Справа № 2-260/2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 травня 2007
року Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого -
судді Журавель В.А.. При секретарі -
Сухіній В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті
Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3 особа приватна
фірма «Компанія Тімурджон» про стягнення суми боргу за договором займу

Встановив:

Позивач
звернувся до суду у жовтні 2004
року , посилаючись
на те, що 06.09.2003 року між
ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він передав
відповідачу 6200 доларів США. 08.08.2004 року позивач
направив відповідачу лист з проханням повернути грошові кошти , однак відповідач
гроші не повернув. Тому позивач просив стягнути з відповідача суму боргу , що в еквіваленті
складає 32 905 грн. 26 коп .

Надалі позивач
уточнив свої позовні вимоги ,
посилаючись на те, що був знайомий з відповідачем з 2003 року , вони
підтримували дружні стосунки ,
зі слів останнього позивачу було відомо , що відповідач займається підприємницькою діяльністю , є директором
фірми «Тімурджон», але спільної господарської діяльності сторони не вели, ні в
яких договірних відносинах позивач із фірмою «Тімурджон» не знаходився. У кінці
серпня 2003 року
ОСОБА_2. попросив позивача зайняти йому гроші на короткий термін під проценти . При цьому
пояснив, що грошові кошти йому потрібні для того, щоб своєчасно розрахуватися
за поставлений товар і зобов»язався повернути гроші після реалізації товару
протягом 2 місяців.
5 вересня 2003 року на прохання
відповідача позивач підписав «акт передачі грошових коштів на придбавання
товару». ОСОБА_2. пояснив, що цей акт потрібен йому в якості гарантії плати для
постачальників товару. Але безпосередньо гроші було передано 6.09.2003 року в розмірі 6200 доларів США, про що ОСОБА_2.
власноруч написав розписку, в якій підтвердив факт передачі грошей. Позивач
вважає, що 05.09.2003 року між
ним та відповідачем було досягнуто домовленість по основним пунктам договору
позики : про
суму, умови позики та строки повернення грошей , що було покладено в основу акту від 05.09.2003 року , який і було
підписано по наполяганню відповідача ,
а 06.09.2003 року
відбулася безпосередня передача грошей ,
про що було складено розписку. Тому позивач просив стягнути з відповідача
суму боргу за договором позики у розмірі 31
310грн., суму неустойки 2817грн. 90
коп. за прострочку виконання грошового зобов»язання , а також витрати
по наданню юридичної допомоги в сумі 1000
грн.

У судовому
засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, надав судові
аналогічні пояснення та підтвердив ,
що не вів ніякої спільної господарської діяльності з відповідачем, акт від 05.09.2003 року та розписка
від 06.09.2003 року
стосуються однієї суми -
6200 доларів США, які від
передав відповідачу, а останній зобов»язався повернути гроші протягом 2 місяців, але до
цього часу не виконав взяті на себе зобов»язання .

Представник
позивача підтримала позовні вимоги, надала судові аналогічні пояснення.

2

Відповідач
ОСОБА_2. , як
фізична особа і як директор фірми «Тімурджон» позовні вимоги не визнав і
пояснив, що є директором фірми «Тімурждон» , яка займається закупкою та переробкою сировини . У травні 2003 року він отримав
банківський кредит для фірми ,
тому у грошових коштах ні він, ні фірма «Тімурджон» не потребували . Як приватний
підприємець відповідач займався пошиттям спецодягу, уклав угоди з кількома ВТК по пошиттю
спецодягу і йому були потрібні реалізатори цього одягу. У 2003 року відповідача
познайомили з позивачем, який мав широке коло знайомих та міг йому допомогти у
реалізації спецодягу. Також ОСОБА_1. запропонував свою фінансову допомогу у
розмірі 6200 доларів США та 32 тис. грн. , щоб розширити
діяльність фірми «Тімурджон». 05.09.2003
року було підписано акт для того, щоб внести грошові кошти позивача на
розрахунковий рахунок фірми «Тімурджон». Грошові кошти фактично були передані 06.09.2003 року, але це
були гроші , отримані
від реалізації товару ОСОБА_2., тобто ОСОБА_1. передав відповідачу його власні
кошти після реалізації товару. При цьому позивач попросив відповідача написати
розписку, що він отримав ці гроші для того, щоб не ускладнювати з ним відносин,
відповідач написав розписку про отримання грошей, але наполягав, що отримав від
позивача свої власні кошти. Грошові кошти у розмірі 6200 доларів США були використані
відповідачем як приватним підприємцем і на розрахунковий рахунок фірми
«Тімурджон» не надходили.

Представник
відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав і пояснив судові, що сторони вели
спільну господарську діяльність по закупці, переробці, виготовленню та
реалізації спецодягу. ОСОБА_1. отримував від відповідача товар і після
реалізації повертав йому гроші за винятком понесених ним витрат. 6 вересня 2003 року ОСОБА_1.
також повернув відповідачеві гроші за реалізацію одягу і ці гроші знов були
використані як оборотні грошові кошти. У травні 2003 року відповідач отримав банківський кредит для своєї
господарської діяльності ,
у грошових коштах не нуждався ,
тому у нього не було потреби займати гроші у позивача. Розписка від 06.09.2003 року по суті не
є борговою розпискою, оскільки в ній нема суттєвих умов , які повинна
містити боргова розписка згідно вимог діючого законодавства. Розписка від 06.09.2003 року
підтвердила, що відповідач отримав від позивача гроші за реалізацію свого ж
товару.

