Справа
№2-1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2007
року                                                                                       м.
Івано-Франківськ

Тисменицький
районний суд Івано-Франківської області

в складі:
головуючої - судді                 Хоминець
М.М.

секретаря                                              Чміль
І.М.

з участю
представника позивачки -

адвоката                                               ОСОБА_3.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Тисменицької міської ради про визнання права власності у порядку
спадкування, визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий будинок
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту частково
недійсним та визнання права власності на 4/6 частини будинковолодіння, -

встановив:

Позивачка
ОСОБА_1 23.06.2003 р. звернулась у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про
визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку у порядку спадкування
за заповітом після смерті матері.

Відповідач за
первісним позовом 11.07.2003 р. звернувся в суд із зустрічним позовом про
визнання заповіту частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину
будинковолодіння.

Після уточнення
позовних вимог у липні 2004 р. позивачка за первісним позовом просила визнати
за нею право власності на весь спірний житловий будинок у порядку спадкування,
а 24.03.2005 р. заявила додаткову позовну вимогу до ОСОБА_2, Тисменицької
міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності на жилий
будинок, виданого 01.03.1984 р. її матері ОСОБА_4.

Відповідач за
первісним позовом 06.11.2006 р. збільшив свої зустрічні позовні вимоги і просив
визнати частково недійсним заповіт та визнати за ним право власності на 4/6
частини спірного будинковолодіння з підстав належності йому 1/2 частини як
частки в спільному майні подружжя та 1/6 частини як обов'язкової частки в
спадщині, просив передати йому у власність весь будинок зі сплатою позивачці за
первісним позовом грошової компенсації за її частку у спадщині.

Свої позовні
вимоги позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що її матері
ОСОБА_4., коли
остання перебувала у шлюбі з її батьком - ОСОБА_5., рішенням виконкому
Тисменицької селищної ради від 30.07.1975 р. було дозволено будівництво літньої
кухні. Будівництво велось спільними коштами батьків та її, позивачки, сім'ї (у
1976 р. вона вийшла заміж), літня кухня призначалась для проживання її сім'ї. У
1980 р. будівництво було завершено. Побудована літня кухня відносилась до 1/2
частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4. на праві особистої
власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від
12.10.1977 р. У січні 1980 р. її батьки розлучились, а у жовтні цього ж року
мама зареєструвала шлюб з відповідачем. Рішенням виконкому Тисменицької
селищної ради від 20.08.1982 р. матері ОСОБА_4. було дозволено переобладнати
літню кухню у житловий будинок з добудовою веранди. Фактично на час винесення
вказаного рішення необхідно було лише завершити будівництво веранди. Зважаючи
на те, що літня кухня призначалась для проживання її (позивачки) сім'ї, то й
переобладнання фактично здійснювалось нею за участю батька. 16.12.1983 р. мама
подарувала належну їй 1/2 частину житлового будинку, спірний сарай-літню кухню
та туалет своєму колишньому чоловікові - батькові позивачки, після смерті якого
позивачка у 1985 р. оформила свідоцтво про право на спадщину за законом на
вказане нерухоме майно. Починаючи з 1982 р. до дня смерті, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_1., мама разом з
відповідачем проживали в переобладнаній у житловий будинок літній кухні.
Останній провів там дрібні роботи, зробив незначні витрати по поточному ремонту
та обслуговуванню, а тому не може претендувати на визнання спільної власності
подружжя на будинок. Як підтвердження належності їй, позивачці, спірного сараю
- літньої кухні і був 13.04.2002 р. матір'ю зроблений заповіт на її ім'я на
будинок по АДРЕСА_1. Відповідно до вимог ст. 549 чинного на той час ЦК вона у
шестимісячний термін прийняла спадщину шляхом подачі Тисменицькій
держнотконторі заяви про прийняття спадщини. Просила визнати за нею право
власності на весь спірний житловий будинок у порядку спадкування. Видане матері
ОСОБА_4. рішенням
виконкому Тисменицької селищної ради від 01.03.1984 р. свідоцтво про право
власності на жилий будинок АДРЕСА_1слід визнати недійсним зв'язку з відсутністю
будь-яких правових підстав для видачі даного свідоцтва, так як жодного рішення
про визнання за ОСОБА_4. права власності на новостворене майно ні Тисменицькою
міською (на той час селищною), ні районною радою не приймалось. Просила визнати
вказане свідоцтво недійсним.

