АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22-1АДРЕСА_19                                   Головуючий
2007 р.                                                                            Пустовіт
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
червня 2007 року                                                                                            м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:     Полякова
О.З.

Суддів :                                 Онищенка Е. А.

Бабак А.М.  При секретарі:    Бабенко Т.І.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами

Бердянського
міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_3 та представника ОСОБА_1 в особі
ОСОБА_2

на
рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2007
року по справі за позовом Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  Федерації професійних
спілок України,  треті особи на боці
відповідача: член ліквідаційної комісії ОСОБА_4,  приватний нотаріус Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і
таким,  що підлягає скасуванню,  за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
третя особа на боці відповідача: прокуратура м.  Бердянськ про виселення без надання іншого
житлового приміщення,  -

ВСТАНОВИЛА:

У липні
2005 року прокурор міста Бердянська в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 ,  Федерації
професійних спілок України про визнання договору купівлі-продажу 68/75 частин
гуртожитку від 29.06.2004 року недійсним.

У позові
зазначав,  що 29.06.2004 року між
Федерацією професійних спілок України,  в
особі члена ліквідкомісії ОСОБА_4 та ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу 68/75 частин гуртожитку по
АДРЕСА_1. На момент продажу в гуртожитку проживав ОСОБА_3,  який мешкає в гуртожитку з 19, 88 року та мав
заборгованість з оплати комунальних послуг та не встиг погасити,  т.я. КП Бердянська будівельна дільниця ФПУ
було ліквідовано. Тому на підставі ч.2
ст.  177,  ч.2
ст.  АДРЕСА_12 ЦК України
ОСОБА_3,  як наймач,  який належно виконує свої обов'язки за
договором найму,  мав переважне право на
придбання свого займаного житла - кімнати АДРЕСА_1.

Після
реорганізації прокуратури в грудні 2006 року Бердянський міжрайонний прокурор
доповнив позовні вимоги,
зазначаючи,  що додатковими
підставами визнання договору купівлі-продажу недійсним є порушення житлових прав
наймачів житла,  передбачених  ст. . 9 ЖК України на безстрокове
користування жилим приміщенням,  на
безкоштовне або по номінальній ціні одержання у власність відповідної квартири.

Просив
суд,  визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 29.06.2004 року 68/75 частин гуртожитку,  що знаходиться АДРЕСА_1.

07.12.2005
року ОСОБА_1  звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3,  третя
особа на боці відповідача: прокуратура м.
Бердянськ про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В позові
зазначала,  що на протязі півтора
року,  ОСОБА_3 проживав із своєю родиною
у гуртожитку,  не оплачуючи комунальні
послуги. В березні 2006 року ОСОБА_1
доповнила свій позов,  пред'явивши
свої позовні вимоги до всіх членів сім'ї: ОСОБА_3,  дружини ОСОБА_8 та їхнього сина ОСОБА_7 На
сьогоднійшій день за ОСОБА_3 склалася заборгованість 563, 43 грн. за
користування житлом.  Житлові права
мешканців не порушенні,  оскільки
функціональне призначення будинку не змінилось. У зв'язку з відсутністю підстав
для надання житла,  невиконання
договірних зобов'язань по внесенню щомісячної квартирної плати за проживання
просила суд,  виселити відповідачів із
кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2007 року у
задоволені позову Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_3 та
зустрічного позову ОСОБА_1  відмовлено.

Не
погоджуючись з рішенням суду прокурор міста Бердянська в інтересах ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу,  в якій
посилаючись на порушення норм процесуального права,  просить рішення суду в частині відмови
задоволені позову прокурора міста Бердянська в інтересах ОСОБА_3 скасувати та
направити справу на новий розгляд.

В
апеляційній скарзі представник ОСОБА_1
просить скасувати рішення в частині відмови в виселенні родини ОСОБА_3
та ухвалити нове рішення яким задовольнити зустрічний позов по справі.

