Справа № 22 - 8814/2007                     Головуючий по 1 інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

07 листопада
2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
м.  Києва в складі:

Головуючого -
Желепи О.В.

Суддів:   Столбун В.І.,  Панченка М. М.

При секретарі: Денисенко С. С.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 29 серпня 2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської
Ради,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3,
3-ті особи: ОСОБА_4,  Управління з контролю за використаням та
охороною земель у м.  Києві та Київській
області про визнання незаконним п. 56 рішення Київради № 108,  1318 від 18 березня 2004 року,  визнання недійсним акту про право власності KB
123246 № 01049 на земельну ділянку по АДРЕСА_1,  виданий 25 вересня 2004 року ОСОБА_5 ,  визнання за ОСОБА_1 права користування
земельною ділянкою АДРЕСА_1,  визнання
недійсним акту на право власності серії KB № 135386
на земельну ділянку по АДРЕСА_1,  виданий
ОСОБА_2,  -

Заслухавши
доповідь судді Желепи О.В.,  вислухавши
пояснення осіб,  що з'явились в судове
засідання,  перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія,  -

встановила:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
Київської міської Ради, ,  треті особи ОСОБА_4,  ОСОБА_3,  ОСОБА_2
про визнання незаконним рішення Київради від 18 березня 2004 року № 108М318 (
пункт 56),  про визнання недійсним акту
про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1,  виданого 25.09.2004 року (серія KB
№123246) ОСОБА_5  ,  акта про право власності на земельну ділянку
по АДРЕСА_1,  виданого 04.10.2005 року
(серія KB № 135386) ОСОБА_2 про визнання права користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

Рішенням
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 29 серпня 2007 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись
з таким рішенням,  позивач подала
апеляційну скаргу,  в якій просила про
його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. В
апеляційній скарзі позивач посилалась на порушення судом норм матеріального та
процесуального права,  невідповідність
висновків   суду,  встановленим обставинам.  Так позивач вказувала,  що суд безпідставно не застосував  ст.
377 ЦК України,  відповідно до

якої,  одночасно із переходом до неї права власності
на домоволодіння батька,  вона отримала
право користування тією земельною ділянкою,
що перебувала в користуванні її батька,
тобто і паво на спірну земельну ділянку. Зазначала також,  що право на спірну земельну ділянку вона та
її покійний батько набули за давністю користування. Посилалась також на
порушення судом  ст. . 321 ЦК України,  а саме
порушення її прав власності на сарай-гараж. ,
що розміщений на спірній земельній ділянці. В скарзі міститься також
посилання на те,  що суд безпідставно не
врахував лист Київської державної земельної інспекції ,  відповідно до якого були встановлені
порушення Київради при видачі відповідачу акту про право власності на земельну
ділянку.

В
апеляційний суд позивач не з'явилась,
про день і час слухання справи повідомлялась належним чином,  що підтверджується її розпискою .

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення,  колегія дійшла висновку,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Відмовляючи
в задоволенні позову,  суд першої
інстанції виходив з того,  що спірна
земельна ділянка перейшла у власність до відповідачів у відповідності з
вимогами Закону,  а позивачка не має
жодних прав на неї,  оскільки ні їй ні її
батьку вказана земельна ділянка ні коли не передавалась в установленому для
виділення землі порядку.

Колегія
суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції так як вони в
повній мірі відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

З
матеріалів справи вбачається та судом встановлено,  що земельна ділянка площею 0, 0522 га за
адресою АДРЕСА_1 перебувала у власності територіальної громади м Києва,  (далі спірна земельна ділянка)

Відповідно  ст. 12 ЗК України до повноважень
сільських,  селищних,  міських рад у галузі земельних відносин на
території сіл,  селищ,  міст належить розпорядження землями
територіальних громад а саме передача земельних ділянок комунальної власності у
власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно  ст. 116 ч.1 ЗК України,  громадяни та юридичні особи набувають права
власності та права користування земельними ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно
до пункту 56 рішення Київради від 18 березня 2004 року № 1081318 гр. ОСОБА_3
було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва,  експлуатації та обслуговування жилого
будинку,  господарських будівель і споруд
на АДРЕСА_1. За дорученням Київської міської ради від 14.08.2001р. №
225-КР-42202 у відповідності до земельного законодавства та рішень Київської
міської ради від 04.03.1999р. №149250 та від 14.03.2002р. № 313/1747 гр.
ОСОБА_3 зібрані висновки погоджуючих служб міста та за його замовленням
проектною організацією розроблено проект землеустрою. Акт здачі-прийому
перенесених в натурі меж наданої земельної ділянки був складений 16.07.20004р.
Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3
зареєстровано 25.09.2004р. (серія KB №123246).
Відповідно до ч.1,  ч.2  ст.
319 ЦК України,  власник володіє,  користується ,  розпоряджається,  належним йому майном на свій розсуд,  власник має право вчиняти що до свого майна
будь які дії,  що не суперечать закону.

