Справа №2-1571/2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

25 травня 2007
р.

Фрунзенський
районний суд м.  Харкова у складі:

головуючого
судді - Алфьорової
Т.М.

при секретарі - Савченко В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.  Харкові цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,  третя
особа 12-ая державна нотаріальна контора м. Харкова про визнання заповіту
недійсним і визнання права власності.

ВСТАНОВИВ:

Позивачка
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про визнання заповіту на житловий
будинок недійсним,  вказує на те,  що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4
Після його смерті їй стало відомо,  що 06
травня 1996 року він залишив заповіт,
згідно якого заповідав належний їм будинок,  який розташований за адресою АДРЕСА_1,  дочкам ОСОБА_2 2/3 частини та ОСОБА_3 1/3
частини будинку. Даний заповіт посвідчений в 12-ій нотаріальній конторі
м.  Харкова. Вона вважає,  що цим заповітом порушені її права. Будинок є
їх сумісною власністю з чоловіком і тому він не міг без її згоди скласти такий
заповіт. Крім цього,  їй належить 1/2
частина спірного будинку на праві сумісної власності подружжя,  тому вона просить визнати заповіт недійсним,  визнати за нею право власності на 1/2
частину,  як її частину в сумісній
власності подружжя,  а також визнати
право власності на 1/6 частину,  як спадкоємця першої черги.

Представник
позивача в судовому засіданні уточнював позовні вимоги,  вказуючи на те,  що вони просять заповіт визнати
недійсним,  визнати право власності
тільки на 1/2 частину
спірного будинку,  як частину у сумісній
власності подружжя,  а потім сторони
будуть оформляти спадщину згідно закону. Від своєї частини у спадщини за
законом позивачка відмовилася на користь доньки ОСОБА_3,  подав заяву до нотаріальної контори.

Відповідачка ОСОБА_3
позов визнала і надала також зустрічний позов про визнання за нею права
власності у порядку спадкування за законом,
від якого в судовому засіданні відмовилася і суд у порядку  ст. 207 ЦПК України прийняв відмову.
Відповідачка вказувала на те,  що батько
не міг без згоди матери залишати
заповіт на будинок,  який їм належав на
праві сумісної власності,  тому вона не
заперечує проти визнання заповіту недійсним та визнання за матір'ю право
власності на 1/2 частину сумісної власності. Після рішення суду,  свою частину за законом і частину від якої
відмовилася матір,  вона буде оформляти у
нотаріальній конторі.

Відповідачка
ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов визнала частково,
вказує на те,  що вона не
заперечує проти того,  щоб заповіт
визнали частково недійсним і визнали за матір'ю право власності на 1/2 частину
у спірному будинку,  так як матір та

батька
дійсно збудували будинок,   який
розташований за адресою АДРЕСА_1
і в цій частині визнати заповіт недійсним.

Представник
третьої особи - 12-ої
Державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився,   про день і час слухання справи був
сповіщений належним чином.   Його не явка
не перешкоджає слуханню справи.

Суд,   вислухавши пояснення сторін,   дослідивши матеріали справи,   вважає позовні вимоги такими,   що підлягають частковому задоволенню.

Судом
встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були
в зареєстрованому шлюби з 21 квітня 1953 року,
що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу.

На підставі
рішення Сталінської районної ради м.
Харкова від 26.04.1957
року ОСОБА_4 був наданий земельний наділ площею 504 кв. м.  ,   на
якому родиною був збудований будинок,
який зареєстрований у КП «Харківське міскБТІ« на ім'я ОСОБА_4.

ОСОБА_4 помер 16 червня 2006 року. Усі
спадкоємці в установлений законом строк -
шести місячний звернулися до 12-ої Державної нотаріальної контори м.   Харкова з заявами. Відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з заявами про прийняття спадщини,
а ОСОБА_1 з заявою про відмову від своєю частини спадщини на користь
ОСОБА_3 Про це свідчить довідка нотаріальної контори від 14.03.2007 року.

ОСОБА_4 6 травня 1996 року склав
заповіт,   який був посвідчений 12-ою
Державною нотаріальною конторою м.
Харкова. Спадкодавець на випадок своєї смерті розпорядився заповідати
належаний йому будинок №
6 ,   який
розташований за адресою пров. 1-ий
Плодородний  м.   Харкова належним чином : 1/3 частину доньці
ОСОБА_3,   а 2/3 частини ОСОБА_2

На момент
складання заповіту діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України. Згідно   ст.
22 вказаного кодексу,
майно,   нажите подружжям за час
шлюбу,   є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,   користування і розпорядження майном,   (теж вказано і в   ст.
60 СК України)

Як встановлено в
судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були в зареєстрованому шлюбі з 21 квітня 1953 року,   це підтверджується свідоцтвом про реєстрацію
шлюбу. Шлюб не розпадався,   цей факт
сторони не оскаржували. Спірний будинок був побудований у період
зареєстрованого шлюбу,   тому він є
спільною сумісною власністю подружжя і частка позивачки складається із Уг
частини спірного будинку. Сторони це визнали у судовому засіданні.

Згідно зі   ст.
534 ЦК України (в редакції 1963
року),   а також   ст.   1235 ЦК України (в
редакції 2004 р) - кожен громадянин
має право залишити заповіт на усе своє майно,
або частини його,   одному або
декільком особам,   як вхідним,   так і не вхідним у коло спадкоємців за
законом.   Заповіт - це воля
спадкодавця у визначенні порядку переходу спадкоємного майна,   і він повинен бути оформлений відповідно до
вимог законодавства.

Дружина,   чоловік мають право скласти заповіт на свою
частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу
в натурі. Оскільки спадкоємець склав заповіт на весь будинок,   то треба визнати частково заповіт недійсним
а саме: на 1/2 частину спірного будинку,
так як встановлено,   що ця половина
належить подружжю на підставі сумісної власності. Доводи позивача та
представника позивача про те,   що ОСОБА_4
не мав право складати заповіт на будинок без згоди подружжя і те,   що порушена
ст.    ст.   112,  113 ЦК України (в редакції 1963 року) не
відповідають вимогам законодавства. Законом не передбачено,   що спадкодавець повинен отримати будь від
кого згоду на укладення заповіту. Це індивідуальне право кожної людини
розпоряджатися майном,   яке належить
йому на праві власності,   тому суд в
частини визнання повністю заповіту недійсним відмовляє,   так як ця вимога не основана на законі.
Відповідно до   ст.   545
ЦК України (в редакції 1963
року) недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсність його в
цілому.

Керуючись   ст.   534 ,
545 ЦК України (в редакції 1963 року)   ст.   22
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
ст.  60,  67 Сімейного кодексу України,     ст.
1233,  1235,
1268 ЦК України
ст.     ст.   10,   11,
60,   212-214,   218 ЦПК України,      суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3,   третя
особа 12-ая Державна нотаріальна контора м.
Харкова про визнання заповіту недійсним і визнання права власності
задовольнити частково.

Визнати частково
недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 складений 06.05.1996 року про заповідання жилого АДРЕСА_1,   який був посвідчений 12-ою Державною
нотаріальною конторою м.   Харкова.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 у порядку сумісного майна
подружжя.

Рішення може
бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський
районний суд м.   Харкова. Заява про
апеляційне оскарження рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження з подачею її копії
до апеляційної інстанції або протягом десяти днів з дня проголошення рішення
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,   якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано,   якщо після
подачі заяви про апеляційне оскарження апеляційна скарга не подана - після
закінчення строку на подачу апеляційної скарги,   у разі подання апеляційної скарги судове
рішення,   якщо його не скасовано,   набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.