Свої зустрічні
позовні вимоги відповідач за первісним позовом ОСОБА_2. обґрунтовував тим, що з
14.10.1980 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з матір'ю позивачки за
первісним позовом ОСОБА_4.,
якій належала не закінчена будівництвом літня кухня по АДРЕСА_1, де у
серпні 1982 p.,
коли він перейшов туди жити, був зведений фундамент, стіни та зроблена
покрівля. У цьому ж році дружині було дозволено переобладнати літню кухню у
житловий будинок. У зв'язку з цим він добудував будинок, а саме провів такі
роботи: дерев'яне перекриття стелі, внутрішню і зовнішню штукатурку стін,
виготовлення і встановлення вікон, дверей, підлоги, електрифікація і
газифікація будинку, встановлення водяного опалення і огорожі. Він добудував
веранду, збудував сарай і погріб. У зв'язку з цим вартість будинку істотно
збільшилась, тому він відповідно до ст. 22 чинного на той час КпШС України
набув права на 1/2 частину будинку. Оскільки на час смерті дружини він був
пенсіонером, тобто непрацездатним, відповідно до вимог ст.535 чинного тоді ЦК
УРСР він має право на обов'язкову частку у спадщині, що становить 2/3 від його частки
по закону (тобто 2/3 від 1/4 частини будинку), що складає 1/6 частину будинку.
Просив визнати частково недійсним заповіт від 13.04.2002 р. та визнати за ним
право власності на 4/6 (2/3) частини спірного будинковолодіння з підстав
належності йому 1/2 частини як частки в спільному майні подружжя і 1/6 частини
як обов'язкової частки в спадщині та передати йому у власність весь будинок зі
сплатою позивачці за первісним позовом грошової компенсації за її частку (2/6
або 1/3) у спадщині.

Позивачка за
первісним позовом у судовому засіданні свої збільшені позовні вимоги підтримала
і просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала і пояснила, що спірний
будинок АДРЕСА_1, який їй заповіла покійна матір ОСОБА_4., та сарай - літня
кухня під літерою Б, який вона успадкувала у 1985 р. після смерті батька, це
одна і та сама будівля. З урахуванням того, що цінність спірного будинку під
час перебування матері у шлюбі з ОСОБА_2. істотно не збільшилась, просила у
задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач за
первісним позовом та його представник у судовому засіданні уточнені позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнали і пояснили, що ОСОБА_2. добудував спірний будинок,
провів там більшу частину будівельних і опоряджувальних робіт, тому набув права
на половину будинку як спільну сумісну власність подружжя. Крім того, він має
на право на обов'язкову частку у спадщині, так як на час смерті дружини був
пенсіонером. Просили у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Збільшені
зустрічні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити, передавши
ОСОБА_2. у власність весь будинок зі сплатою позивачці за первісним позовом
грошової компенсації за її частку у спадщині, виходячи з інвентарної вартості
будинку, що складає 16816 грн.

Представник
відповідача - Тисменицької міської ради - в судовому засіданні позовну вимогу
про визнання недійсним виданого 01.03.1984 р. ОСОБА_4. свідоцтва про право
власності на жилий будинок не визнав і пояснив, що оспорюване свідоцтво видано
підставно, воно є законним. Просив у позові відмовити. У подальшому відповідач
- Тисменицька міська рада просила закінчувати розгляд справи у відсутності
свого представника.

Вислухавши
пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали
наданих ОБТІ інвентарних справ, суд приходить до висновку, що первісний та
зустрічний позови підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних
підстав.

