Справа 2-1445
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ              УКРАЇНИ

21
листопада 2007 року.
Шосткинський міськрайонний суд Сумської області

В складі :                головуючого судді :                              Євдокімової О.П.

при секретарі :                                      Скиба
Л.Д.

За участю :

позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

пердставників
ОСОБА_3

ОСОБА_4

третіх осіб    ОСОБА_5

ОСОБА_6

нотаріуса Шосткинського
нотаріального округу

представника органу опіки та піклування виконавчого комітету

Шосткинської міськради

розглянувши у відкритому судовому
засіданні  в залі суду м. Шостка справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, Нотаріус Шосткінського
міського нотаріального округу  ОСОБА_7,
орган опіки та піклування виконавчого комітету Шосткинської міськради,
ОСОБА_6  про визнання недійсним договору
купівлі - продажу квартири,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі  -
продажу квартири.

Своїх позовні вимоги
позивачка  мотивує тим, що а 2 листопада
2004 року вона уклала удавану угоду купівлі - продажу власної квартири АДРЕСА_1
з відповідачем приховуючи  угоду позики
грошей, крім цього дано угода уккладена нею на вкрай невигідних для неї умовах
та без дозволу органу опіки та піклування на відчуження  житла що є суттєвим порушенням  законоддавства а тому просить визнати договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 02 листопада 2004 року між нею та
відповідачем, недійсним і застосувати до сторін двосторонню реституцію та
стягнути з відповідача судові витрати та витрати на юридичну допомогу.

В
судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала і пояснила, що
понад десяти років вона знаходилася в тісних стосунках з ОСОБА_5 а в 2004 році,
після того як його дружина  покинула його
і виїхала за кордон вони проживали в її квартирі як чоловік та дружина разом з
її та його дітьми. Під час спільного їх проживання разом  у ОСОБА_5 виникло дуже скрутне матеріальне
становище. Щоб розрахуватися зі  своїми
кредиторами він продав все своє майно, але його не вистачило, щоб покрити всі
борги і тоді  він став просити її
закласти її квартиру ОСОБА_2, який
пообіцяв йому дати гроші в борг під заставу нерухомості. Вона дуже  кохала ОСОБА_5 і їй було важко дивитися на
те, як він морально страждає так як йому погрожували по телефону, приходили до
них до дому незнайомі люди з погрозами, він вимушений був від них ховатися, не
відповідати на телефонні дзвінки і т.д.
тому  вона погодилася -
укласти  де мешкала  і була приписана зі своїм неповнолітнім сином
ОСОБА_2, але укладений був договір не
позики грошей, а купівлі - продажу її квартири так як ОСОБА_2 обіцяв
не  реєструвати цей договір в БТІ  і повернути його як тільки ОСОБА_5 поверне
йому борг. В тому, що ОСОБА_5 поверне борг за квартиру у неї не було сумніву і
вона погодилась на таких умовах укласти договір. Договір укладався у
нотаріальній конторі. Під час укладення договору  нотаріус не поцікавилась довідкою про дозвіл
з органу опіки піклування продати цю квартиру так як в ній приписана
неповнолітня дитина, довідкою про склад сім'ї. Крім цього договір купівлі
продажу був укладений на невигідних для неї і її неповнолітнього сина  умовах, так як згідно договору купівлі
-продажу спірна квартира  була продана за
10976  гривень що не відповідає ринковим
цінам на той час. Тиску ніхто на неї не оказував, договір купівлі - продажу
вона підписувала добровільно, так як до останнього часу сподівалася на те, що
ОСОБА_5 поверне борг  ОСОБА_2 і вона
спокійно буде жити в своїй квартирі. Але ОСОБА_5 борг не повернув і тепер
ОСОБА_2 вимагає її звільнити спірну квартиру, але проживати їм ніде  іншого житла ні в неї ні в її сина нема. В
даний час її син, який на час укладення договору був неповнолітнім, ніде не
приписаний, фактично бомж, так як за місцем навчання в м. Києві його виписали в
зв'язку з тим, що він перейшов до іншого навчального закладу і навчається там
на заочній формі навчавння, а  в спірну
квартиру приписатися  не може.

Представник позивача позовні
вимоги позивачки підтримав.

