Головуючий у першій інстанції Погрібний C.O.
Справа №
Доповідач Ступаков О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10
вересня 2007 рік                                                                                                         м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого
Ступакова О.А.

суддів:
Гайворонського С.
П.,  Станкевича В.А.

при
секретарі - Мілонас Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
місті Одесі цивільну по справі за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,  за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про
визнання договору дарування недійсним,
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та стягнення
відшкодування вартості будинку,  за
участі третіх осіб - приватного нотаріуса ОСОБА_11,  приватного нотаріуса ОСОБА_4,  ОСОБА_5 за апеляційною скаргою ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на рішення Маліновського районного
суду м.  Одеси від 27 березня 2007 року,

встановила:

Позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна -житлового будинку з
надвірними спорудами,  житловою площею
38, 5 кв.м.  та надвірних будівель: «Г» -
вбиральні,  №1-2 - огородження,  1 - мостіння,
розташованого на земельній ділянці розміром 380 кв.м. ,  укладеного 20 березня 2001 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_3. Зазначена будівля розташована за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги
позивачі обґрунтовували тим,  що ОСОБА_6
раніше подарувала за договором дарування від 12 грудня 2000 року,  вказаний житловий будинок позивачам в рівних
частках,  а договір купівлі-продажу від
20 березня 2002 року укладений під впливом обману зі сторони ОСОБА_6 З посиланням
на  ст.
ст.  57 ЦК
УРСР позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважали укладений договір недійсним.

В
подальшому,  після зміни позовних вимог
позивачами,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили
суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового
будинку з надвірними спорудами відповідно до
ст.  48 ЦК УРСР,  з підстав того,  що
він був укладений всупереч вимогам закону,
а саме: ч. 1 та 2  ст.  4 Закону України «Про власність». На
підтвердження позову вони посилалися на те,
що згідно договору дарування від 12 грудня 2000 року,  оформленого відповідно до чинного
законодавства,  вони є власниками
спірного будинку,  який вказано предметом
оспорюваного договору купівлі-продажу,
укладеного 20 березня 2001 року,
у зв'язку з чим тільки вони мали право розпоряджатися вказаним будинком.

2

Відповідач
ОСОБА_3 позов не визнала у повному обсязі,
вважала його необгрунтованим,
звернулася до суду із зустрічним позовом,  в якому просила визнати недійсним договір
дарування житлового будинку з надвірними спорудами від 12 грудня 2000 року з
тих підстав,  що цей договір був
підписаний ОСОБА_6 внаслідок обману зі сторони позивачів ОСОБА_1,  ОСОБА_2 Після уточнення своїх позовних вимог
ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним вказаний договір дарування житлового
будинку з надвірними спорудами від 12 грудня 2000 року та стягнути з
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 на відшкодування
вартості одержаного за договором дарування житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого в
АДРЕСА_1,  суму у розмірі 266600, 0
гривень,  а також судові витрати.

Рішенням
Малиновського районного суду м.  Одесі
від 27 березня 2007 року у задоволені позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 - відмовлено. Позов ОСОБА_3 -
задоволено.

Не
погодившись з цим рішенням позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу.

В
апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду в зв'язку з
порушенням норм матеріального права,
невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін,  розглянувши доводи апеляційної скарги і
матеріали справи,  судова колегія вважає,  що апеляційна скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 і відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2
суд першої інстанції посилався на те,  що
ОСОБА_6 з ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 укладено договір дарування спірного
будинку. Правового значення не мають,  а
тому не досліджувались судом мотиви укладення цього договору. Втім,  суд оцінив наслідки вчинення таких правових
дій. Зокрема,  згідно з поясненнями самої
ОСОБА_1 вона вважала неприпустимим,
отримавши договір дарування,
здійснювати його реєстрацію у КП «ОМБТІ та РОН»,  оскільки це скоріше був подарунок на випадок
смерті. З іншої сторони,  згідно з
власними заявами ОСОБА_6 до різних установ та організацій слідує,  що наміру передати право власності на спірний
будинок ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_6 не мала. Ця обставина додатково
підтверджується проведеним органами внутрішніх справ дізнанням за зверненням
ОСОБА_6