Встановлено, що
предметом спору по справі є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1.
Власником будинковолодіння була ОСОБА_4 - матір позивачки за первісним позовом
ОСОБА_1 та дружина відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 - на підставі
свідоцтва про власності на жилий будинок, виданого виконкомом Тисменицької
селищної ради 01.03.1984 р. (т.1, а.с.20). ОСОБА_4., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
(т.1, а.с.9), заповіла належне їй будинковолодіння своїй дочці від першого
шлюбу ОСОБА_1 згідно заповіту, посвідченого державним нотаріусом Тисменицької
держнотконтори 13.04.2002 р. (т.1, а.с.5)

Спірний житловий
будинок згідно дозволу на переобладнання літньої кухні в житловий будинок з
добудовою веранди, наданого ОСОБА_4. рішенням виконкому Тисменицької селищної
ради від 20.08.1982 р. (т.2, а.с.15), був переобладнаний з літньої кухні,
дозвіл на будівництво якої надано ОСОБА_4. (прізвище ОСОБА_4. по першому шлюбу)
згідно рішення виконкому Тисменицької селищної ради від 30.07.1975 р. (т.1,
а.с.7). Будівництво та переобладнання будинку закінчено у 1983 p., що
підтверджується актом про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового
будинку від 15.12.1983 р. (т.2, а.с.14), затвердженим рішенням виконкому
Тисменицької селищної ради від 20.01.1984 р. (т.2, а.с.16).

Встановлено, що
станом на літо 1982 p., коли відповідач за первісним позовом ОСОБА_2. після
одруження з ОСОБА_4. почав проживати в м. Тисмениця, у спірному житловому
будинку був закладений фундамент, зроблена кладка стін, дерев'яні перекриття,
дах і покрівля. Ці обставини підтвердила сама позивачка ОСОБА_1 у своїй першій
позовній заяві і в першому судовому засіданні (т.1, а.с.3,98), а також свідки
зі сторони позивачки ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_1 (т.1, а.с.100(з.с.),101,104
(з.с.),105). Вартість вказаних будівельних робіт і матеріалів, використаних у
процесі цих робіт, згідно висновку експерта (т.2, а.с.85-86) складає 37428
грн., що становить 40,5% від загальної відновної вартості будинку з урахуванням
виконання робіт господарським способом, яка складає 92443 грн.

ОСОБА_2. разом з
дружиною ОСОБА_4. провели у будинку наступні роботи: внутрішня штукатурка стін,
перегородок, перекриття і зовнішня шкатурка, виготовлення і встановлення вікон,
дверей, підлоги, встановлення електропостачання, газопостачання, водяного
опалення, побілка, добудова веранди. Вказані обставини підтверджуються
показаннями свідків ОСОБА_8.,ОСОБА_9.. (т.1, а.с.101 (з.с.),106 (з.с). Вартість
вказаних будівельних робіт і матеріалів, використаних у процесі цих робіт,
згідно висновку експерта складає 55015 грн., що становить 59,5% від загальної
відновної вартості будинку.

Оскільки
вартість спірного будинку істотно збільшилась за час шлюбу ОСОБА_2 внаслідок їх
спільних трудових і грошових затрат та затрат ОСОБА_2, суд відповідно до вимог
ст.25 чинного на той час КпШС України вважає, що будинок слід визнати спільною
сумісною власністю подружжя; при цьому частка ОСОБА_2 у спільному майні
подружжя становить 29,75 %. Тому складений ОСОБА_4. заповіт на ім'я ОСОБА_1
слід визнати недійсним в цій частині та визнати за ОСОБА_2. право власності на
29,75% спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності подружжя.

Зустрічна
додаткова позовна вимога ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/6 частину
будинку як на обов'язкову частку у спадщині не підлягає до задоволення,
оскільки встановлено, що на час смерті дружини йому виповнилось 59 років і,
незважаючи на те, що він з 1998 р. перебував на пільговій пенсії за віком (т.2,
а.с.54), його не можна вважати непрацездатним, так як він не досяг
встановленого Законом України «Про пенсійне забезпечення» пенсійного віку. Так
само не підлягає до задоволення у зв'язку з безпідставністю і вимога про
передачу ОСОБА_2. у власність всього будинку зі сплатою позивачці за первісним
позовом грошової компенсації за її частку у спадщині.

