Справа № 22ц-4893    від_ 2007р.      Головуючий у І Інстанції: Тимченко С.О.
Категорія   39                                       Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року липень
«12» дня колегія суддів Судовоі палати з цивільних справ Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі

Головуючого:
Калиновського А. Б.

Суддів:                         Кузнецова В.О., Кіктенко Л.М.

При секретарі:
Кочковій А.В.

Розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на
рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13
грудня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Спортивно - оздоровчого
комплексу «Центр» про відміну наказу про звільнення та стягнення суми.

встановила:

У серпні
2006 року ОСОБА_1. звернулась до суду з позовом до Спортивно - оздоровчого
комплексу «Центр» і посилалась на те, що з 04.02.2002 року вона перебувала у
трудових стосунках з відповідачем. 17.02.2005 року о 8.00 годині вона вручила
директору СОК «Центр» заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, а
після 11.00 години під час роботи з нею стався нещасний випадок, в результаті
якого позивачка отримала виробничу травму і тілесні ушкодження, які амбулаторно
лікувала з 17.02.2005 року до 16.03.2005 року. Після лікування, 16.03.2005 року
вона прийшла до відповідача, щоб дізнатися, чи звільнена вона з роботи за
заявою від 17.02.2005 року і поставила до відома директора, що не бажає надалі
працювати. Однак в розірвані трудового договору їй було відмовлено, тому
30.03.2005 року вона повторно подала заяву про розірвання трудового договору по
ч.3 ст.38 КЗпПУ.

У
вересні 2005 року їй було повідомлено, що наказом № 188 від 30.08.2005 року її
звільнено з роботи за п.4 СТ.40 КЗпПУ за прогул без поважних причин.

Вважаючи
звільнення з роботи з зазначених обставин незаконним, ОСОБА_1. просила суд
відмінити наказ про звільнення, зобов'язати відповідача оформити наказ про
звільнення її з роботи за ч.3 ст.38 КЗпПУ, виплатити їй середній заробіток з
березня 2005 року по день звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КзпПУ; виплатити їй
вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного заробітку; компенсацію за щорічну
відпустку; доплати за весь час роботи з лютого 2002 року до 16.03.2005 року і у
відшкодування моральної шкоди 30000грн. Крім того, позивачка просила
зобов'язати відповідача доплатити за роботу, яку вона виконувала щотижня у
вихідний день 40% мінімальної заробітної плати за кожен місяць з лютого 2002
року: доплатити за надурочну роботу з 2002 року по 2005 рік всього за 86,5
годин; сплатити витрати на юридичну допомогу у сумі 30000 грн.

Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня
2006 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду і
ухвалення нового у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає
за необхідне скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних
підстав.

Судом
встановлено, що ОСОБА_1. працювала в СОК
«Центр» з лютого 2002 року, з 05.05.2003 року до 30.08.2005 року -
прибиральницею.

17.02.2005
року позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням, в цей же день
вона при прибиранні приміщення впала та отримала травму, у зв'язку з чим
23.02.2005 року був складений акт про нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом за формою Н-1 (а.с.51-52).

З 17.02.2005
року по 16.03.2005 року ОСОБА_1. знаходилась на лікарняному. 16.03 2005 року
з*явившись на роботу, позивачка вручила директору листок непрацездатності з
17.02.2005 року по 16.03.2005 року та довідку ЛПК № 96 від 16.03.2005 року,
якою вона була звільнена від виконання робіт, пов'язаних з підняттям ваги з
17.03.2005 року по 14.04.2005 року. В довідці лікарем зроблена дописка про
можливість підняття ваги до 5 літрів.

Як видно з
пояснень позивачки від 17.03.2005 року, вона приступила до виконання своїх
службових обов'язків з 7.00 до 12.00 (витирала пил, а потім залишила робоче
місце у зв'язку з поганим самопочуттям) (а.с. 74).

30.03.2005
позивачка вдруге написала заяву про звільнення за станом здоров'я і
неможливістю виконання своїх обов'язків, та в зв'язку з організованими з цього
приводу гоніннями і утисками з боку адміністрації (а.с. 82-83).

Відповідач
листом від 04.04.2005 року №32 надіслав позивачці відповідь на заяву, в якій
вказав, що для звільнення з работи за станом здоровя необхідно медичний
висновок, головний лікар міської лікарні №1 надав відповідь, що позивачі
виконувати роботу прибиральниці не заборонено (а.с. 82), та запропонував
ОСОБА_1. надати заяву про звільнення за власним бажанням.

За таких
обставин відповідно до ч.2 ст38 КЗпПУ суд обґрунтовано прийшов до висновку що
після виходу з лікарняного 17.08.2005 року продовжила виконання своїх трудових
обов'язків, а тому підстав для її звільнення за власним бажанням у відповідача
не було.

З 30.03.2005
року по 30.08.2005 року позивачка на роботу не зявлялася. Поважності причин не
виходу на роботу, а також доказів в обґрунтуванні інших позовних вимог суду не
надала.

Наказ про
звільнення з роботи ОСОБА_1. отримала від відповідача 31.08.2005 року (а.с.
94), а до суду з позовом звернулась лише через рік 03.08.2006 року, пропустив
встановлений ст.233 КЗпПУ строк для захисту своїх прав. Поважних причин
пропуску строку суду не надала. З урахуванням наведеного суд обґрунтовано
відмовив ОСОБА_1. в задоволенні позову.

Доводи
апеляційної скарги позивачки про те що їй не надали копії документів за її
заявою не можуть бути прийняті до уваги оскільки відповідно до ст.27 ЦПК України
сторонам надано право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги,
знімати копії з документів долучених до справи і лише копії рішень і ухвал вони
в праві одержувати від суда.

Посилання
позивача в скарзі на те, що в протоколі судового засідання не повно відображені
всі обставини, які зясовувались в судовому засіданні, а деякі зовсім відсутні,
не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом 04 травня 2007 року зауваження
на протокол судового засідання розглянуті і в їх задоволенні відмовлено.

Не заслуговують
уваги і посилання позивача на те, що для даних позовних вимог повинна
застосовуватись спеціальна позовна давність передбачена ст.258 ЦК України, так як
вона не розповсюджується на правовідносини, які виникли між сторонами.
Керуючись ст.303,307,308,314 ЦПК України колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня
2006 року залишити без змін

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.