Суд, вислухавши
пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає
частковому задоволенню.

Як встановлено у
судовому засіданні 05 вересня 2003 троку між
ОСОБА_1, як приватною особою, та директором приватної фірми «Компанія «Тімурджон»
було укладено акт передачі грошових коштів на придбання товару / а. с. 87/. В акті було
зазначено, що з метою своєчасних розрахунків за придбані товари / літнє
обмундирування, валянки, плащ-палатки, транспортні витрати/ ОСОБА_1. приватній
фірмі «Компанії «Тімурджон» з 25
серпня 2003 року
передав 6200 доларів США з наступною
віддачею, але не пізніше двох місяців після підписання даного акту .

6 вересня 2003
року ОСОБА_2 було видано розписку, в якій він зазначив, що отримав від
ОСОБА_1 суму у розмірі 6200
доларів США для
закупки сировини / а. с. 6/.

Відповідно до
ст. 374 ЦК України / в редакції 1963 року/ , яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона / позикодавець/
передає другій стороні /
позичальникові/ у власність /
в оперативне управління/ гроші або речі, визначені родовими знаками, а
позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну
кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у
момент передачі грошей або речі.

Договір позики
на суму понад п»ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі / ст. 375 ЦК України/.

Згідно ст. 153 ЦК України договір
вважається укладеним, коли між сторонами в необхідній формі досягнуто
домовленість по всім істотним умовам.
Істотними є ті умови

3

договору,
які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а
також всі ті умови, відносно яких по заяві однієї із сторін повинно бути
досягнуто згоду.

При розгляді
цього спору судом встановлено що між сторонами 5 вересня 2003
року досягнуто згоду про передачу грошовий коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 у сумі 6200 доларів США , обумовлено , що гроші
передаються строком не більше, ніж на 2
місяці . Таким
чином , 5 вересня 2003 року сторони
досягли згоди по всім істотним умовам договору позики. 6 вересня 2003 року на
виконання акту від 05.09.2003
року ОСОБА_2. прийняв гроші від ОСОБА_1. в сумі 6200 доларів США, проти чого він
не заперечував у судовому засіданні. Тому суд вважає, що між сторонами було
укладено договір позики ,
згідно якого відповідач отримав від позивача 6200 доларів США
і зобов»язався їх повернути протягом 2
місяців.

При цьому суд
звертає увагу на те, що згідно акту від 05.09.2003
року ОСОБА_2. прийняв гроші як директор фірми «Тімурджон» для розрахунків
за придбані товари. Але доказів того, що ці гроші були перераховані на
розрахунковий рахунок компанії судові не надав. Більш того, рішенням
Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 березня 2005
року позивачу було відмовлено у позові до компанії «Тімурджон» про
стягнення 6200 доларів США , оскільки ним не
було надано доказів передачі цих грошових коштів на рахунок фірми. Тому суд
приходить до висновку, що отримані 6
вересня 2006 року
гроші в сумі 6200 доларів США ОСОБА_2 отримав
як фізична особа, тому ця сума повинна бути стягнута саме з нього.

Ст. 59 ЦПК України
передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними
засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому
засіданні відповідач та його представник наполягали на тому, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 вели спільну господарську діяльність, на підтверждення чого надали
судові розписку ОСОБА_1 про те, що він отримав від приватного підприємця
ОСОБА_2 на зберігання та реалізацію робочі рукавиці - 18040 пар та 330 пар валянок / а. с. 89/. Але ця розписка
датована 25 грудня 2003 року , тобто значно
пізніше, ніж було укладено договір позики між сторонами. Крім того, цей
документ не свідчить про спільну господарську діяльність, а інших письмових
доказів існування такої діяльності відповідач судові не надав .

У зв»язку із чим
суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь
позивача суми боргу за договором позики у розмірі 6200 доларів США, що еквівалентно 31 310 грн. / курс долару по
підношенню до гривні складає: 1
долар США - 5грн. 05 коп. згідно
курсу НБУ/.

Також позивачем
понесено витрати по сплаті юридичних послуг в розмірі 1000 грн./ а. с. 140/, тому суд вважає
за необхідне стягнути цю суму з відповідача на користь позивача.

Крім того, позивач просив стягнути
з відповідача згідно ст. 214
ЦК України / в
редакції 1963 року/ за
прострочку виконання грошового зобов»язання 3% річних з простроченої суми, що складає 2817 грн. 90 коп. Але суд
вважає за необхідне відмовити позивачу у стягненні цієї суми, оскільки
договором між сторонами не було передбачено стягнення річних відсотків за
прострочку виконання зобов»язання.

На підставі вищенаведеного,
керуючись ст.ст. 10, 60,
212, 214-215 ЦПК України, ст.  153, 214, 374, 375 ЦК України / в редакції 1963 року/ суд,

ВИРІШИВ:

Позов
задовольнити частково.

4

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором позики
31310 грн., а
також витрати по наданню юридичної допомоги в розмірі 1000 грн., а всього 32 310 грн. /тридцять
дві тисячі триста десять гривень/.

У задоволенні вимог про стягнення з
ОСОБА_2 3% річних
за прострочення виконання грошового зобов»язання в сумі 2817 грн. 90 коп. - відмовити .

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк
з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після
цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч.4 ст.295 УПК України.

Суддя    В. А. Журавель

Ч