Відповідно
до чинного на момент укладення оспорюваного договору дарування
законодавства,  договір дарування є
реальним правочином,  тобто вважається
укладеним не з моменту досягнення сторонами домовленості щодо усіх істотних
його умов,  а з моменту передачі речі.
Таким чином,  договір дарування набуває
чинності,  коли відповідають за змістом
та у часі воля сторони,  спрямована на
передачу права власності іншій стороні,
та волевиявлення,  яке має
зовнішній прояв у фактичних і юридичних діях,
спрямованих на реалізацію такої передачі.

Враховуючи,  що ОСОБА_6 відповідно до її заяв після
укладення договору дарування наміру за цим договором позбавитися свого права
власності на спірний будинок не мала,
навпаки,  відстоювала своє право
на спірний будинок,  продовжила в ньому
проживати,  суд має констатував,  що відсутні як воля,  так і волевиявлення на передачу спірного
будинку ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2 Додатково це підтверджується тим,  що ОСОБА_6,
вважаючи себе власником майна,
здійснила відчуження спірного майна на користь іншої особи - ОСОБА_3
Такі дії самі по собі не є протиправними,
оскільки судом встановлено,  що
оспорюваний договір дарування не може вважатися таким,  що був укладеним,  правових наслідків дарування не настало,  а тому власниця,  ОСОБА_6,
була вправі розпорядитися цим правом на свій розсуд.

Окремої оцінки вимагає той факт,  що був визнаний обома сторонами,  про зберігання оспорюваного договору
дарування у дарувальниці - ОСОБА_6 Ця обставина у поєднанні з тим,  що ОСОБА_6 після підписання оспорюваного
договору дарування продовжувала проживати в ньому,  користуватися ним,  свідчить про те,  що до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу
не відбулась передача спірного будинку позивачам

3

ОСОБА_7.  При цьому ОСОБА_6 продовжувала ставитись до
цього майна як до власного,  реалізуючи
повноваження власника та несучи тягар певних обов'язків щодо нього.

Суд
критично оцінив посилання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те,  що ОСОБА_6 повинна була звернутися до з суду
з вимогою про визнання недійсним договору дарування. Всі обставини свідчать про
те,  що не наслати правові наслідки,  на досягнення яких була спрямована воля
позивачів ОСОБА_7 за оспорюваним договором дарування. Разом з тим,  аргументи,
висловлені сторонами на користь наявності обманних дій зі сторони
відповідачів ОСОБА_7 щодо ОСОБА_6,
служать додатковим аргументом на підтвердження зроблених висновків
стосовно моменту укладення чи не укладення договору дарування. Відповідно
до  ст.
243 ЦК УРСР договір
дарування,  відповідно до якого одна
сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність,  вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому. Для договору дарування необхідна наявність взаємного
волевиявлення сторін,  без якого цей
договір не вважається укладеним.

Дійшовши
висновку про те,  що ОСОБА_6 мала право
відчужувати своє майно,  суд не вбачав
підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу,  тому суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позовних вимог позивачив ОСОБА_7.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначив,  що вона є добросовісним набувачем та в
силу  ст.
145 ЦК УРСР у неї не
може бути витребуване відчужене за плату майно,
тоді як,  згідно зі  ст.
145 ЦК УРСР майно,  придбане безоплатно підлягає поверненню
власникові. Спірний будинок був проданий ОСОБА_3 за 15000 доларів США,
про що зазначено в договорі № 323 від 20 березня 2001
року,  сплачена реальна сума за
будинок,  була укладено угода,  яка відповідає волевиявленню ОСОБА_6