Відповідач в судовому засіданні
позов не визнав і пояснив що він в 2004 році вирішив купити квартиру для своєї
дочки. Ніяких грошей в борг він не давав. Купив квартиру він для своєї дочки,
яка навчалася і проживала, на той час за місцем навчання, в Сумах. Позивачка
попросила його деякий час пожити в цій квартирі і він їй дозволив. Про те, що в
неї є неповнолітня дитина він не знав і не
провіряв цього так як у договорі купівлі продажу  спірної квартири, який він уклав з
позивачкою, ОСОБА_1 - продавець свідчила, що внаслідок продажу квартири не буде
порушено право неповнолітньої дитини. Він вважає, що  це питання повинен вирішувати і перевіряти
нотаріус, який посвідчує договір купівлі продажу і отримує за це гроші. Сам він
сплатив  не суму вказану в договорі а
значно більшу суму, але не може це довести так як  у нього нема ніяких документів про це.

Дозволив проживати позивачці
так як в той час його дочка навчалася в Сумах і проживала там. Тепер вона
закінчила навчання і збирається жити в цій квартирі, але позивачка добровільно
не звільняє її в зв'язку з чим він вимушений був звернутися до суду. Вважає,
що  позивачка укрила від нього та від
нотаріуса, що вона має неповнолітню дитину. Договір вона читала, підписувала в
якому запевняла , що нічиї права не будуть порушені а тому вважає, що договір
не підлягає визнанню недійсним.

Третя особа - представник
органу опіки піклування  Гайтина В.В.
вважає, що позов підлягає задоволенню так як згідно Закону України "Про
охорону дитинства " нотаріус не мала права посвідчити договір купівлі-
продажу квартири в якій приписана неповнолітня дитина без дозволу органу опіки
піклування. В свою чергу орган опіки та піклування надає такий дозвіл лише за
умови якщо  після продажу квартири дитина
буде забезпечена житлом . В даному випадку
орган опіки піклування  дозволу на
продаж  спірної квартири не надавав і
тому укладеним договором порушені права неповнолітньої дитини в зв'язку з чим
договір купівлі-продажу спірної квартири повинен бути визнаним недійсним.

Третя особа - ОСОБА_6  вважає, що позов підлягає задоволенню і
пояснив  наступне : з його матір'ю однією
сім'єю проживав ОСОБА_5 зі своїми дітьми. У
нього були якісь великі борги. Це він чув з розмов ОСОБА_5 і своєї матері,
а також  з розмов по телефону як матері
так і самого  ОСОБА_5. До них додому
приходили незнайомі люди в тому числі і ОСОБА_2 і вимагали гроші з ОСОБА_5.
Мати його дуже кохала і погодилася за його борги закласти квартиру в якій вони
всі проживали. Згодом він бачив договір, але уважно його не читав і за яку суму
закладена квартира не знає. Якщо їх виселять з цієї квартири то жити їм буде
ніде бо іншого житла у них нема тому вважає що порушені його права так як на
той час йому було 16 років і в нього повинні були відібрати  якусь заву, що він не заперечує проти продажу
квартири, але цього ніхто не зробив і ніхто не запитував його думку щодо
продажу квартири. Зараз він тимчасово приписаний в м. Києві за місцем навчання
. Приписатися в свою квартиру він не може так як ОСОБА_2 звернувся до суду  з позовом висилити їх з квартири.

Третя особа - ОСОБА_7 вважає
що вона посвідчила договір купівлі продажу у відповіднос ті з чинним
законодавством та пояснила до неї звернулися
за посвідченням договору купівлі - продажу  позивачка та відповідач по справі. Вони
бажали укласти саме договір купівлі- продажу. Ні за який інший договір мова не
йшла. Вона, керуючись  інструкцією
"Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України",  витребувала документ на квартиру необхідні
для посвідчення договору передбачені вказаною інструкцією. Згідно цих
документів власницею квартири  була
тільки ОСОБА_1, дитина власником квартири не була, тому вона встановивши осіб
продавця та покупця, їх дієздатність посвідчила вказаний договір відповідно до
вимог вказаної інструкції. Закон  України
"Про охорону дитинства" вона до уваги не брала а керувалася лише
інструкцією "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України" в якій не передбачено вимагати додозвіл з органів опіки та
піклування при укладанні батьками або особами, які їх замінюють договорів
відчуження житла. Лише з  2006 року до
нотаріусів почала ставитися така вимога і з того часу всі нотаріуси вимагають
вказаний дозвіл. До того часу такий дозвіл з органів опіки піклування не
вимагався.

