АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

09
жовтня 2007 року                                                                                         м.  Дніпропетровськ

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі: Віхрова В.
В.,  Гайдук В.
І.,  Дерев'янка О. Г.,

розглянувши
відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про
судоустрій України» (в редакції Закону України № 697-V від 22.02.2007) в порядку касаційного провадження в
попередньому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу за
позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на земельну
ділянку,  відшкодування моральної шкоди,  де треті особи,  які не заявляють самостійних вимог на предмет
спору,  Українська міська рада
Обухівського району,  державний нотаріус
Антонченко О. В.,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 липня 2005 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовами посилаючись на те,  що
придбала у ОСОБА_2об'єкт незавершеного будівництва жилого будинку,  що оформлено нотаріально засвідченим
договором,  а згодом довідалася,  що ОСОБА_2на підставі державного,  акту на право власності на землю,  що виданий після відчуження об'єкта
незавершеного будівництва, ,  продала
ОСОБА_3  земельну ділянку,  на якій розташований цей будинок і яка має
належати ОСОБА_1,  у зв'язку з чим остання просила
визнати за нею право власності на земельну ділянку,  недійсним державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 та недійсним
договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки,
як укладений під впливом омани про обставини,  що мають істотне значення для покупця,  а також просила відшкодувати завдану такими протиправними
діями моральну шкоду.

Ухвалою
Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2005 року в
частині вимог визнати недійсним державний акт на право приватної власності на
земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2
та відшкодувати моральну шкоду провадження у справі закрито у зв'язку з
відмовою позивача від позову,  яка
прийнята судом,  - за п. 4 ч. 1  ст.
227 ЦПК України 1963 року.

Рішенням
Обухівського районного суду Київської області від 11 березня 2005 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено повністю.

Ухвалою
апеляційного суду Київської області від 07 липня 2005 року рішення місцевого
суду залишене без змін.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1
вказує на незаконність ухвали апеляційного суду через неповний апеляційний
розгляд справи і відсутність належної оцінки доводів апеляційної скарги,  порушення процесуального закону щодо порядку
з'ясування фактичних обставин укладання спірного договору купівлі-продажу,  у зв'язку з чим просить скасувати ухвалу
апеляційного суду з винесенням нового рішення,
яким визнати договір купівлі-продажу недійсним.

Колегія
суддів,  заслухавши
суддю-доповідача,  вивчивши матеріали
справи в межах касаційної скарги,  дійшла
висновку,  що підстави для перегляду
судових рішень місцевого та апеляційного судів та їх скасування відсутні,  виходячи з наступного.

Судами
встановлено,  що ОСОБА_2 набула земельну
ділянку 0, 099 га на вулиці Комарова,
69а,  у м.  Українка (згодом вулиця перейменована на
Приозерну) на праві приватної власності,
про що ухвалене рішення виконкому Української міської ради від
03.11.1995 за № 355 і виданий державний акт на право власності,  який ОСОБА_2 загубила,  у зв'язку з чим 19.08.1999 отримала дублікат
державного акту на право власності на земельну ділянку. Заборон відчуження на
цю земельну ділянку встановлено не було,
і 22.04.2004 ОСОБА_2
уклала з ОСОБА_3з дотриманням нотаріальної форми договір купівлі-продажу
цієї земельної ділянки. На відчужуваній земельній ділянці будівельні роботи
позивачем не проводилися,  і були
відсутні жилий будинок чи інша споруда,
щодо яких позивач має право власності як на нерухому річ.

Між
позивачем і ОСОБА_2 укладений 26.04.1999 у нотаріальній формі договір
купівлі-продажу об'єкта незавершеного будівництва - фундаменту будинку,  тобто готовністю 11 %,  - на вулиці Приозерній у м.  Українка,
за умовами кого відсутні домовленості про права на земельну ділянку.

