Справа № 22-9382/2007
Головуючий у 1-й інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
грудня 2007р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді
Слюсар Т.А.,

суддів: Карпенко C.O., Корчевного Г.В.

при секретарі:
Рицькій Н.І.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою Громадської організації «Українська правда» на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 18.09.2007р. в справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської
організації «Українська правда» про захист честі, гідності та стягнення
моральної шкоди.

Колегія суддів,
-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому
2007р. ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до відповідача про захист честі, гідності
та стягнення моральної шкоди.

Зазначав,
що в Інтернет - виданні «Українська правда» від ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті без
зазначення автора «ІНФОРМАЦІЯ_1» в заголовок була розміщена негативна,
недостовірна інформація, що порочить його честь та гідність, є твердженням про
факти, а тому просив зобов'язати відповідача її спростувати, а також на
відшкодування моральної шкоди стягнути 7000грн.

Рішенням
Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2007р. позов задоволено частково.
Визнано неправдивими та такими, що порочать честь та гідність відомості,
опубліковані в Інтернет-виданні «Українська правда» від ІНФОРМАЦІЯ_2 у статті
без автора «ІНФОРМАЦІЯ_1» , вміщені в заголовок.

Зобов'язано
Громадську організацію «Українська правда» у місячний термін після набуття судовим
рішенням законної сили опублікувати в Інтернет-виданні «Українська правда» на
тій самій полосі і тим самим шрифтом, що і спростоване повідомлення,
спростування наступного змісту:

«Печерським
районним судом м. Києва винесено рішення про визнання неправдивими і таким, що
порочать честь і гідність ОСОБА_1
відомостей, поширених у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», розміщених в
Інтернет-виданні «Українська правда» від ІНФОРМАЦІЯ_2

Політичне
рішення ОСОБА_1 не може
розцінюватися як зрада, остільки воно не порушує будь-яких зобов'язань
Соціалістичної партії України перед виборцями, ґрунтувалися на рішенні керівних
органів партії, схвалено з'їздом партії».

В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі Громадська організація «Українська правда», посилаючись на
неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального й процесуального
права, просить скасувати рішенні суду першої інстанції та ухвалити нове рішення
про відмову у позові.

Колегія
суддів, заслухавши представника громадської організації, який просив
задовольнити апеляційну скаргу, представника позивача, який у задоволенні
апеляційної скарги просив відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши
доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає
задоволенню.

Як
вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 на: сайті інтернет - видання
«Українська правда» була опублікована стаття без автора «ІНФОРМАЦІЯ_1» й
інформація, що містилася під даним заголовком, була взята із сайту
Інформаційного агенства «Українські новини».

Встановлено,
що ОСОБА_1 на час розміщення статті обіймав посаду Голови Верховної Ради
України.

Задовольняючи
позовні вимоги про захист честі, гідності районний суд виходив із того, що представник
відповідача не спростував твердження про факти, які містяться в заголовку
статті, а в розумінні загальноприйнятних засад суспільства зрада є негативним
вчинком, який засуджується моральними принципами.

Проте з
такими висновками погодитися не можна, тому що судом неправильно застосовані
закони, які підлягають застосуванню, та не враховані міжнародно-правові
зобов'язання України в сфері свободи слова, свободи вираження поглядів.

Конституція
України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен
має право на повагу до його гідності (ст.
ст. 3, 28).

Разом із
цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен
має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію
усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може
бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної
цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для
запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для
підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції
України).

Згідно
зі ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними
судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Особа звільняється
від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд
встановить, що ця інформація є суспільно значимою.

Додаткові
підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та
журналістів визначаються законами України: "Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і
радіомовлення", "Про інформаційні агентства" та "Про
державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів".

Так, ст.
42 Закону України від 16 листопада 1992 року "Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні" передбачено, що редакція, журналіст не
несуть

Цивільно-правовий
захист честі, . гідності та ділової репутації від певних висловлювань
допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх
поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а
необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Політичний
діяч має право на захист свого приватного життя, але межа захисту його
репутації повинна бути такою, щоб забезпечити й вільне обговорення політичних
питань. Політичний діяч неминуче стає відкритим для прискіпливого висвітлення
своїх слів та вчинків і має усвідомлювати це. При цьому преса не повинна
переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна
повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що
становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку
інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського
суду з прав людини у справах: "ОСОБА_2 проти Австрії" та
"Українська Прес-Група проти України").

Відповідно
до ч. 1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення проти неї та /або/ членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а також на спростування такої інформації.
Статтею 1 Закону України «Про інформацію» під поширенням інформації розуміється
як документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що
відбуваються в суспільстві, державі, навколишньому середовищі.