Третя особа - ОСОБА_5 у
судовому засіданні самостійних вимог не заявляє і пояснив що він нічого не знає
про договір купівлі - продажу квартири позивачки. Гроші він у ОСОБА_2 не  позичав і не
укладав з ним ніякої угоди займу. Чому позивачка продала квартиру він не
знає.  Спільно з позивачкою він однією
сім'єю не проживав, так як у нього була своя сім"я, а лише деякий час дуже
часто ночував у неї.

Суд заслухавши пояснення
позивача,  відповідача,  їх представників, третіх осіб, свідків,
дослідивши матеріали справи  та  надані сторонами докази  прийшов до наступного.

Судом встановлені наступні
факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено,
підтверджується наявними в справі доказами та не заперечується сторонами, що
позивач ОСОБА_1 мала в приватній власності квартиру АДРЕСА_1.(а.с 39).

З 28 грудня 1999 року в
даній квартирі вона зареєструвалася разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_6(
а.с. 5).

2 листопада 2004 року  позивачка уклала з  відповідачем письмовий договір купівлі -
продажу вказаної квартири (а.с. 6).

20 лютого 2006 року  позивач зареєстрував право власності на
вказану квартиру в Шосткинському міськрайонному БТІ.(а.с.56).

У судовому засіданні позивачка
пояснила, що договір купівлі - продажу був удаваною угодою і приховував інший
договір, а саме договір позики грошей.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

У данному випадку суд не
знаходить підстав для  визнання договору
купівлі-продажу квартири від 2 листопада 2004 року удаваною угодою з метою
приховання іншої угоди  договору позики,
оскільки це не знайшло свого підтвердження належними засобами доказування у
судовому засіданні.

Зокрема згідно ст. 1046 ЦК
України  за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Тобто даний договір є
одностороннім і він не передбачає повернення
замість грошей інших речей,
оскільки у цьому разі буде мати місце договір купівлі - продажу.

Допитані в судовому
засіданні свідки: ОСОБА_8, ОСОБА_9 , ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12   кожен окремо пояснили, що вони чули розмови
про те, що позивачка уклала договір купівлі - продажу з  відповідачем, щоб отримати від нього гроші
для ОСОБА_5 так як у ОСОБА_5  були великі
борги. Також чули розмови, що коли ОСОБА_5 поверне відповідачу надану ним за
спірну квартиру суму грошей , то він  не
буде реалізовувати своє право власності на
вказану квартиру.

З даних пояснень вбачається
, що між позивачем і відповідачем була укладена двостороння угода згідно якої
позивачка  отримала від  відповідача гроші  за квартиру, а  це  не
відповідає за змістом договору займу.

Сам відповідач заперечує
укладення з позивачкою договору позики і пояснює що  спірну квартиру він купив.

Відповідно до ст. 218 ЦПК
України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях
свідків.

В свою чергу позивачка
пояснила, що ніяких  боргових розписок і
документів якіб підтверджували займ грошей
вона не має.

Суд не може прийняти в
якості  належного доказу  наданий у судове засідання позивачкою диск із
записом розмови, зі  слів позивачки, її
та  відповідача, під час якої  відповідач не заперечував, що він  уклав угоду
купівлі продажу за гроші, які відповідачка передала ОСОБА_5 і якщо вони
повернуть йому ці гроші, то він поверне їй
спірну квартиру, так як сам
відповідач не  підтвердив що
записана позивачкою на диск розмова  відбулася
між ним та позивачкою,  а позивачка не
має ніяких доказів на підтвердження того, що на диску записана її розмова саме
з відповідачем.

ОСОБА_5  заперечує, що отримував гроші в борг від
відповідача, та пояснює, що не знає навіщо
позивачка продала квартиру і гроші від продажу цієї квартири він не
отримував.

Нотаріус     ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснилоа, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до неї саме за посвідчення договору купівлі-
продажу. Вони сплатили всі необхідні
податки, які  сплачуються при
укладенні такого договору і добровільно пудписали  вказану угоду. Ні про яку іншу угоду  мова
не шла.

