дарування квартири,  а не дого­вір
довічного утримання. На підставі викладеного,
враховуючи,  що при укла­денні
договору він помилявся відносно істотних умов договору та те,  що спі­рна квартира є його єдиним місцем
проживання позивач просив задовольни­ти його вимоги.

Відповідач
ОСОБА_1 проти заявлених вимог заперечувала.

Рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 23 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені та
визнаний недійсним договір дарування квартири,
укладений 27 серпня 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Комінтернівсь­кого районного суду
м.  Харкова від 23 липня 2007 року
скасувати як неза­конне та необгрунтоване і ухвалити нове,  відмовивши ОСОБА_2 у задо­воленні
позовних вимог.

У скарзі
ОСОБА_1 вказує,  що висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам справи,
при ухваленні рішення порушені норми процесуального права. Суд дійшов
висновку,  що позивач,  укладаючи угоду,  мав намір отримувати за передану відповідачу
квартиру відповідний догляд та допомогу за життя. Саме на умовах довічного
утримання він укладав уго­ду,  а
відображення його волевиявлення у формі договору дарування свідчить про
невідповідність його волі і зовнішньому прояву,
яке сформоване під впливом помилки. Однак,  суд не звернув уваги на те,  що сторони перебува­ють у родинних
стосунках,  що і пояснює надання догляду
зі сторони ОСОБА_1

Не
відповідає обставинам справи і висновок суду першої інстанції з по­силанням на
пояснення свідків,  що позивач постійно
скаржився на доньку,  яка не виконувала
умов договору,  згідно якого вона повинна
була повністю піклуватись про нього та доглядати. Суд проігнорував докази,  надані пояс­неннями свідків та сторін,  що підтверджують наявність наміру у ОСОБА_2
укласти саме договір дарування.

Судова
колегія,  заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення осіб,  які з'явились у судове засідання,  дослідивши матеріали цивільної справи,  вва­жає,
що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи
рішення про задоволення позовних вимог,
суд першої ін­станції виходив із того,
що ОСОБА_2,  укладаючи угоду,  мав намір отри­мувати за передану ОСОБА_1 у
власність квартиру відповідний догляд та допомогу за життя,  оскільки на момент укладення угоди він був
непраце­здатним за станом здоров'я і саме на умовах довічного утримання укладав
угоду,  а відображення його волевиявлення
у формі договору дарування свід-

чить про невідповідність
його волі і зовнішнього прояву,  яке
сформоване під впливом помилки.

Однак,  з такими висновками суду першої інстанції
погодитись не можна.

Відповідно
до  ст.
56 ЦК України
1963 року,  угода,  укладена внаслідок помилки,  що має істотне значення,  може бути визнана недійсною за позовом
сторони,  яка діяла під впливом помилки.

Згідно з
п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № З «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною
суб'єкта,  предмета чи інших істотних
умов угоди,  що вплинуло на її
волевиявлення,  при відсутнос­ті якого за
обставинами справи можна вважати,  що
угода не була б укладена.

Обґрунтовуючи
свої позовні вимоги,  ОСОБА_2
вказував,  що «...да,  я подписал договор дарения,  но когда я его подписывал я думал,  что подписы­ваю договор содержания» (а.
с.  47).

Доказів неправильного,  спотвореного уявлення позивачем фактів і об­ставин
реальної дійсності щодо суті відносин,
що складались між сторонами на момент укладення угоди і яке б сприяло
спотвореному формуванню його волі - матеріали справи не містять і позивачем
вони надані не були.

Ствердження
ОСОБА_2,  що під час укладення договору в нотаріа­льній конторі
йому не роз'яснялись права,  він погано
себе почував та не ус­відомлював наслідки укладеного договору спростовуються
матеріалами справи. Так,  на а. с 68-69 міститься
копія договору дарування від 27 серпня 1997 року,  згідно якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1 (а. с.  3,  68-69). З вказано­го договору
вбачається,  що він особисто підписаний
ОСОБА_2 Це є підтвердженням його дійсних намірів відносно укладення саме
договору да­рування. Також державним нотаріусом Сьомої Харківської державної
нотарі­альної контори ОСОБА_2 були роз'яснені правові наслідки посвідчення
договору дарування,  про що свідчить його
підпис.

Також
позивач,  обґрунтовуючи причину звернення
до суду аж через 9 років після укладення договору,  зазначав,
що тільки після телефонної розмо­ви з донькою у вересні 2006 року він
дізнався про укладення саме договору дарування. Однак,  доказів цьому позивачем не надано.

Ні
матеріали справи,  ні доводи позивача
щодо помилки не дають підстав для сумнівів у тому,  що під час укладення договору дарування він
перебував у здоровому глузді,  розумів
про його наслідки.

За ч.
1  ст.
60 ЦПК України,  кожна сторона
зобов'язана довести ті обста­вини,  на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судова
колегія,  керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  314,  319 ЦПК України,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 23 липня 2007 року - скасувати та ухвалити нове.

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
дарування квар­тири АДРЕСА_1,  укладеного
27 серпня 1997 року - відмовити.

Рішення суду
апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту

проголошення.