Згідно
ст.47 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за
оціночні судження. Оціночні судження не підлягають спростуванню чи доведеності
їх правдивості.

Колегія
суддів вважає, що ОСОБА_1, як публічна особа, політичний діяч, Голова Верховної
Ради України, більш відкритий для допустимої критики, ніж приватні особи.

Встановлено,
що інформація, розміщена на сайті Інтернет - видання «Українська правда» під заголовком
«ІНФОРМАЦІЯ_1» було взято із сайту Інформаційного агентства «Українські
новини», про що наприкінці інформації міститься посилання, яке підтверджується
роздруківкою цієї інформації, доданої до позовної заяви.

Районний
суд, даючи тлумачення заголовку до статті, визнав наявним місце твердження про
факти, що порочать честь та гідність позивача, між тим, належними чином не
звернув увагу на те, що назва статті є результатом аналізу інформації, яка
міститься в статті та викладена під цим заголовком, є вираженням поглядів
відповідача на події та явища, що мали місце у суспільстві, державі та
навколишньому середовищі, з точки зору моралі та сприймання цієї інформації.

Колегія
суддів вважає, що назва статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» є висловлюванням, яке не містить
фактичних даних, а є оцінкою дій позивача, викладених у інформації під цим
заголовком, а також висловлювання, що не може бути витлумачене як таке, що
містить фактичні дані, та є оціночним судженням не містить недостовірної
інформації, яка підлягає спростуванню з урахуванням вимог національного
законодавства, практики Європейського суду з прав людини та положень Рішення
Конституційного Суду України від 10 квітня 2003р. № 8-рп/2003 (справа про
поширення відомостей).

відповідальності
за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і
гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян
або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової
інформації, якщо:

ці
відомості одержано від інформаційних агентства або від засновника;

вони
містяться у відповіді на інформаційний запит щодо доступу до офіційних
документів і запит щодо надання письмової або усної інформації, наданої
відповідно до вимог Закону України "Про інформацію";

вони є
дослівним відтворенням офіційних виступів посадових осіб державних органів,
організацій і об'єднань громадян;

вони є
дослівним       відтворенням матеріалів,      опублікованих
іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього;

в них
розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці
відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом.

Статтею
17 Закону України "Про державну підтримку засобів масової інформації та
соціальний захист журналістів", яка регулює відповідальність журналіста за
завдану ним моральну (немайнову) шкоду, передбачено, що у разі відшкодування
відповідно до Цивільного кодексу України журналістом і засобом масової
інформації заподіяної ними моральної (немайнової) шкоди на них покладається
солідарна відповідальність з урахуванням міри вини кожного.

Стаття 9
Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства
України.

Статтею
10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція),
ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно
від кордонів.

Зі
змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів
громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі
обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини.

Втрутитись
у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках,
передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом,
направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в
демократичному суспільстві.

Аналіз
зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її
застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх
змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на
недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи
підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський
діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з
нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення
до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших
публічних осіб та сформувати про них свою думку.

Вказані
оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням
суб'єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на
предмет відповідності їх дійсності. Правильність оцінки назви публікації може
бути предметом думок та оцінок інших осіб, а не предметом повноважень судової
влади, тому що визначати їх правильність у судовому порядку означає втручання в
правовий статус громадянина.

Колегія
суддів звертає увагу на те, що дійсно стиль викладення заголовку до статті є
доволі нетерпимим до позивача, жорстким і таким, що може викликати обурення,
почуття образи, але позивач не довів того, що інформація поширена відповідачем
"з явним злим умислом", а не з метою сформувати думку про позивача.

Крім
того, суд не застосував положення ст. 47-1 Закону України "Про
інформацію", яка зазначає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень.

За таких
обставин у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог
про захист честі, гідності, а тому в цій частині судове рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Рішення
суду в іншій його частині - про відмову в задоволенні вимог про відшкодування
моральної шкоди постановлено на повно з'ясованих обставинах справи та
ґрунтується на законі, тому підстав до його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись
ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу Громадської організації «Українська правда» задовольнити.

Рішення
Печерського районного суду м. Києва від 18.09.2007р. в частині вирішення
позовних вимог ОСОБА_1 до
Громадської організації «Українська правда» про захист честі, гідності -
скасувати.

Ухвалити
по справі в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Громадської
організації «Українська правда» про захист честі, гідності - відмовити.

В решті рішення
суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення
набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом 2-х місяців з моменту проголошення шляхом
подачі до цього суду касаційної скарги.