Справа № 22 - ц - 1299/2007р.                                  Головуючий у 1 інст.
Доповідач - Шевченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

20
серпня 2007 року апеляційний суд Чернігівської області у складі: Головуючого -
судді Бойко О.В. Суддів - Горобець Т.В., Шевченка В.М.

При секретарі -
Пільгуй Н.В.

З участю - Примушка А. М., його представника адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2, її
представника -ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.
Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ніжинського
міськрайонного суду Чернігівської області від 04 червня 2007 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання втратившим право користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про вселення, -

установив:

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської
області від 04 червня 2007 року та постановити нове рішення, яким відмовити
позивачу ОСОБА_2 у задоволенні первісного позову про визнання його таким, що
втратив право користування житловим приміщенням, і задовольнити його позов до
ОСОБА_2 про вселення, вселивши його до квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської
області від 04 червня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволено, визнано ОСОБА_4 таким, що
втратив право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1. У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
про вселення в квартиру АДРЕСА_1 відмовлено. Стягнено з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 8 грн. 50 коп. сплачені за інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи та 8 грн. 50 коп. державного мита.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення суду є
незаконним   та   необгрунтованим,   оскільки
висновки   суду   не
відповідають

обставинам
справи, зокрема апелянт зазначає, що ОСОБА_2 самовільно виселила його із
спірного житла, перевезла його речі до матері та забрала його ключі від
квартири, що підтверджується показами свідків ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та інших, у червні 2006 року, на свято Трійці він разом із свідком
ОСОБА_8 приходив до спірної квартири, однак йому не відкрили двері, хоча вдома
хтось був, тому вважає, що висновок суду про недоведеність факту його
примусового виселення з квартири не відповідають фактичним обставинам справи і
є необгрунтованими. Твердження суду про доведеність первісних позовних вимог
ОСОБА_2 з посиланням на покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ін. не
можна брати до уваги, оскільки їх пояснення містять в собі суттєві протиріччя,
які не були усунуті під час розгляду справи. Внаслідок невідповідності
висновків суду обставинам справи судом порушено норми матеріального права, а
саме ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно якої ч.1ен сім"ї власника житла
втрачає право користування цим житлом у разі відсутності в ньому без поважних
причин понад один рік.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 не проживає в належній його дружині ОСОБА_2
квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9) понад визначений ч.2 ст.405 ЦК України річний строк,
із лютого 2006 року. Цей факт встановлено судом з додержанням норм
процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України ч.1ен сім"ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі відсутності ч.1ена сім"ї без поважних
причин понад 1 рік.

По суті справи встановлено, що відповідач добровільно
залишив спірну квартиру. Яких-небудь протиправних дій щодо нього з боку
позивачки чи інших осіб в цей період не встановлено. При цьому відсутні дані,
що відповідач виявляв намір проживати в спірній квартирі із лютого 2006 року, а
його зустрічний позов про вселення в зазначену квартиру був пред"явлений
ним після подання до суду позову ОСОБА_2. Обставини відсутності відповідача без
поважних причин в належній позивачці квартирі стверджені актами кооперативу
„Автомобіліст" (а.с. 10-13), складеною власноруч відповідачем запискою, де
він проявляє бажання проживати сам (а.с.31), показами свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13. Да
і в засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 не міг зазначити
поважності причин його не проживання в спірній квартирі із лютого 2006 року
понад 1 рік.

3"ясовуючи дійсні обставини справи, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що поважних причин не користування відповідачем
житловою площею квартири його дружини останнім не надано і зі спливом
встановленого законом строку він втратив своє право як ч.1ен сім"ї
власника житла на користування таким. . Надані ОСОБА_4 докази як на
підтвердження ним своїх заперечень та вимог суд дослідив, дав їм належну оцінку

і дійшов
обґрунтованого висновку, про втрату останнім права користування житловим
приміщенням спірної квартири №20.

Висновок суду, що вимога ОСОБА_2 підлягає задоволенню підтверджена наявними
в матеріалах справи доказами і обгрунтований згідно з ст. 213 ЦПК України, і
висновок суду що відповідач добровільно залишив квартиру без поважних причин
підтверджується достовірними доказами дослідженими в суді, а посилання в
апеляційній скарзі на протиріччях в показаннях свідків є безпідставними.
Навпаки визнаючи показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, щодо залишення
відповідачем в квартирі записки та небажання його власноруч забирати речі із
квартири позивачки і добровільну передачу ОСОБА_4, ключів від квартири
позивачці, суд оцінював такі повідомлення зазначених свідків в сукупності з
іншими доказами стосовно їх достовірності зробив обґрунтований висновок про
відсутність поважності причин для проживання ОСОБА_4, у квартирі власницею
якого ОСОБА_2, стала до реєстрації шлюбу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги щодо протиправності дій до нього позивачки, які
привели до його виселення з квартири №20 не підтверджені належними доказами, і
такі твердження апелянта є голослівними і недоведеними, виходячи з положень
ст..60 ЦПК України.

Також
безпідставними є твердження апелянта про відібрання у нього ОСОБА_2 ключів від
вхідних дверей спірної квартири. Оскільки суд першої інстанції, виходячи з
положень ч.3 ст.212 ЦПК України, оцінюючи такі твердження останнього, в
сукупності з іншими доказами, обґрунтовано прийшов до висновку що такі
твердження ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження і спростовуються фактичними
даними, якими встановлено, що саме апелянт передав власноруч ОСОБА_2 у її
робочому кабінеті ключі від дверей квартири, не маючи бажання в ній проживати.

Рішення суду відповідає матеріальному та процесуальному праву, а тому
відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний
суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити, рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 04 червня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Верховного Суду України в касаційному порядку протягом двох
місяців, з дня її проголошення.