У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18
квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми
А.Г.,

суддів:

Левченка
Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук
Л.І.,

Сеніна
Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Селянського фермерського господарства “Лебідь”, Товариства з обмеженою
відповідальністю “Аграрно-промислова торгівельна фірма “Вимпел” про стягнення
боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Селянського фермерського
господарства “Лебідь”, ОСОБА_3 про визнання договорів позики частково
недійсними, за касаційними скаргами Селянського фермерського господарства
“Лебідь” та ОСОБА_4 на ухвалу Суворовського районного суду м. Херсона від 16
січня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 2 квітня
2004 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2002 р. ОСОБА_1
звернувся у суд з позовом до
ОСОБА_2, Селянського фермерського господарства “Лебідь” (далі - СФГ
“Лебідь”), Товариства з обмеженою відповідальністю “Аграрно-промислова
торгівельна фірма “Вимпел” (далі - ТОВ АПТФ “Вимпел”) про стягнення боргу.

ОСОБА_2 пред'явив в суді
зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними договорів позики.

Рішенням Суворовського
районного суду м. Херсона від 19.06.2003 р., залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Херсонської області від                11.09.2003 р., в зустрічному
позові відмовлено, а первісний позов задоволено: стягнуто на користь ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 325 134 грн. 64 коп. боргу, а з ОСОБА_2 і СФГ “Лебідь” солідарно - 271
095 грн. Стягнення звернуто на частку ОСОБА_2 в майні СФГ “Лебідь” та в майні
ТОВ АПТФ “Вимпел”.

В січні 2004 р. ОСОБА_1
звернувся у суд із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в
якій просив передати у його власність належне ОСОБА_2 майно на суму 596229, 64
грн., посилаючись на те, що проти ОСОБА_2 порушена кримінальна справа,
останнього оголошено в розшук, а тому примусове виконання рішення суду про
стягнення боргу стало неможливим.

Ухвалою Суворовського
районного суду м. Херсона від 16.01.2004 р., залишеною без змін ухвалою
Апеляційного суду Херсонської області від           2.04.2004 р., змінено спосіб виконання
рішення місцевого суду і передано у власність
ОСОБА_1  належне ОСОБА_2 майно
вартістю 596 229 грн. 64 коп., що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме:

-     склад - цех
площею 1391,8 кв. м,

-     котельню з обладнанням,

-     трансформаторну підстанцію;

-     очисні споруди;

-     будинок охорони;

-     вагову;

-     лінію по виробництву томатної
пасти ЛАНГ-П-16;

-     обладнання по виробництву
плодоовочевих консервів.

У касаційній скарзі СФГ “Лебідь”
просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій з
направленням справи на новий розгляд, посилаючись на невідповідність висновків
судів фактичним обставинам справи та
порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 (дружина боржника) ставить питання про
скасування  ухвал  місцевого
та  апеляційного  судів
й залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга  СФГ
“Лебідь”  підлягає задоволенню, а
касаційна скарга ОСОБА_4 частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 33 Закону України “Про
виконавче провадження” передбачено, що за наявності
обставин,  що ускладнюють виконання
рішення  або роблять   його   неможливим,
державний   виконавець  за
власною ініціативою або за заявою
сторін, а також самі сторони мають право звернутися  до суду, який видав виконавчий документ, із
заявою про відстрочку  або
розстрочку виконання, а також про встановлення чи зміну  способу  і
порядку виконання.

Згідно вимог ст. 351 ЦПК України 1963
року - за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять
його неможливим, за заявою державного виконавця або за заявою сторони
суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання
про відстрочку або розстрочку виконання, зміну способу і порядку виконання
рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може
відстрочити або розстрочити виконання, змінити спосіб і порядок виконання
рішення.

Задовольняючи заяву про
зміну способу і порядку виконання рішення, суд першої інстанції, з яким
погодився й апеляційний суд,  виходив з
того, що через відсутність ОСОБА_2, якого оголошено в розшук, неможливо
провести оцінку й реалізацію належного йому майна  та виконати рішення суду в примусовому
порядку.

Проте погодитись з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до змісту ст.
50 Закону України “Про виконавче провадження”, в редакції, що діяла на час
виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на майно боржника
проводиться лише у разі відсутності у боржника коштів, достатніх для
задоволення потреб стягувача, у розмірах та обсягах необхідних для виконання за
виконавчим документом.

Звернення стягнення на
майно полягає у його описі, вилученні та примусовій реалізації.

За змістом ст. 61 цього ж
Закону передача майна боржника можлива лише в разі неможливості його реалізації
та за умови сплати на депозитний рахунок виконавчої служби різниці між вартістю
непроданого майна та сумою коштів, які підлягають стягненню на його користь,
якщо вартість непроданого майна перевищує суму боргу.

Таким чином, звернення стягнення на майно боржника мало вирішуватися
державним виконавцем в порядку примусового виконання рішення суду, а не шляхом
зміни способу
і  порядку виконання ухваленого
рішення про стягнення  боргу.

Місцевий суд залишив поза
увагою зазначені положення Закону та не з'ясував чи відсутні у боржника кошти
на погашення боргу, чи проводилась реалізація належного відповідачу майна, чи
належить майно, на яке звернуто стягнення боржнику, а не іншій особі; чи
вирішувалось державним виконавцем питання про зупинення виконавчого провадження
в зв'язку з розшуком боржника відповідно до вимог п. 6  ст. 35 Закону України “Про виконавче
провадження”.

Апеляційний суд, переглядаючи справу, прийшов до висновку, що передане у
власність заявника майно належить СФГ “Лебідь”, але  ОСОБА_2 є одноосібним власником цього
фермерського господарства. При цьому апеляційний суд не врахував, що питання
звернення стягнення на частку ОСОБА_2 в майні СФГ  “Лебідь”
було  вирішено  ще
рішенням  Суворовського   районного
суду  м. Херсона від 19.06.2003
р., а спірне майно є предметом інших цивільних спорів.

За таких обставин, суд
мав з'ясувати, чи являлось зміною способу виконання рішення, передбаченого частиною 1 ст. 33
Закону України “Про виконавче провадження” та ст. 351
ЦПК України 1963 року, порушене в заяві питання  про звернення стягнення на майно боржника,
яке фактично належить юридичній особі та є предметом інших спорів. В залежності
від встановленого суд мав вирішити питання про наявність чи відсутність
правових підстав для зміни способу виконання судового рішення.

Крім того висновок судів щодо вартості майна СФГ “Лебідь”, на яке було
звернуто стягнення, належним чином необґрунтований, оскільки за висновком
Приватної консалтингової фірми “Експерт” (а.с. 238) його оцінено в 571 017
грн., за висновком ППФ “Дісконт” (а.с. 72) - в 6 386 217 грн., а згідно
довідки-характеристики Херсонського БТІ (а.с. 239) балансова вартість
будівель  СФГ “Лебідь” становить 2 907
500 грн.

Згідно п. 2) ч. 2 ст. 336 ЦПК
України суд касаційної інстанції за  наслідками
розгляду  касаційної  скарги на ухвалу має право скасувати ухвалу і
передати питання на розгляд суду першої або апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 333, 336, 342  ЦПК
України,  колегія  суддів
Судової  палати   у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
Селянського фермерського господарства “Лебідь” задовольнити.

Касаційну скаргу
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Суворівського
районного суду м. Херсона від 16 січня 2004 року та ухвалу Апеляційного суду
Херсонської області від 2 квітня 2004 року скасувати, а  питання передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий

А.Г.
Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І.  Охрімчук

Ю.Л.
Сенін