Справа № 22-Ц-2172 2007р.                                     Головуючий
1-ї інст. БУТЕНКО В.М.
стягнення компенсації                                   Доповідач
УХВАЛА
ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

21 травня 2007 року судова колегія
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в
складі:

головуючого -
КАРІМОВОЇ Л.В.

суддів -
ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П., КІРСАНОВОЇ Л.І.

при секретарі -
ЗЕЛШСЬКІЙ І.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 лютого 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1 до Ізюмського комунального виробничого
водопровідно-каналізаційного підприємства, треті особи керівник 1KB ВКП ОСОБА_2
і Державна виконавча служба в Ізюмському та Борівському районах Харківської
області про стягнення компенсації за затримку розрахунку та виплати заробітної
плати в сумі 19469,52 грн., -

встановила :

16.10.2006
року ОСОБА_1 звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з
позовом до Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного
підприємства (далі 1KB ВКП) третя особа керівник 1KB ВКП ОСОБА_2 про виплату
компенсації за затримку розрахунку і виплати заробітної плати.

Позивач
зазначав, що наказом № 68-к від 15.09. 1977 року він був прийнятий на роботу до
відповідача по переводу з Ізюмського приборобудівельного заводу начальником
відділу капітального будівництва, наказом № 101 від 30.07.1998 року за його
згодою -переведений на посаду прораба.

Наказом
№ 159 від 24.11.2003 року звільнений з підприємства за п.1ст.40 КЗпП України
(скорочення штату)

Ухвалою
судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 15.07.2004 року на його користь з відповідача стягнута
недоплачена заробітна плата за перід з 01.01.2003 року до 24.11.2003 року в
сумі 514,14 грн., але цю суму він отримав 16.09.2004 року тобто через 9,5
місяців.

Рішенням
Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2005 року на його
користь з відповідача стягнута 1229,02 грн. -недоплаченої заробітної плати за
період з 14.07.2003 року по 24.11.2003 року, але цю суму він отримав 15.02.2006
року, тобто через 26,5 місяців.

Посилаючись на
те, що такими діями адміністрації підприємства порушені ст.ст.116,117 КЗпП
України та зазначаючи, що компенсація за затримку розрахунків і виплати
недоплаченої заробітної плати складає 19469,52 грн. позивач просив стягнути
вказану суму на його користь з відповідача.

Ухвалою
Ізюмського міськрайонного суду Харківськой області від 10 січня 2007 року до
участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача залучено Державну
виконавчу службу в Ізюмському та Борівському районах Харківської області.

Рішенням
Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 лютого 2007 року  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на рахунок Територіального управління державної судової
адміністрації в Харківській області 30 грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішенння та постановити нове, яким
стягнути належну йому компенсацію, посилаючись на невідповідність висновку щодо
пропуску ним строку звернення до суду, положенням ч.2 ст.233 та ст.238 КЗпП
України, відповідно до яких у разі порушення законодавства про оплату праці,
працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Представник
відповідача на апеляційну скаргу подав заперечення, в яких просить в
задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без
змін, посилаючись на безпідставність доводів апелянта.

Заслухавши
доповідь судді; пояснення учасників процесу; перевіривши матеріали справи і
доводи апеляційної скарги, судова колегія не знаходить підстав для її
задоволення.

Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції послався на те, що
позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з цим позовом; не надав
доказів поважності причин пропуску цього строку і такі докази не встановлені
судом.

Судова колегія
визнає, що такий висновок суду відповідає ч.1 ст.233 КЗпП України та
роз»ясненням, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9
від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами
та доповненнями).

Як встановлено
судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, своє звільнення з
роботи 24.11.2003 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 оскаржив до
суду, звернувшись з позовом про поновлення на роботі; стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу , доплати до заробітної плати за 2003 рік і
відшкодування моральної шкоди. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду
Харківської області від 28.04.2004 року в задоволенні його позову було
відмовлено.Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15.07.2004 року
зазначене рішення було змінено і стягнуто на користь ОСОБА_1 з Ізюмського KB ВКП
514,14 грн. недоплаченої заробітної плати за період з 01 січня по 24 листопада
2003 року.

Рішенням
Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05.12.2005 року з
Ізюмського KB ВКП на користь ОСОБА_1 стягнуто 1229,02 грн.
недоплаченої заробітної плати за період з 14.06.2003 року по 24.11.2003 року та
725 грн. у відшкодування моральної шкоди.

При цьому вимог
про відповідальність відповідача згідно ст.117 КЗпП України за затримку
розрахунку ОСОБА_1 до суду не заявляв.

З позовом про
стягнення компенсації за затримку розрахунку та виплати заробітної плати за
період з 1 січня 2003 року по 24 листопада 2003 року та з 14 червня 2003 року
по 24 листопада 2003 року в сумі 19469,52 грн. ОСОБА_1 звернувся до суду 16
жовтня 2006 року.

Доказів
поважносте причин пропуску 3-х місячного строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП
України позивач суду не надав.

Згідно ст.117
КЗпП України виплата працівникові його середнього заробітку за весь час
затримки належних йому від підприємства сум є видом відповідальності власника у
вигляді грошової санкції за порушення строків розрахунку при звільненні (ст.116
КЗпП України) і не є оплатою праці робітника відповідно до вимог ст.ст.94, 97
КЗпП України.

За таких
обставин вимоги ч.2 ст.233 КЗпП України не можуть застосовуватися до виниклих
правовідносин.

Доводи
апелянта на необхідність застосування вимог ст.238 КЗпП України є також
необгрунтованими, оскільки дія цієї норми розповсюджується на інші види
грошових вимог працівника.

Відповідачем
у спорі письмово заявлено про застосування сплину строку позовної давності, що
є підставою для відмови у позові.

Судова
колегія визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної скарги, доводи якої висновків суду не
спростовують.

Керуючись
ст.ст.303,304, п.іч.1 ст.307, ст.ст.308, 313-315 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення
Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 лютого 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного Суду України.