АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №
22ц - 2209 / 2008                            Головуючий
в 1 інстанції - Фісунов А.Л.
- 2/5                                                  Доповідач  - Глущенко Н.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

15
квітня 2007 року        Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого   - Глущенко Н.Г.

суддів                                             -
Гокова П.В.,  Перцової В.А.

при
секретарі  - Лещинській О.В.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 грудня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ домоволодіння в натурі та за    зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на гараж,  -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою,  в якій просить скасувати рішення Ленінського
районного суду м.  Дніпропетровська від
13.12.2007 року та направити справу на новий розгляд,  посилаючись на те що воно є незаконним та
необгрунтованим,  оскільки ухвалене з
порушенням норм матеріального та процесуального закону/214-219/.

Зазначеним
рішенням позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд визнав за ОСОБА_1
право власності на 54/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 та виділив їх в натурі,  як і визнав за ОСОБА_2 право власності на
46/100 частин цього ж домоволодіння з виділенням їх в натурі.

Суд
задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2,
визнавши за ним право власності на самочинно збудований гараж літ. Г в домоволодінні
АДРЕСА_1 / а. с.  197-201 /.

Перевіривши
законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених вимог,  колегія суддів
приходить до висновку,  що скаргу
необхідно задовольнити ,  а рішення суду
скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції
відповідно до п.4, 5 ч. 1  ст.  311 ЦПК України з наступних підстав.

Згідно
п.5 ч. 1  ст.  311 ЦПК України - рішення суду підлягає
скасуванню,  якщо суд розглянув не всі
вимоги і цей недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового
рішення судом першої інстанції.

2

З
матеріалів справи,  зокрема позовної
заяви ОСОБА_1 та його додаткової позовної заяви,  вбачається,
що він звернувся до суду з позовною заявою щодо виділу в натурі частки
жилого будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою / а. с 6-8,  166-168/.

Між
тим,  вирішуючи спір по суті,  який виник між сторонами суд постановив
рішення щодо виділу в натурі частки жилого будинку,  а рішення щодо визначення порядку
користування земельною ділянкою судом постановлено не було і до того ж це
питання не було предметом судового розгляду,
оскільки жодна із сторін та їх представників,  в порушення вимог  ст. 176 ЦПК України,  не давали пояснення суду з цього
питання,  що підтверджується протоколами
судових засідань / а. с.  111-113, 163,
172, 182-184, 196 /.

Крім
того,  з матеріалів справи
вбачається,  що судом було прийнято в
провадження вище зазначену позовну заяву щодо визначення порядку користування
земельною ділянкою,  але навіть
призначивши експертизу з цього питання,
суд першої інстанції не прийняв до уваги,  що в матеріалах справи відсутні документи:
про надання земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку
і господарських будівель (договір,
рішення виконкому чи інші документи); план земельної ділянки ,  відведеної в натурі (на місцевості) та інші
документи.

Призначаючи
судову експертизу по справі з цього питання суд не встановив розмір земельної
ділянки,  який був відведений під
будівництво спірного будинку,  як і не
надав вище зазначені документи експертам,
що підтверджують розмір земельної ділянки та законність її відведення.

Фактично
судом не виконані вимоги земельного законодавства та роз'яснення Верховного
Суду України з цього питання викладені в постанові Пленуму від 16.04.2004 року
№ 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ",  зокрема
в п.п.19, 20, 2125.

За таких
обставин,  рішення суду не може
залишатись в силі і підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції на підставі п.5 ч. 1
ст.  311 ЦПК України.

Крім
того,  рішення суду від 13.12.2007
року,  в частині виділу в натурі часток
жилого будинку,  не може залишатись в
силі і підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно
до чинного законодавства при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого
будинку,  що є спільною частковою
власністю,  суди повинні виходити з
того,  що такий виділ можливий лише
тоді,  коли кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру),  а також виділ можливий за наявності технічної
можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих
випадках,  коли для поділу необхідне
переобладнання та перепланування будинку,
він проводиться за наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (
ст.  152 ЖК України).

Однак,  суд першої інстанції не прийняв до уваги дані
вимоги закону.

Так,  в основу рішення судом першої інстанції було
покладено висновок судової будівельно-технічної експертизи від 21.05.2005 року
де було запропоновано декілька варіантів поділу спірного будинку в натурі між
його співвласниками,  однак в порушення
чинного законодавства даний експертний висновок не був наданий судом до
виконкому для прийняття рішення про можливість переобладнання та перепланування
будинку запропонованого експертами. Відсутні в матеріалах справи і висновки
пожежної та санітарної інспекції про допустимість переобладнаннь та
перепланувань запропонованих експертами.