Крім  зазначеного вище ще й сама відповідачка
підтверджує  укладення нею саме договору
купівлі- продажу  зазначаючи як в
позовній заяві так і в судовому засіданні наступне "я на вкрай невигідних
для себе і мого сина умовах продала ОСОБА_2
за 10 976 грн двокімнатну квартиру…"(а.с. 3).

Також  не знайшли своє підтвердження в суді доводи
позивачки що вона уклала цей договір купівлі продажу на вкрай не вигідних для
неї умовах.

Згідно
ст.  233. ЦК України правочин, який
вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Визнання такої угоди недійсною можливе
иза наявності  таких умов : угода
укладена під дією тяжких для неї
обставин та угода вкрай не вигідна для особи.

Під тяжкими обставинами особи слід розуміти
тяжке матеріальне становище, що може виражатися
в відсутності коштів необхідних для придбання  предметів першої необхідності як особи так і
її близьких.

Частиною 4 пункту 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними" зазначено, що збігом тяжких обставин слід вважати такий
майновий або особистий стан громадянина або його-близьких (крайня нужденність,
хвороба), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.

В судовому
засіданні як позивачка, так і свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 пояснили, що вона не знаходилася в скрутному матеріальному становищі,
так як мала постійне місце роботи де
отримувала заробітну плату і мала побічний заробіток працюючи на базарі
реалізатором.

Крім цього, згідно  оцінки
вказаної спірної квартири
Шоскинським МРБТІ  станом на
02.11.2004 року  її вартість становила 10
976 грн. (а.с.6).

Інших документів про вартість  квартири в 2004 році в м. Шостка  позивачка не надала.

Суд не може
прийняти до уваги пояснення позивачки та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12 про тяжке матеріальне становище ОСОБА_5 як близької її
особи, так як сам він наявність боргу заперечує, також і  ОСОБА_2 заперечує надання грошей в борг
ОСОБА_5, а ні позивачка ні свідки не знають кому і скільки був винен ОСОБА_5,
боргових його розписок ніхто не бачив, ніякими доказами  це підтвердити не можуть, знають це лише з
розмов жителів м. Шостка, від кого конкретно сказати не можуть.

Згідно п 4
ст. 60 ЦПК України  доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Таким чином зазначені обставини
свідчать про безпідставність доводів позивачки, що вона уклала цей договір
купівлі продажу на вкрай не вигідних для неї умовах через скрутне матеріальне
становище близької її людини.

Судом також встановлено,
підтверджується поясненнями позивачки, органу опіки та піклування, нотаріусом
та відповідачем по справі, що даний договір був укладений без дозволу органів
опіки та піклування.

Згідно ст. 2. Закону України  "Про нотаріат" правовою основою
діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти
України.

Відповідно до ст. 7 Закону України
“Про нотаріат” та  до п. 6. Інструкції
"Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" нотаріуси
у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради
України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів України.

Відповідно до п. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Залучений до участі у
справі в якості трєтьої особи  ОСОБА_6
пояснив, що коли був укладений договір купівлу- продажку спірної квартири він
був неповнолітнім і  укладенням цього
договору були порушені його права так як
іншого житла  він не має і жити
йому більше немає де. В даний час він тимчасово приписаний за місцем навчання в
м. Києві і не може приписатися  в спірну
квартиру так як  відповідач звернувся в
суд з позовом.

Згідно ст. 17. Закону України "Про
охорону дитинства" Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування укладати договори відчуження житла.

Суд не може прийняти  до уваги посилання  нотаріуса на правомірність своїх  дій, на підставі того, що неповнолітній
син  позивачки не мав права власності на
спірну квартиру а   інструкція "Про
порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", в цьому випадку,
не містить вимоги, до нотаріусів, требувати
дозавіл з органу опіки піклування при відчуженні житла, так як :

відповідно до вимог Закону України
"Про нотаріат"  та інструкції
"Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" нотаріуси
у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради
України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів України і т.д.  а тому нотаріуси повинні  керуватися і Закон України "Про охорону
дитинства",  ЦК України, Житловим
Кодексом , Сімейним Кодексом та ін.

Крім цього оскільки
одним з правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють,
без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до статті 177 Сімейного
Кодексу України та частини третьої статті 17 Закону України “Про охорону
дитинства” є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і
право користування жилим приміщенням.