Також
суд вважав,  що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
отримали право власності на спірний будинок за неналежною підставою,  оскільки рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду,  якими за ними
визнано право власності,  скасовані.
Враховуючи що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали право власності за безоплатними
договорами,  суд не вбачав порушення
майнових прав цієї сторони,  а
навпаки,  реалізувавши спірне майно за
265 600 грн.,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за
договором купівлі продажу з ОСОБА_9
безпідставно отримали збагачення,
тому останнє підлягає поверненню на користь тієї особи,  права якої зазнали втрат в результаті таких
дій,  а саме ОСОБА_3

ОСОБА_3
є належною стороною у справі,  оскільки
на момент смерті ОСОБА_6 вона була власником спірного будинку,  її майнової сфери торкаються дії позивачів
ОСОБА_7,  її майнова сфера зазнала втрат
в результаті протиправних дій ОСОБА_7,
оскільки вона втратила право власності на майно за скасованими Верховним
Судом України судовими рішеннями. З огляду на такі обставини ОСОБА_3 суд має
підстави визнати потерпілою за визначенням
ст.  57 ЦК УРСР.

З такими
висновками суду першої інстанції судова колегія погодитись не може з наступних
підстав.

Судом
встановлено,  що 12 грудня 2000 року між
ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_2 з іншої був укладений
договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами,  розташований в АДРЕСА_1. Як до укладення
договору дарування так і після його укладення ОСОБА_6,  ОСОБА_1,
ОСОБА_2 проживали в зазначеному житловому будинку.

Відповідно
до  ст.
243 ЦК УРСР - за
договором дарування одна сторона передає безоплатно іншій стороні майно у
власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Відповідно
до пояснень нотаріуса ОСОБА_4 яка посвідчувала договір дарування ОСОБА_6 знала
який договір вона укладає і вільно його уклала.

Після укладання договору дарування ОСОБА_6 не зверталася
до суду з заявами про визнання договору дарування недійсним.

4

Звернення
ОСОБА_6 після укладення договору дарування до міліції,  КП «ОМБТІ та РОН»,  Ради об'єднання ветеранів з заявами в яких
зазначалося,  що ОСОБА_1 обманним шляхом
заволоділа документами на спірний будинок,
оформивши його на своє ім'я,  а не
до суду свідчить про односторонню відмову від договору,  що законом не допускається ( ст.  162 ЦК
УРСР),  а не доказом введення її в
оману,  в зазначених заявах є
посилання,  що її ввели в оману але не
зазначається яким чином і коли її ввели в оману.

За
заявою ОСОБА_6 міліцією було проведено перевірку і 04.01.2001 року винесено
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи за  ст.  6
п.2 КПК України за відсутністю складу злочину,
в зазначеній постанові ОСОБА_6 було роз'яснено,  що вона може вирішити спірні питання шляхом
звернення до суду.

Висновок
суду про те,  що добровільного
волевиявлення ОСОБА_6 на відчуження спірного будинку за договором дарування
ОСОБА_7 не було на момент укладання договору нічим ні підтвердженні,  в справі відсутні докази введення позивачами
ОСОБА_7 в оману ОСОБА_6

Відповідно
до абз. 1, 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978
року №3 (зі змінами,  внесеними
постановами від 25.12.1992 року №13 та від 25.05.1998 року №15) - при вирішенні
позовів про визнання угоди не дійсною на підставі  ст.  57
ЦК суди повинні
мати на увазі,  що такі вимоги можуть
бути задоволенні при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках
слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення
відомостей,  що не відповідають
дійсності,  або замовчування
обставин,  що мають істотне значення для
угоди,  що укладається.

