Справа № 22-ц1663/2007                        Головуючий у першій інстанції ХАРЕЧКО Л.К.
Категорія - цивільна                                                                 Доповідач - СТРАШНИЙ М.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2007 року                                                                                                        м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді:      ІВАНЕНКО Л.В.,

суддів:                                      СТРАШНОГО М.М., ШАРАПОВОЇ О.Л.,

при секретарі:                           СЕТЧЕНКО Н.М.,

за участю.                                ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2007
року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили
право користування житлом, -

встановив:

В лютому 2007 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та її неповнолітню дочку
ОСОБА_3такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду М.Чернігова від 27 липня 2007 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить вищевказане рішення скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться
до того, що рішення суду є незаконним, висновки суду не відповідають обставинам
справи, неповно з"ясовані обставини
справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що
судом безпідставно було застосовано
норми ст.ст.71, 72 ЖК України та не застосовано норми ст.107 ЖК України, що є порушенням норм ст.ст. 11,214 ЦПК
України. Вказує на необгрунтовану
відмову суду прийняти як доказ фотокартки квартири, які свідчать про
неможливість проживання в спірній квартирі.

Заслухавши
доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши  матеріали  справи,
доводи  апеляційної  скарги,
апеляційний  суд

2

вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановлениям нового рішення
через невідповідність висновків суду обставинам
справи та невірне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на
вільний вибір місця проживання та його зміну.

Проте, з таким висновком
апеляційний суд погодитись не може,

Відповідно до правил ст.212 ЦПК України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взваємний
зв"язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і запереченння, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи.

Усупереч зазначеним вимогам суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не звернув уваги на належність і допустимість доказів,
достатність та взаємний зв"язок доказів у їх сукупності.

З огляду на положення ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача або його членів його сім"ї на постійне проживання до іншого населенного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населенному пункті договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. № 2
(з подальшими змінами та доповненнями) передбачено,
що відповідно до ст. 107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

По справі встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 відноситься до
державного житлового фонду. Квартиронаймачем
даної квартири на підставі договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від
04.01.2000 р. (ас.20-21) був ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно довідки
КЖЕП „ЖЕК-2" від 31.01.2007 р.
в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_8,
ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 1995 року народження (а.с.6).

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1
пояснив, що в

квартирі АДРЕСА_1 проживає він та його брат

Михаил
о. Останній зловживає спиртними напоями. Іншій
брат- ОСОБА_9 після

купівлі квартири, з 1999 року разом зі соєю
дружиною ОСОБА_2 та

неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 постійно почали
проживати за адресою АДРЕСА_2 де і проживають до цього часу.   Пояснення позивача

повністю узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами, а саме:

3

Згідно акту
обстеження спірної квартири / а.с 5/ зазначено, що ОСОБА_2 та її неповнолітня
дочка ОСОБА_3, 1995 року народження не проживають за адресою АДРЕСА_3 з 1999
року.

Допитані в
судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 підтвердили факт непроживання відповідачів в спірній
квартирі та зазначили, що в цій квартирі проживає позивач близько 5 років разом
зі своїм братом ОСОБА_12.

На підтвердження
вибуття ОСОБА_2 з її неповнолітньою дочкою в інше місце проживання, апеляційний
суд бере до увагу ту обставину, що в період шлюбу її чоловік ОСОБА_4,- брат
позивача, в 1998 році згідно договору купівлі- продажу придбав квартиру за
адресою АДРЕСА_2, яка на даний час є сумісною власністю подружжя. Згідно акту
обстеження житлово-побутових умов , / а.с. 64/, за вказаною адресою, в
3-кімнатній квартирі, 5- поверхового панельного будинку проживають ОСОБА_4,
власник квартири, ОСОБА_2 мати неповнолітньої дитини та сама неповнолітня
ОСОБА_3, 1995 року народження. Квартира складається з трьох ізолюваних кімнат,
дитина має окрему кімнату, яка обладнана всім необхідним для розвитку та
навчання.

За повідомленням адміністрації ліцею № 15 м.Чернігова (а.с.66), ОСОБА_3, 1995
року народження навчається в 6-В класі та проживає за адресою : АДРЕСА_2. Крім
того на /а .с.86/ мається заява ОСОБА_2 від 7.06. 2002 року на ім"я
директора ліцея № 15 з проханням прийняти дочку ОСОБА_13 до 2-гого класу і
домашню адресу зазначає саме АДРЕСА_2.

Доказом
неможливості проживання ОСОБА_2 та її неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в квартирі
АДРЕСА_3 є акт обстеження житлово-побутових умов цієї квартири, в якому
зазначено, що квартира складається з трьох кімнат, в кімнатах крім ліжка і шафи
нічого не має, санвузол знаходиться в жахливому стані, двері пошкоджені,
санітарний стан незадовільний, ОСОБА_5,- інший брат позивача, зловживає
спиртними напоями, вчиняє сварки, бійки. Умов для проживання неповнолітньої
дитини нема. ОСОБА_2 та її дочка фактично проживають за іншою адресою./ а.с.
65,127-143/.

Таким чином
апеляційний суд приходить до висновку, що відповідачкою ОСОБА_2 не надано суду
доказів того, що вона не проживала в спірній квартирі з поважних причин.

Не можна
погодитись і з рішенням суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір, суд не
врахував, що відповідно до п.11 зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного
Суду України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим
приміщенням, з однієї зазначеної позивачем підстав, передбаченої ст. 71 або ст.
107 ЖК України. Змінити підстави позову суд має право тільки за згодою
позивача.

Проте, як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пред"явив позов до відповідачів та
просив їх визнати такими, що втратили право на житло на підставі ст. 107 ЖК
України, але суд при постановленні рішенні послався на положення ст. 71,72 ЖК
України, хоча позивач підстав позову не змінював.

4

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що вона до 2006 року разом зі своєю неповнолітньою дочкою проживала в спірній квартирі
не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Враховуючи зібрані в сукупності докази по справи, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову
ОСОБА_1 та визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_31995 року народження такими, що втратили право на житло в квартирі АДРЕСА_1, оскільки вони в 1999 році вибули зі спірної квартири та обрали
нове місце проживання -квартиру АДРЕСА_2.

Керуючись ст.64, 107 ЖК України, ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319 ЦІЖ України, апеляційний суд,

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення
Деснянського районного суду м.Чернігова від 27 липня 2007 року -
скасувати.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 1995 року народження такими, що
втратили право на житло в квартирі АДРЕСА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців
з дня набрання ним законної сили.