Твердження
позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що спірний будинок № 78а по вул.
Вільшанецькій, який вона спадкує по заповіту матері ОСОБА_4., та сарай - літня
кухня під літерою Б, який вона успадкувала у 1985 р. після смерті батька, це
одна і

та сама будівля,
спростовується наступними, встановленими судом обставинами. Станом на вересень
1983 р. літня кухня вже була переобладнана в житловий будинок, якому присвоєно
номер 78а, про що свідчать матеріали інвентарної справи на вказане
будинковолодіння, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні, а копія долучена
до матеріалів справи (т.2, а.с.7). У березні 1984 р. ОСОБА_4. отримала свідоцтво
про право власності на цей будинок, у якому прожила до дня своєї смерті разом
зі своїм другим чоловіком ОСОБА_2. У той же час ОСОБА_4., яка згідно
свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 12.10.1977 р. (т.1, а.с.60)
була власником 1/2 частини старого житлового будинку з відповідною частиною
господарських будівель по АДРЕСА_1, відчужила це нерухоме майно, подарувавши
його 16.12.1983 р. своєму колишньому чоловікові - батькові позивачки ОСОБА_5.
(т.1, а.с.73-74), оскільки діюче на той час законодавство не дозволяло
громадянам мати у власності більше одного будинку. Після смерті батька
позивачка ОСОБА_1 успадкувала 1/2 старого будинку з відповідною частиною
господарських будівель згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від
31.05.1985 р. (т. 1, а.с.55).

Посилання
позивачки у запереченні на зустрічний позов (т.2, а.с.137) на те, що мама
подарувала її батькові 1/2 будинку із сараєм-літньою кухнею, так як ОСОБА_2.
мав отримати квартиру по місцю роботи, є безпідставним, оскільки рішенням
народного суду Івано-Франківського району від 15.02.1982 р. по справі за
позовом Івано-Франківського постійно діючого будівельного поїзду № 9 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4. про
виселення, яким у позові відмовлено, встановлено, що позивач, у якого ОСОБА_2.
працював з 1976 p.,
відмовлявся надати останньому квартиру; з викладених у рішенні пояснень
ОСОБА_2 випливає, що він з дружиною закінчує будівництво своєї хати в с Тисмениця, і
через кілька місяців вони звільнять квартиру, про виселення з якої було
закладено позов (т.2, а.с.161).

Суд приходить до
висновку, що за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 70,25% спірного
будинковолодіння у порядку спадкування за заповітом після смерті матері.
Додаткова позовна вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним виданого покійній
матері свідоцтва право власності на жилий будинок АДРЕСА_1не підлягає до
задоволення у зв'язку з безпідставністю. Посилання позивачки на відсутність
будь-яких правових підстав для видачі даного свідоцтва спростовується рішенням
№ 5 від 20.01.1984 р. виконкому Тисменицької селищної ради (т.2, а.с.16),
згідно якого прийнято в експлуатацію індивідуальний житловий будинок ОСОБА_4.
по АДРЕСА_1 та затверджено акт комісії по прийняттю будинку в експлуатацію, а
також вирішено просити Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації
виготовити ОСОБА_4. свідоцтво про право власності. Саме це рішення і стало
підставою для видачі оспорюваного свідоцтва.

З обох сторін
слід стягнути по 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи.

На підставі
наведеного, відповідно до ст.ст. 534, 535, 548, 549 ЦК УРСР, ст.25 КпШС
України, ст.392 ЦК України,
керуючись ст.ст. 81,213-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на 70,25% будинковолодіння АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за заповітом, посвідченим 13 квітня 2002 року державним нотаріусом
Тисменицької державної нотаріальної контори Колтун С.В., після померлої
ОСОБА_4.

У решті позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позов ОСОБА_2
задовольнити частково.

Визнати частково
недійсним заповіт, укладенийОСОБА_4 у користь ОСОБА_1 та посвідчений 13 квітня
2002 року державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори
Колтун С.В.

Визнати за
ОСОБА_2 право власності на 29,75% будинковолодіння АДРЕСА_1 як частку в спільній
сумісній власності подружжя.

У решті позовних
вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 30

(тридцять) грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання
заяви про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк,
рішення набирає законної сили після закінчення цього строку.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються через Тисменицький районний суд.