Посилання
суду на те,  що після укладення договору
дарування ОСОБА_6 залишилась проживати в спірному будинку,  користуватися ним,  що свідчить про те,  що не відбулася передача спірного будинку
позивачам ОСОБА_7,  при цьому ОСОБА_6
продовжувала ставитись до цього майна - спірного будинку як до власного,  реалізуючи повноваження власника є
помилковими. Як до укладення договору дарування спірного будинку так і після
його укладання ОСОБА_6,  ОСОБА_1,  ОСОБА_2 проживали в зазначеному житловому
будинку. Позивачами ОСОБА_7 як обдарованим був переданий житловий будинок,  в договорі дарування як і в будь якої іншої
нормі права відсутні посилання на те,  що
після укладання договору купівлі продажу ОСОБА_6 повинна була виселятися з
подарованого нею будинку. Проживання ОСОБА_6 в спірному будинку не
свідчить,  що вона залишилась його
власником в зв'язку з чим мала розпоряджатись зазначеним будинком як його
власник.

ОСОБА_6
знаючи,  що для розірвання договору
купівлі продажу спірного будинку потрібно звертатися до суду про що свідчить
постанова міліції про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявою
стосовно шахрайських дій ОСОБА_1,  до
суду не звернулася,  а на підставі
свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок 20.03.2001 року в
нотаріальній конторі уклала договір купівлі-продажу спірного будинку з ОСОБА_8

Приватний
нотаріус яка посвідчила договір купівлі-продажу пояснила,  що при укладенні договору купівлі-продажу
ОСОБА_6 не повідомила,  що нею раніше був
укладений договір дарування зазначеного будинку.

ОСОБА_6
не поставила до відома ОСОБА_3 при укладанні договору купівлі-продажу
будинку,  що нею раніше був укладений
договір дарування зазначеного будинку чим ввела її в оману шляхом замовчування
обставин,  що мають істотне значення для
угоди,  що укладається.

Згідно
вимог  ст.  57 ЦК
УРСР угода укладена внаслідок обману,
насильства,  погрози,  зловмисної угоди представника однієї сторони
з другою стороною,  а також угода,  яку громадянин був змушений укласти на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин,  може бути визнана недійсною за позовом
потерпілого,  або за позовом державної чи
громадської організації.

Як вказувалося вище,
відповідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
28.04.1978 року №3,  під обманом в таких
випадках слід розуміти умисне введення в

5

оману
учасника угоди шляхом повідомлення відомостей,
що не відповідають дійсності,  або
замовчування обставин,  що мають істотне
значення для угоди,  що укладається.

На
підставі наведеного судова колегія вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна - житлового будинку з надвірними спорудами,  розташованого за адресою: АДРЕСА_1
обгрунтовані і підлягають задоволенню.

Враховуючи
те,  що ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1,  визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з надвірними
спорудами,  розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 суд не застосовує положення  ст.
ст.  48,  57,
145 ЦК УРСР щодо
добросовісного набувача майна та визнання угоди недійсною в наслідок обману в
частині повернення сторін договору у первісний стан,  а саме в частині повернення ОСОБА_3 коштів за
зазначеним договором яки вона сплатила ОСОБА_6 за спірний дім оскільки ОСОБА_6
померла. Спадщину після її смерті ніхто не прийняв.

ст.  145
ЦК УРСР зазначено
- якщо майно оплатною придбано у особи,
яка не мала права його відчужувати,
про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний
набувач),  то власник вправі витребувати
це майно від набувача лише в разі коли майно було втрачено власником або
особою,  якому майно було передано
власником в користування,  або викрадено
у того чи іншого,  або вибуло з їх
володіння іншим шляхом по за їх волею.