Фактично
суд першої інстанції не прийняв до уваги
ст.  ст.  364, 370 ЦК України,   ст.  152 ЖК України та роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України викладені в постанові "Про практику застосування
судами законодавства,  що регулює право
приватної власності громадян на житловий будинок" від 04.10.1991 року № 7 (з
послідуючими змінами та доповненнями),
зокрема п. п. 6, 7, 8, 9, 17 цієї постанови.

3

Поклавши
в основу рішення висновок № 1673/1674 судової будівельно-технічної експертизи
від 21.05.2007 року / а. с.  119-152
/,  суд першої інстанції не встановив чи відповідає
він вимогам Закону України "Про судову експертизу" та Інструкції про
призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень
(зареєстрована в Мінюсті України 19.01.2005 року № 61/10341).

Зокрема,  суд не прийняв до уваги та не обговорив
питання з учасниками процесу щодо відповідності вимогам чинного законодавства
варіантів запропонованих експертом,  де
запропоновано поділ будинку,  коли одному
із співвласників виділяються приміщення,
які є нежилими і при цьому експертом не пропонуються варіанти
переобладнання таких приміщень в житлові,
оскільки виділити в натурі частки жилого будинку можливо лише у випадку
коли кожній із сторін може бути виділено відокремлену частку будинку із
самостійним виходом (квартиру) та за наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовані квартири,
що передбачає виділення перш за все житлової площі для проживання
громадян,  а не проведення просто поділу
будинку в рівних частинах.

Так,  згідно 1 варіанту поділу будинку,  запропонованого експертом (по якому суд і
провів поділ будинку),  одному із
власників виділена квартира № 1 на 54/100 частини,  де власнику в житловому будинку виділені
лише: два коридори,  кухня,  столова,
ванна та дві комірчини,  а житлова
площа не виділена,  як і не запропоновано
можливість переобладнання якихось приміщень в житлові.

Згідно
п. 4  ст.
311 ЦПК України - рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи
на новий розгляд,  якщо суд вирішив
питання про права та обов'язки осіб,  які
не брали участі у справі.

З
матеріалів справи вбачається,  що
відповідач ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права
власності на самочинно збудований гараж,
який був прийнятий судом в провадження та 13.12.2007 року ухвалено
рішення за цими позовними вимогами,
згідно якого суд задовольнив зустрічний позов ОСОБА_2,  визнавши за ним право власності на самочинно
збудований гараж літ. Г
в домоволодінні АДРЕСА_1.

Однак з
такими висновками суду погодитись не можна,
оскільки вони не відповідають обставинам справи,  а також діючому матеріальному та
процесуальному закону.

Згідно
ч.3  ст.
376 ЦК України
- право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою,  яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на земельній ділянці,  що не була їй відведена для цієї мети,  за умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ухвалюючи
рішення по справі та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на самочинно
збудований гараж суд першої інстанції не прийняв до уваги вище зазначений
матеріальний закон,  тобто суд не
встановив чи є правові підстави для вирішення даного питання у судовому
порядку.

Крім
того,  в порушення вимог  ст.
ст.  33-36 ЦПК України не
обговорив питання про залучення до участі у справі виконавчого органу місцевої
ради,  оскільки згідно  ст.  31
Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997
року (з послідуючими змінами та доповненнями) - питання будівництва,  прийняття в експлуатацію завершених будівництвом
об'єктів не в порядку встановленому діючим законодавством є компетенцією
виконавчих органів місцевих рад.

Таким
чином,  суд вирішив питання про права та
обов'язки особи,  яка не брала участі у
справі,  що є безумовною підставою для
скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд.

Визнаючи
за ОСОБА_2 право власності на самочинно збудований гараж,  суд першої інстанції не встановив чи
звертався він до відповідного органу місцевої ради щодо вирішення питання про
прийняття в експлуатацію цього гаражу і яке рішення було прийняте цим органом з
зазначеного питання,  оскільки,  знову ж таки,
згідно  ст.  31 Закону України "Про місцеве
самоврядування в Україні" - питання будівництва,  прийняття в експлуатацію

4

завершених
будівництвом об'єктів не в порядку встановленому діючим законодавством є
компетенцією виконавчих органів місцевих рад і судові органи можуть вирішувати
питання права власності на самочинне будівництво тільки шляхом оскарження дій
органів в мажах їх компетенції,  а не замість
них.

Таким
чином,  апеляційна скарга підлягає
задоволенню,  а рішення суду
скасуванню,  як таке,  що ухвалене з порушенням норм матеріального
та процесуального закону.

Керуючись  ст.
ст.  303, 307, 311 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 13 грудня 2007 року -скасувати,  справу направити на новий розгляд до того ж
суду в іншому складі.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення,  але може бути оскаржена до Верховного Суду
України протягом двох місяців з цього часу.