Справа № 22ц-650/07                            Головуючий
Категорія 44                                                                   Доповідач -
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ____________
року                                                                        місто Луцьк
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської
головуючого - судді Сівчука
суддів Русинчука
при секретарі Масляній С.В.
з участю відповідача ОСОБА_1
представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_1, Першої Луцької державної нотаріальної контори, Волинського
обласного управління юстиції про визнання недійсними договору купівлі-продажу
житлового будинку від 30.06.1992
року в частині щодо повноважень покупця, договору
дарування від 05.05.2003
року в частині 50/100 майна та визнання права власності на 1/2 частину
будинку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4,
ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,
представника позивача ОСОБА_7 на рішення Луцького міськрайонного суду
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4,в інтересах неповнолітнього сина
ОСОБА_5 та представник позивача ОСОБА_7 вказують на незаконність рішення суду першої інстанції, просять його скасувати і
ухвалити нове рішення, задоволивши позовні вимоги повністю, оскільки
порушено норми матеріального та процесуального права.
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 25 грудня 2006
року в позові ОСОБА_4
в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_1, Першої Луцької державної нотаріальної контори, Волинського обласного
управління юстиції про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 30.06.1992 року житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами за АДРЕСА_1, який укладений між виконавчим
комітетом Луцької міської ради народних депутатів та

ОСОБА_1 в
частині щодо повноважень покупця: - договору
дарування від 05.05.2003
року в частині дарування ОСОБА_1 -ОСОБА_6 50/100
частин житлового будинку з надвірними будівлями та
спорудами за АДРЕСА_1, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 та визнання права власності на 1/2
частину будинку за АДРЕСА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі особи, які подали скаргу, зазначають, що судом при
ухваленні рішення порушено Конституцію України, Європейську Конвенцію з Прав
Людини та Основних Свобод, норми житлового, цивільного, сімейного
законодавства. А також не застосовано Закон України «Про приватизацію
державного житлового фонду» і неправильно застосовано постанову Ради Міністрів
УРСР і Укрпрофради №
142 від 19.05.1989 року «Про затвердження
Положення про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і
громадського житлового фонду, їх утримання та ремонт».

Крім того, зазначають, що суд не дав належної юридичної оцінки доказам, які
свідчать про підставність вимог позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що власником цілого житлового будинку з
надвірними будівлями по вул. АДРЕСА_1 являється ОСОБА_6 Даний жилий будинок
йому подарувала мати ОСОБА_1, яка придбала цей будинок згідно договору
купівлі-продажу у виконкому Луцької міської ради і була єдиним власником
будинку.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1, представників
ОСОБА_2, ОСОБА_3, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 4 січня 1973 року виконавчий комітет Луцької міської ради видав ОСОБА_1 в складі
чотирьох осіб ордер №
92 на право зайняття трьохкімнатної квартири у АДРЕСА_1 (будинок).

ЗО червня 1992
року між виконкомом Луцької міської ради і ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу вищезазначеного будинку.

16 березня 1999
року ОСОБА_1 подарувала 18/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами своєму сину
ОСОБА_6 5
травня 2003 року ОСОБА_1 подарувала решту 82/100
частин ОСОБА_6

Отже, власником цілого будинку по вул. АДРЕСА_1 є ОСОБА_6

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 30 червня 1992
року в спірному житловому будинку були зареєстровані та
проживали: ОСОБА_1, син ОСОБА_6, дочка ОСОБА_4, зять ОСОБА_8 та внук ОСОБА_5

Із змісту ст. 9
Положення про продаж громадянам у власність квартир у
будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання та ремонт,
затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 року №
142 /далі Положення/ вбачається, що громадянин, який бажає
придбати у власність квартиру (будинок) подає заяву за місцем проживання до
виконавчого

комітету    місцевої
ради.    До    заяви додається письмова згода членів сім'ї
на придбання квартири (будинку) у його власність.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, будучи повнолітньою,
дієздатною, добровільно надала письмову згоду 25.02.1992 року на придбання ОСОБА_1 в особисту власність
житлового будинку за адресою м. АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно із Положенням..., п. 18
- громадяни, які уклали договір
купівлі-продажу квартири (будинку) набули
права власності на нього з моменту укладення
договору. Зазначені громадяни мають право володіти, користуватись і розпоряджатись придбаною квартирою (будинком) в
межах установлених законом.

Отже, ОСОБА_1 згідно даного Положення... викупила спірний
будинок зі згоди всіх членів її сім'ї.

Крім того, згідно із Положенням... набувачем квартири
(будинку) міг бути не лише наймач, а й інші члени сім'ї. Члени сім'ї наймача,
які погоджувались на придбання
квартири (будинку) у власність іншими, але самі з заявами не звертались, права власності не набували.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного
висновку, що підстав для визнання договору
купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами і будівлями, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, укладеного 30 червня 1992 року між ОСОБА_1 і виконавчим комітетом Луцької міської ради в частині щодо повноважень покупця -
немає, оскільки даний договір укладений згідно із вимогами
законодавства, яке діяло на час його укладення.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало законної
сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 3
червня 2005
року в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_1 про
визнання договору дарування
частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину будинку, яке набрало законної сили, встановлено, що
відповідач ОСОБА_1 була єдиним власником
житлового будинку АДРЕСА_1
і відповідно до Закону України «Про власність»
мала право розпоряджатись ним, зокрема укладати договори дарування. Інші члени сім'ї -
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 не були співвласниками спірного
будинку. А відповідно, укладеним
договором дарування частини будинку не були порушені права позивачки ОСОБА_4 та її неповнолітнього сина
ОСОБА_5 Договір дарування, укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 5.05.2003 року
відповідає вимогам чинного законодавства
і підстав для визнання його частково недійсним та визнання права власності на
1/2 частину будинку за ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5 не встановлено.

Отже, відсутні підстави для визнання недійсним договору
дарування від 5.05.2003 року
в частині дарування ОСОБА_1 сину ОСОБА_6 - 50/100 частин спірного
будинковолодіння.

Крім того, позивач ОСОБА_4 не надала суду будь-яких інших
доказів в підтвердження обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, як
вимагає ст. 60
ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують
висновків суду, рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307,
308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4,  в
інтересах    неповнолітнього    ОСОБА_5,
представника   позивача  ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 25
грудня 2006
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.