Апеляційний
суд погодився з висновками місцевого суду,
який,  відмовляючи у позові,  виходив з того,  що позивач не має права на позов про визнання
правочину недійсним з тих підстав,  за
яких вона звернулася до суду,  і ОСОБА_2,
як належний власник,
мала право на відчуження земельної ділянки,  яка є іншим об'єктом цивільних прав,  аніж той,
що придбавала за правочином позивач у ОСОБА_2

Відповідно
до ч. 2  ст.  320 ЦПК України (1963 року) підставами
касаційного оскарження є порушення норм процесуального права і неправильне
застосування норм матеріального права.

Суду цій
справі за  ст.  335 ЦПК України (2004 року) під час її
розгляду в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність
застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не може
встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,  що не були встановлені в рішенні чи відкинуті
ним,  і перевіряє законність судового
рішення лише в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог.

Разом з
цим суд касаційної інстанції враховує,
що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 вересня
2002 року,  яке стало остаточним,  встановлено,
що позивач у цій справі до звернення з цим позовом до суду відмовилася
від придбання у ОСОБА_2
спірної земельної ділянки у власність під забудову!

Колегія
суддів відзначає,  що за практикою
тлумачення Європейським Судом з прав людини
ст.  6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод (рішення у справі за заявою Helle) право
на справедливий судовий розгляд вимагає від суду вмотивовувати своє
рішення,  що одначе не може тлумачитися
як відповідь на кожний аргумент чи довід сторони,  і обсяг чого визначається в залежності від
обставин справи,  коли справедливість
процесу вимагає,  що б мотиви
рішення,  хоч би і лише це включені
мотиви суду першої інстанції чи будь-які інші,
реально розв'язували питання,  що
поставлені перед судом у зв'язку зі спором,
а не полягали у беззастережному переліку тверджень суду першої
інстанції. Оскільки в ухвалі суду апеляційної інстанції наведені докази,  даючи оцінку яким суд дійшов своїх висновків
про фактичні обставини,  наведені норми
матеріального права,  застосовуючи які
суд відкинув обставини,  на яких
ґрунтувалися вимоги позивача,  то суд
касаційної інстанції не знаходить порушень у цій справі права позивача,  як апелянта,
на справедливий судовий розгляд,
а апеляційний суд повно і всебічно переглянув справу в межах
апеляційного провадження.

Згідно
зі  ст.
30 ЗК України 1992 року,  що діяв
на час укладення 26.04.1999 договору між позивачем і ОСОБА_2,  набувач за договором набуває право власності
на земельну ділянку,  якщо окремо в
договорі іншого не обумовлено і якщо предметом цього договору є відчуження
будівлі,  споруди - нерухомої речі,  яка є об'єктом цивільних прав,  а не є об'єкту незавершеного
будівництва,  володілець якого є
власником матеріалів,  обладнання
тощо,  які були використані у
будівництві.

Позивач
не надав суду апеляційної інстанції допустимих доказів того,  що судом першої інстанції не створені належні
умови для реалізації права позивача надати відповідні дозволи на

будівництво,  проведення будівельних робіт,  акт вводу в експлуатацію жилого будинку
(іншої споруди) на спірній земельній ділянці,
а ставити під сумнів видачу дублікату державного акту,  який відповідає формі,  з огляду на межі провадження у справі за  ст.  15
ЦПК України (1963 року) у суду апеляційної інстанції не було правових підстав.
Звідси,  апеляційний суд з'ясував
обставини у справі,  виходячи з засад
змагальності процесу,  коли позивач не
виконав свої процесуальні обов'язки за
ст.  ст.   ст.
ст.  15і,  30 ЦПК України (1963 року),  - апеляційний суд розглянув справу з суворим
дотриманням вимог процесуального закону.

Таким
чином,  встановлено і це вбачається з
матеріалів справи,  що ухала апеляційним
судом винесена з суворим додержанням норм процесуального права та у
відповідності з нормами матеріального права.

Наведені у касаційній
скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись,   ст.
ст.  332,  336,
342-345 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 ВІДХИЛИТИ.

Ухвалу
апеляційного суду Київської області від 07 липня 2005 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення,  остаточна і оскарженню не підлягає.