Згідно з положеннями
частин третьої та четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем
проживання фізичної особи  є місце
проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає,
якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції
опікуна.

Згідно з частиною другою статті 18 Закону України “Про
охорону дитинства” діти члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення
мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Також відповідно до
положень частини другої статті 64 і частини першої статті 156 Житлового кодексу
України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено їхніх дітей.

Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Враховуючи наведене, нотаріуси, для встановлення факту
користування нерухомим майном, витребовують довідку про реєстрацію місця
проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або
заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим
відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації.

Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така
дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також
те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус
має право витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого
правочину. При цьому, нотаріусом при його посвідченні роз'яснюється зміст
статті 176 Сімейного кодексу України щодо зобов'язання батьків передати у
користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

В такому ж порядку мають посвідчуватись правочини за участю
дітей віком від чотирнадцяти років, оскільки особа, яка досягла чотирнадцяти років,
вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна не
лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна але і тоді коли
має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Тому нотаріус, оглядаючи  паспортниі дані позивачки,  під час встановлення особи продавця, який
містить відомості по дитину позивачки, виявивши, що позивачка має
неповнолітнього сина, повинна була встановити чи належить їй право користування
відчужуваним майном  та бов'язково
витребувати згоду на відчужування  житла
органів опіки та піклування.

Суд також не може погодитися з
доводами як відповідача так і його представника, що додержання  вимог законодавства щодо дотримання прав
неповнолітньої особи покладається лише на батьків, а тому, так як позивачка
підписала договір купівлі - продажу спірної квартири в якому одним із пунктів
вона запевняла, що  укладенням даного
договору  не порушуються права неповнолітньіх
дітей, то  вчинення нотаріальної дії щодо
вказаного правочину не тягне ніяких наслідків.

Відповідно до ст.ст. 3 ,26
положень Конвенції ООН "Про права дитини" ратифікованої Україною
від  27.02.91року, яка набула чинності
для України: 27 вересня 1991року в  усіх
діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється
якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя
та визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального
забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів
щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним
законодавством.

Згідно ст. 209. ЦК
України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу.

Відповідно
до ст. 49. Закону України “Про нотаріат” нотаріуси  відмовляють у вчиненні нотаріальної дії,
якщо: вчинення такої дії суперечить законові.

Таким чином, із викладеного вище вбачається,
що нотаріус, при посвідченні договору купівлі - продажу спірної квартири,
встановивши, що посвідчення даного договору суперечить вимогам  законодавства повинна  була відмовити у вчинення такої дії.

Тому, на підставі вище викладеного, суд
вважає, що позов в даній частині доведений і підлягає задоволенню.

Відповідно до ч 6 ст. 203 ЦК України
правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та
інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.
215. ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою
- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216. ЦК України
недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з
його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином судом встановлено, що в
момент вчинення договору купівлі- продажу спірної квартири сторонами
недодержена вимога  встановлена частиною  шостою статті 203 цього Кодексу а тому даний
правочин є недійсним , в зв'язку з чим
кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що
вона одержала на виконання цього правочину

На піддставі
викладеного, та керуючись ст.ст.10,15,30,60,251-255, 218 ЦПК України,
ст.ст. 216,215,203,209,203,233,1046 ЦК України, ст.ст. 2,7, 49 Закону України
“Про нотаріат”, ст.ст. 3 ,26 положень Конвенції ООН " Про права дитини
", до п. 6. Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України", 176 Сімейного кодексу України, статті 18 Закону
України “Про охорону дитинства”, Частиною 4 пункту 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними"

ВИРІШИВ :

Позовні
вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2   про визнання
недійсним договору купівлі - продажу квартири задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2
10976 (десять тисяч дев"ятсот сімдесят шість) грв.

Зобов"язати ОСОБА_2 передати ОСОБА_1  у власність
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачені при подачі позову судові витрати у сумі
139 грн. 76 коп, та  витрати на юридичну
допомогу у сумі 100 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний
суд Сумської області через міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з
дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження..

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо
заяву про апеляційне оскарження не було подано, або якщо було подано заяву про
апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти
днів після подання цієї заяви. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо
його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:                                                                                          О.П.
Євдокімова.