Враховуючи
те,  що спірний будинок вибув з володіння
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 за договором купівлі
продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 по за їх волею,
в результаті відчуження спірного дому ОСОБА_6 яка не будучи його
власником уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_3,  ОСОБА_1,
ОСОБА_2 вправі витребувати спірний будинок у ОСОБА_3

В
зв'язку з обґрунтованістю позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2,  не підлягають
задоволенню позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним та стягнення
відшкодування вартості будинку. При цьому судова колегія приймає до уваги те,  що 01.12.2003 року ОСОБА_1,  ОСОБА_2 продали спірний будинок ОСОБА_9  Зазначений договір купівлі-продажу був
посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу.
ОСОБА_3 до суду була подана позовна заява про визнання зазначеного договору
купівлі-продажу недійсним.  04.07.2006
року ОСОБА_3 подала до суду заяву в який просила прийняти її відмову від
позовних вимог до ОСОБА_9  про визнання
договору купівлі-продажу недійсним.
Ухвалою суду від 20.10.2006 року прийнята відмова ОСОБА_3 до
ОСОБА_9  про визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірного будинку від 01.12.2003 року укладеного між
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 з однієї сторони та
ОСОБА_9  з іншої. Провадження по справі в
цій частині позовних вимог ОСОБА_3 закрито.

Враховуючи
те,  що ОСОБА_9  за договором купівлі-продажу від 01.12.2003
року є власником спірного будинку,
зазначений договір ОСОБА_3 не оспорюється,  визнання судом дійсним договору
купівлі-продажу спірного будинку між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладеного 20 березня 2001
року порушує права ОСОБА_9  і робить
неможливим виконання рішення і реєстрацію договору купівлі продажу від
20.03.2001 року в КП «ОМБТІ та РОН»,  без
скасування права власності ОСОБА_9  на
спірний будинок.

Посилання суду першої інстанції на те,  що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали право
власності на спірний будинок за неналежною підставою,  оскільки рішення та ухвала,  якими за ними визнано право власності,  скасовані. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 реалізувавши
спірне майно за договором купівлі-продажу з ОСОБА_9  безпідставно отримали збагачення,  тому останнє підлягає поверненню на користь
тієї особи,  права якої зазнали втрат в
результаті таких дій,  а саме ОСОБА_3 з
посиланням на  ст.  57 ЦК
УРСР є помилковим оскільки ОСОБА_3 не є стороною в договорі купівлі продажу
спірного будинку укладеного 01.12.2003 року між ОСОБА_1,  ОСОБА_2 та ОСОБА_9

6

На
підставі наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановлениям нового рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з надвірними
спорудами,  житловою площею 38, 5
кв.м.  та надвірних будівель: «Г» -
вбиральні,  №1-2 - огородження,  1 - мостіння,
розташованого на земельній ділянці розміром 380 кв.м.  розташована за адресою: АДРЕСА_1.,  укладеного 20 березня 2001 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 - недійсним.

Відмовити  в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3  до
ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання
договору дарування житлового будинку з надвірними розташована за адресою:
АДРЕСА_1.  укладеного 12 грудня 2000 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_1,  ОСОБА_2
недійсним,

Відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання договору дарування
житлового будинку з надвірними розташована за адресою: АДРЕСА_1. укладеного 12
грудня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1,
ОСОБА_2 недійсним та стягнення відшкодування вартості будинку.

Стягнути
з ОСОБА_1,  ОСОБА_2 недоплачену суму
судового збору в розмірі 788 грн. не доплачену при поданні апеляційної скарги.

Керуючись  ст.
ст.  307 ч.1 п.2,  309,
313,  314,  316 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1,  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Маліновського районного суду м.
Одеси від 27 березня 2007 року скасувати.

Постановити
по справі нове рішення яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним.  Визнати
недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з
надвірними спорудами,  житловою площею
38, 5 кв.м.  та надвірних будівель: «Г» -
вбиральні,  №1-2 - огородження,  1 - мостіння,
розташованого на земельній ділянці розміром 380 кв.м. ,  укладеного 20 березня 2001 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_10.

Відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним,

Відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1,  ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним та стягнення відшкодування вартості будинку.

Стягнути
з ОСОБА_1,  ОСОБА_2 недоплачену суму
судового збору в розмірі 788 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржено до Верховного Суду України на протязі двох
місяців.