Заслухавши
доповідача, учасників процесу,
дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг колегія суддів
вважає,  що апеляційні скарги задоволенню
не підлягають з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як
вбачається з матеріалів справи згідно договору купівлі - продажу від 29.06.2004
року , посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 між Федерацією профспілок України та ОСОБА_1  т. 1 а.с. 29, витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 09.07.2004 року т.1 а.с. 30 ОСОБА_1  є власником 6875 часток гуртожитку по
АДРЕСА_1.

Бердянській
міжрайонний прокурор в інтересах ОСОБА_3 просив визнати вказаний договір
купівлі - продажу недійсним,  як не
відповідаю чого вимогам закону та який порушує житлові права наймача ОСОБА_3 на
придбання займаного приміщення у власність.

З
аналогічними вимогами до суду звертався інший мешканець гуртожитку ОСОБА_9  і рішенням Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 01.02.2006 року у визнанні договору купівлі - продажу
68Y75 часток гуртожитку ОСОБА_1  було відмовлено,  вказане рішення набрало законної сили.

Також  набрала законної сили

постанова     Бердянського  міськрайонного  суду Запорізької області від 13.04.2006 року
про відмову в задоволенні
адміністративного

позову ОСОБА_9 до
Бердянської міськради,  ОСОБА_4,  ОСОБА_1 ,  приватного нотаріуса
ОСОБА_5,  Федерації профспілок
України,  третя особа - виконком
Бердянської міської Ради про спонукання до прийняття гуртожитку до комунальної
власності.

Таким
чином судова колегія вважає,  що районний
суд вірно відмовив в задоволені позову про визнання недійсним договору
купівлі-продажу частини гуртожитку недійсним.

Розглядаючи
позовні вимоги ОСОБА_1  про виселення
родини ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення необхідно врахувати наступне:

Та
обставина , що змінився власник майна,  а
саме власником 6875 частин гуртожитку по АДРЕСА_1 з 2004 року стала
ОСОБА_1  і вона має охоронюване законом
право володіти,  користуватися і
розпоряджатися майном,  сама по собі не
може бути підставою для виселення осіб,
яки там правомірно проживають.

ОСОБА_3
з 1980 по 2002 роки працював теслярем в Бердянському ПМК " Укркурортрембуд
" і в 1984 році його сім"ї він,
жінка та двоє дітей була надана за спільним рішенням адміністрації та
профкому в 1984 році спочатку кімната АДРЕСА_2,
а потім кімната АДРЕСА_1.

На час
укладання договору купівлі - продажу частини гуртожитку в 2004 році ніхто зі
сторін договору не порушував питання про неправомірність проживання ОСОБА_3 та
його сім"ї в кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку.

В
матеріалах справи відсутній акт прийому - передачі з боку продавця - Федерації
Профспілок України покупцю - ОСОБА_1  на
підставі договору купівлі - продажу кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку,  тобто відсутні докази того , що жила площа
вказаної кімнати входить до складу 6875 часток гуртожитку.

Відповідно
до вимог  ст. 47 Конституції
України,   ст. 9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням Інакше як з підстав і в порядку , передбаченому
законом.

ОСОБА_3
пропрацював на підприємстві в Бердянському ПМК з 1980 по 2002 рік,  а згідно до п.2 ч.1  ст. 125 ЖК України не може бути виселено
осіб,  яки пропрацювали на підприємстві ,
в установі організації що надали їм службове приміщення , не менш як десять
років,  без надання іншого жилого
приміщення.

Також
відсутні вичерпні підстави для виселення із гуртожитків передбачені  ст. 132 ЖК України,  а не сплата вартості проживання в гуртожитку
та комунальних послуг,  можуть бути
підставою для стягнення заборгованості за фактично отримані послуги в судовому
порядку , однак не є підставою для виселення з гуртожитку.

На підставі
вищенаведеного,   судова колегія
вважає,  що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і матеріалам справи,
доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду і тому підстав
для його скасування або зміни не вбачається. Керуючись  ст.
ст. 307, 308, 317      ЦПК
України,  колегія судців,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарга Бердянського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_3 та представника
ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення
Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 лютого 2007 року по
цій справі - залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сиди з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох
місяців.