Верховний Суд України
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №
22-2222/07                             Головуючий
у 1-й інстанції: Парій О.В.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14
червня 2007 року                                                                              м.  Запоріжжя

Колегія судців
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:                                                 Бєлки В.Ю.,

Судців:                                                            Кримської
О.М. ,

Осоцького І.І.

При
секретарі:                                                Череватій
О.В.,

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня
2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 про
укладення трудового договору,  внесення
запису до трудової книжки,  стягнення
несплачених сум та моральної шкоди,  поновлення
на роботі,  стягнення оплати за вимушений
прогул,

ВСТАНОВИЛА:

У
вересні 2006р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства
«Шарк» про укладення трудового договору,
внесення запису до трудової книжки,
стягнення несплачених сум та моральної шкоди,  поновлення на роботі,  стягнення оплати за вимушений прогул.

В позові
зазначав,  що працював у відповідача з
15.10.2005р. охоронцем,  з цього числа
був фактично допущений до роботи по охороні майна,  яке знаходилось на охоронюваній території.

За час роботи
відповідач не вніс записи в трудову книжку про прийняття на роботу.

17.08.2006р.
позивач звернувся до відповідача
з проханням укласти трудовій договір в письмовій формі та внести відповідний
запис у трудову книжку.    V-"

01.09.2006р.
під час чергування його повідомили про те,
що на роботі залишаються два охоронця,
а йому треба 04.09.2006р. прийти за розрахунком.

Позивач
вважає,  що на протязі 10 місяців 15 днів
його роботи відповідач не сплатив йому: за надурочний час - 3287 гри.,  за роботу в нічний час - 357 грн.,  за роботу у

святкові
та неробочі дні- 213 грн. та грошову компенсацію за невикористану відпустку в
розмірі 710 грн.,  а всього 4567 грн.

Посилаючись
на ці обставини,  позивач просив суд
стягнути на його користь вищевказані суми.

Крім
того,  позивач вважає,  що неправомірними діями відповідача ,  йому заподіяна моральна шкода,  яку він оцінює в 10000 грн.,  яку також просив стягнути з відповідача.

Ухвалою
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29.11.2006р. за
клопотанням позивача замінено первісного відповідача - ПП «Шарк» належним
відповідачем - ПП ОСОБА_2

Рішенням
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня 2007 року у
задоволенні позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої
інстанції,  як ухвалене з порушенням норм
матеріального права,  та прийняти нове
рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши
доповідача,  пояснення осіб,  які брали участь у справі,  дослідивши обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги,  колегія суддів
вважає,  що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно  ст.
308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Обґрунтовуючи
свої вимоги,  позивач посилався на
те,  що фактичний допуск до роботи
вважається укладенням трудового договору,
незалежно від того чи було прийняття на роботу належним чином
оформлене,  якщо робота провадилась за
розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу.

З
матеріалів справи вбачається,  що з
15.10.2005 року ОСОБА_1 за усною домовленністю з ПП ОСОБА_2 здійснював
послуги останньому щодо охорони території підприємства з щомісячною оплатою
праці у розмірі'400 грн..

Роботу
по охороні об'єкту позивач на вищевказаних умовах виконував до 01.09.2006 року.

На
протязі всього часу роботи на оформлені трудового договору з послідуючою
реєстрацією його в дер давній службі зайнятості,  як це передбачено  ст.
24-1 КЗпП України,  не наполягав.

Із
змісту  ст.  21 КзпП України видно,  що визначальним для трудового договору є
те,  що особа за угодою з роботодавцем
зобов'язалась виконувати роботу,
визначену цією угодою,  з
підляганням внутрішньому розпорядку,  а
останній зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці,  необхідні для
виконання роботи,  передбачені
законодавством про працю,  колективним
договором та угодою сторін.

Підлягання
внутрішньому розпорядку означає,
зокрема,  те,  що робочий час встановлюється не особою,  яка за угодою має виконувати роботу,  а роботодавцем.

Особливістю
трудового договору є також те,  що оплата
за виконану роботу у формі заробітньої плати провадиться регулярно,  в установлені для її виплати строк.

Так,   ст. 115 КзпП України передбачено,  що заробітня плата виплачується на
підприємстві регулярно в робочі дні у строки,
встановлені трудовим договором,
але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу,  що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Як
пояснили сторони в судовому засіданні як суду першої інстанції,  так І в суді апеляційної інстанції,  відповідач проводив оплату за виконану роботу
один раз на місяць,  та не в чітко
встановлені дні.

Крім
того,  ОСОБА_1 до відповідача із заявою
про прийом його на роботу не звертався,
трудову книжку не надавав,  а
також не звертався до суду з позовом про спонукання відповідача до укладення
договору,  тобто не прийняв ніяких
заходів щодо

укладення
трудового договору.

Як
пояснив апелянт в судовому засіданні суду апеляційної інстанції,  він звертався в усній формі до ПП ОСОБА_2 з приводу виплати
коштів за робту у святкові дні та неоформления
його на роботу,  але одержавши
відмову,  не припинив виконувати свою
роботу.

Отже,  названі дії позивача свідчать про те,  що умови праці за якими він працював ,  його влаштовували та якимось чином їх змінювати
він не бажав.

Посилання
апелянта на те,  що він вважав,  що знаходився на випробовувальному строці не
обгрунтовані,  оскільки,  навіть,
при встановлені такого строку необхідно подати заяву про прийняття на
роботу та здати трудовому книжку до відділу кадрів підприємства.

Про
відсутність ознак укладення трудового договору також свідчить те,  що робочий час позивача визначався не
відповідачем ( був відсутній узгоджений з власником або уповноваженим ним
органом графік виходу на роботу),  а самі
працівники,  що підтвердили в судовому
засідання суду першої інстанції як позивач так і допитані свідки. Таким
чином,  підпорядкування внутрішньому
розпорядку не було.

Крім
того,  показання свідків стосуються
роботи на ПП "Шарк",  де вони
працюють за трудовим договором ,  а не
визначають місце роботи позивача.

До того
ж,  ОСОБА_1 В суду апеляційної інстанції
наполягав на тому,  що оскільки він
домовлявся про прийом на роботу саме з ПП ОСОБА_2,  то вважає,  що знаходився у трудових відносинах
безпосередньо з ПП ОСОБА_2.

Таким
чином,  оскільки позивач не надав суду
доказів в обгрунтування,  що з ним було
укладено саме трудовий договір,  а не
цивільно-правова угода,  тому на позивача
не поширюються правові гарантії захисту трудових прав,  передбачені діючим законодавством про працю.

Інших
доводів ,  які були б підставою для
задоволення позовних вимог позивача,
апеляційна скарга не містить.

За таких
обставин,  колегія суддів вважає,  що рішення суду першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та процесуального права,  доводи апеляційної скарги не спростовують
йогозаконність,  підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись  ст.
ст. 307,  308 , 316, 317, 319  ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 квітня
2007 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців.