АПЕЛЯЦІЙНИЙ     СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ    ОБЛАСТІ
Справа №
22ц-3007 / 2007                                                   Головуючий
у І -й інстанції - Мороховець О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня    2007 року Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого         - Баранніка О.П.

суддів                     - Прозорової М.Л.,
Григорченка Е.І. І.

при
секретарі         - Качур Л.В.

за
участю адвоката    - ОСОБА_1. розглянувши
у  відкритому судовому засіданні  в  м.
Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі

ОСОБА_2
в інтересах Сивокобильської Єфросині Андріївни на рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від ЗО листопада 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_3   до ОСОБА_4,
третя особа    - ОСОБА_5  про визнання права власності та вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в
якій просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від4 ЗО листопада 2006 року та постановити нове
рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначеним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково: суд вселив
позивачку в будинок АДРЕСА_1, виділивши їй користування кімнату у вищевказаному
будинку розміром 8,7 кв.м., та зобов'язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3.      перепони у її користуванні. В задоволенні
інших позовних вимог відмовлено /а.с.208-211/.

Як на підстави апеляційної скарги представник позивачки посилався на те, що
висновки суду не відповідають обставинам справи і що рішення суду ухвалене з
порушенням норм процесуального закону /а. с. 176-177/.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3. мала у власності квартиру
АДРЕСА_2, яку вона передала у власність ОСОБА_4. згідно договору довічного
утримання від 08.11.2002 року /а.с.50/. 17.03.2004 року зазначена угода була
розірвана /а.с.54/, а 05.04.2004 року вказану квартиру позивачка продала
ОСОБА_6 /а.с. 29/.

В свою чергу, 14.05.2004 року ОСОБА_4 придбала в
дарунок від ОСОБА_7 житловий будинок за АДРЕСА_1/а.с. 40/. Після придбання
власності на нерухоме майно ОСОБА_4
зареєструвала за вказаною адресою позивачку.

Судом першої інстанції не встановлень факт передачі
грошових коштів ОСОБА_3 ОСОБА_4. для придбання спільного нерухомого майна.

Свідок ОСОБА_8 в
судовому засіданні пояснювала, що роз'яснювала позивачки правові наслідки
розірвання договору довічного утримання, а також правові наслідки укладення
договору купівлі-продажу належної їй квартири, однак ОСОБА_3. її запевнила, що
не буде- віддавати гроші за продану квартиру відповідачки, а тільки буде
проживати разом з нею /а.с.163-166/.

Судом не встановлено,
що між сторонами була домовленість про частки у спільному нерухомому майні чи
то з урахуванням вкладених крштів, чи то з урахуванням інших необхідних для
укладення договору спільного часткового володіння умов.

Крім того, ОСОБА_4 є
власником будинку за АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14.05.2004
року, який ніким не оскаржувався /а.с. 40/.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні
вимоги в частині визнання права власності на частку в домоволодінні заАДРЕСА_1
не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Також суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_3. придбала право
користування жилим приміщенням в будинку за АДРЕСА_1 і це право нею не втрачене
і ніким не оспорюється. Оскільки позивачка проживала в даному будинку, була за
вказаною адресою зареєстрована, мала свою кімнату суд визначив між сторонами
порядок користування жилим приміщенням, виділивши їй в користування кімнату у
вищевказаному будинку розміром 8,7 кв.м., та зобов'язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не
чинити перепони у її користуванні.

З таким рішенням
відповідачка погодилася.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених вимрг, колегія суддів приходить до висновку, що
скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення,
яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями
самих сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3. в частині визнання
права власності на частку в домоволодінні за АДРЕСА_1 не обгрунтовані та
задоволенню не підлягають і що ОСОБА_3. придбала право користування жилим
приміщенням в будинку за АДРЕСА_1. Суд правомірно виділив їй в користування
кімнату у вищевказаному будинку розміром 8,7 кв.м., та зобов'язав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити
перепони у її користуванні.

Приведені в апеляційній скарзі доводи представника позивачки не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на
всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись законом.

Крім того, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм права,
що протирічить діючому законодавству. Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до
скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необгрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.
303,307,308 ЦПК України, колегія судів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах Сивокобильської Єфросині відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від
30 листопада 2006 року   залишити без
змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців з цього часу.