Справа
№ 22ц-951 -2007р.                                                  Головуючий
сімейних                                                               Золотоверхий
правовідносин                                                                         Доповідач
в апеляційній інстанції
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22"
травня 2007 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Черкаської області в складі:

головуючого                Ювшин В.І.

суддів                           Корнієнко Н.В.,
Бородійчук В.Г.

при
секретарі               Шанауріна І.О.

з участю
адвокатів      ОСОБА_3, ОСОБА_4

з                     участю   ОСОБА_1

відповідача

з участю
позивача      ОСОБА_2

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 22 березня 2007р. по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права спільної сумісної
власності подружжя на будинковолодіння та визнання договору про припинення
права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею її права власності на
нерухоме майно,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
права спільної сумісної власності подружжя на будинковолодіння та визнання
договору про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею її
права власності на нерухоме майно дійсним, посилаючись на те, що він перебував
з відповідачкою в шлюбі з 14.11.1992 року по 11.07.2001 року, від шлюбу мають
неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. В 1993 році ОСОБА_2 в
установленому порядку було виділено земельну ділянку під забудову, АДРЕСА_1 та
надано дозвіл на будівництво. На спільні кошти вони побудували будинок і в 1995
році вселились в будинок, де і прожили до липня 2001 року. Подружнє життя не
склалось і шлюб було розірвано та стягнуто аліменти на утримання дочки в
розмірі % частини всих видів заробітної плати щомісячно. Від сплати аліментів
він не ухилявся. В 1992 році він одружився вдруге, від даного шлюбу він також
має дочку. У зв'язку з припиненням шлюбу і створенням нової сім'ї, він залишив
власне житло і перебрався проживати до своєї матері. Після створення нової
сім'ї у нього почали виникати проблеми матеріального характеру і він не завжди
мав змогу сплатити аліменти, тому було укладено усну угоду з ОСОБА_1 що він передає
дочці  свою  частину
в  будинковолодіння  АДРЕСА_1,
а

ОСОБА_1 відмовляється
від стягнення аліментів в утримує дочку одна. На досягнення їх домовленості
ОСОБА_1 написала
заяву в виконавчу службу про відклик виконавчого листа, а він з заявою до
органу місцевого самоврядування про вилучення у нього земельної ділянки.
Оформивши на себе право власності на весь будинок. ОСОБА_1 повторно
звернулась про стягнення аліментів і рішенням суду від 25.06.2006 року з нього
стягнуто аліменти в розмірі % частина всих видів заробітку щомісячно на
утримання дочки, чим порушила укладену раніше ними усну угоду. Просив суд
визнати за ним право власності на 14 частину будинковолодіння АДРЕСА_1. Визнати
дійсним договір, укладений між ним та ОСОБА_1, в лютому 2003 року, про припинення права на аліменти для
їх дочки Світлани, у зв'язку з передачею її права власності на 14 частину
будинковолодіння,- дійсним, визнавши за дочкою ОСОБА_5 право власності на 14 частину
будинковолодіння, зобов'язавши ОСОБА_1 у встановленому порядку зареєструвати дане право
власності за дочкою. Також просив поновити йому строк звернення до суду.

Рішенням Лисянського районного суду від 23 березня 2007
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк для
звернення до суду. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, будинковолодіння АДРЕСА_1, зареєстрованого на ОСОБА_1 Визнано право
власності за ОСОБА_2 на 44,545% будинковолодіння АДРЕСА_1. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення
Лисянського районного суду від 22 березня 2007 року скасувати, вважаючи що воно
постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити
нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовити в позові.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до наступного.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали в шлюбі з 1992 по 2001 рік. В період шлюбу
ОСОБА_2 отримав земельну ділянку під забудову в АДРЕСА_1 де і збудували
будинок. В кінці 1995 року їх сім'я вселилась в даний будинок, хоча на той час
він не був прийнятий в експлуатацію. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, та реєстрацією
нового шлюбу в 2002 році ОСОБА_2 перейшов проживати до своєї матері. Розподіл
спільного майна не проводився, так як між сторонами існувала усна домовленість
про передачу частини будинку позивача своїй неповнолітній дитині в рахунок
відмови від стягнення аліментів на користь даної дитини. Так як дана усна
домовленість була порушена, то позивач звернувся до суду про захист порушених
прав та розподіл спільного будинковолодіння, одночасно подавши заяву про поновлення
процесуального строку на звернення до суду.

Судом першої інстанції обґрунтовано поновлено строк
звернення до суду та проведено розподіл спільного майна подружжя, яке є
предметом позовних вимог, з урахуванням добудови позивачкою будинку після
розірвання шлюбу.

Тому вірно встановивши факти і відповідні їм правовідносини, встановивши
наявність порушеного права, за захистом якого спрямоване звернення ОСОБА_2 до
суду, постановивши судове рішення з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, суд першої інстанції постановив правильне рішення, яким
провів розподіл спільного майна подружжя,- будинковолодіння АДРЕСА_1.

Доводи апелянта про те, що позивач пропустив строк
звернення до суду про розподіл спільного майна подружжя і тому йому необхідно
було відмовити в позові є неправильними, так як за додатковою позовною заявою
(а.с.47) вказаний строк на звернення до суду йому було поновлено судом першої
інстанції.

Щодо розподілу іншого спільного майна подружжя, то
апелянт зустрічних позовних вимог не заявляла.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які
мають значення для вирішення справи. Такими фактичними даними можуть бути як
висновок експерта, так і оцінювача майна, який є належним та допустимим доказом
по справі.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.
303, 307-308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду від 22
березня 2007 року, - відхилити, а рішення Лисянського районного суду від 22
березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності
негайно після його проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної
інстанції на протязі двох місяців, починаючи з дня її проголошення.