Зазначену
ділянку ОСОБА_3 продав,  а ОСОБА_2
придбав згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.07.2005р. №
2164. Акт здачі-прийому перенесених в

натурі меж
наданої земельної ділянки від 09.09.2005р Державний акт  за ОСОБА_2 на право власності на земельну
ділянку зареєстровано 04.10. 2005р. (серія KB №
135386).

Таким
чином,  суд першої інстанції дійшов
правильного висновку,  що ОСОБА_3,  та ОСОБА_2набули право власності на спірну
земельну ділянку згідно діючого законодавства.

Доводи
апеляційної скарги в частині того,  що
позивачка набула права користування на частину вищезгаданої земельної ділянки
за набувальною давністю,  оскільки її
батько фактично користувався,  частиною
спірної ділянки,  яка межувала з тією
земельною ділянкою,  що була виділена
йому для будівництва,  понад двадцять
п'ять років та збудував на ній сарай-гараж не приймаються до уваги,  так як позивачка визнала в судовому засіданні,  що спірна земельна ділянка ні коли не
виділялась її батьку ні для будівництва ні для обслуговування домоволодіння.
Гараж-сарай,  який батько позивачки
побудував на само захопленій сусідній земельній ділянці,  відповідно до
ст. . 376 ч.1, ч.2 ЦК України,
вважається самочинним будівництвом,
так як він збудований на земельній ділянці,  що не була відведена для цієї мети,  без належного дозволу та належно
затвердженого проекту.

Не можна
також погодитись з доводами позивачки,
що вона набула права на частину спірної земельної ділянки за давністю
користування,  оскільки правові норми  ст. . 344 ЦК України,  2004
року,  які регулюють набувальну давність
на правовідносини,  що склались між
сторонами не поширюються.

Відповідно
до  ст. 125 ч.3 ЗК України право
власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після
одержання її власником або користувачем документа,  що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною ділянкою,
та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості),  одержання документа,  що посвідчує право на неї,  та державної реєстрації забороняється.

Оскільки
спірна земельна ділянка позивачці та її батьку в установленому законом порядку
не виділялась ,  остання не набула права
користування нею ,  а тому вона не має
права оспорювати право власності на земельну ділянку інших відповідачів,  які набули цього права,  відповідно до вимог Закону.

Суд
першої інстанції зробив правильні висновки,
що права позивачки на спірну земельну ділянку не були порушені.

Що
стосується доводів апеляційної скарги в частині порушення прав власності
позивачки на гараж-сарай та порушення  ст. . 321 ЦК України,  то слід
зазначити,  що право власності позивачки
на це майно,  постановленим рішенням не
скасовано. Крім того в суді першої інстанції було встановлено,  що фактично зазначений сарай є зруйнованим
приміщенням,  що було збудоване до 1980
року на само захопленій земельній ділянці,
яка на даний час належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2

Не
впливає на правильність постановленого рішення також і лист управління по
контролю за використанням та охороною земель в м.  Києві,
від 31 серпня 2006 року,  (а.с.
155-157 т.1) оскільки з останнього не вбачається,  що Держземінспекцією були встановлені
будь-які порушення прав позивача.

Таким
чином,  суд першої інстанції повно
встановив обставини,  що мають значення
для даної справи.

Висновки
суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,  та відповідають дійсності.

Суд при
винесенні рішення правильно застосував норми матеріального та процесуального
права,  а тому колегія суддів відхиляє
апеляційну скаргу.

На підставі
викладеного,   керуючись  ст.
ст.    303,  304,
п.1 307,  308,  313,
п.1 314,  315,  317, 319 ЦПК України,  колегія суддів,  -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Голосіївського районного суду м.  Києва
від 29 серпня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом двох місяців.