Справа № 22-ц-802                                  Головуючий у 1 -й інстанції Котенко О.А.
27                                              Суддя-доповідач
УХВАЛА

іменем   України

16
серпня 2007 року колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Сумської області в складі:

головуючого -
Рибалки В.Г.,

суддів                            - Сибільової
Л.О.,  Хвостика С. Г.,

з участю
секретаря судового засідання - Кияненко Н. М. ,

та позивача
ОСОБА_1,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2007 року

у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про захист честі,
гідності та ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Зазначеним
рішенням суду ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову та стягнено з нього в
доход держави 1000 гр. судового збору.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1,  посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  зокрема,
ст.
ст.  21,  28 Конституції України,   ст.
ст.  297,  299,
302 ЦК України,  неповне з"ясування обставин,  що мають значення для справи,  неналежну оцінку доказів в справі,  просить скасувати рішення та ухвалити
нове,  яким стягнути на його користь 1000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
завданої приниженням честі,
гідності та ділової репутації,  та
зобов"язати ОСОБА_2 надати до всіх державних органів та посадових
осіб,  яким він надав неправдиву
інформацію відносно нього,  в письмовому
вигляді вибачення на його адресу та заяву про визнання недійсними вказаних
звинувачень. Зазначає,  що суд не
врахував,  що звинувачення ОСОБА_2 на
його адресу були наклепом,  мали на меті
принизити його честь,  гідність та ділову
репутацію,  і їх не можна розцінювати як
звернення до правоохоронних органів для перевірки.

Заслухавши
доповідь судці-доповідача,  пояснення
позивача,  який підтримав скаргу з
мотивів,  в ній викладених,  дослідивши матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення,
колегія суддів вважає,  що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Позивач
свої вимоги мотивував тим,  що у його
провадженні,  як слідчого відділення по
розслідуванню ДТП при
УМВС України в Сумській області,
знаходились кримінальні справи по обвинуваченню ОСОБА_3 за  ст.
291 КК України та ОСОБА_4за  ст.  286 ч.2 КК України. ОСОБА_2,  який не має жодного відношення до зазначених
справ,  19 і 20 жовтня,  11 листопада 2006 року телеграфним
повідомленням надіслав до МВС України,
УМВС України в Сумській області завідомо неправдиві повідомлення про
вчинення ним при розслідуванні зазначених кримінальних справ службових злочинів
- фабрикування матеріалів справи та вимагання хабара у обвинуваченого ОСОБА_4
Аналогічні звернення ОСОБА_2 надав до прокуратур Сумського району,  м. Суми та Сумської області. Ці звинувачення
є наклепом,  який принизив його
честь,  гідність і ділову репутацію,  завдав моральної шкоди.

Просив
зобов'язати відповідача надати до всіх державних органів і посадових осіб,  яким він надав неправдиву інформацію про
нього,  в письмовому вигляді вибачення на
його адресу та заяву про визнання недійсними вказаних звинувачень,  стягнути з відповідача на його користь 20000
гр. на відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи
спір та відмовлячи в задоволенні позовних вимог,  суд першої інстанції виходив з того,  що звернення відповідача до правоохоронних
органів не є діями,  які порочать
честь,  гідність та ділову репутацію,  оскільки такі звернення здійснювались з метою
перевірки зазначеними органами
інформації стосовно службової особи.

Цей
висновок суду узгоджується з матеріалами справи та відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
зокрема,   ст.  ст.
10,  60 ЦПК України,   ст.
ст.  23,  277, 297,
299, 1167 ЦК України.

Судом
першої інстанції встановлено,  що позивач
працює слідчим відділення по розлідуванню дорожньо-транспортних пригод при УМВС
України в Сумській області. В провадженні позивача знаходились кримінальні
справи по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні злочину,  передбаченого
ст. 291 КК України,  та по
обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину,
передбаченого  ст. 286 ч.2 КК
України.

В
зв"язку з розслідуванням кримінальної справи по обвинуваченню
ОСОБА_4,  ОСОБА_2,  якого ОСОБА_4 уповноважив на той час
довіреністю представляти свої інтереси у всіх категоріях справ,  направив телеграми Міністру внутрішніх справ
України,  начальнику УМВС України в
Сумській області,  в яких зазначав,  що позивач вимагав з ОСОБА_4 хабара в сумі
2000 доларів США та із матеріалів справи по ДТП умисно вилучив висновок
наркологічної експертизи і фальсифікував витяг із СМЕ,  просив вжити термінових заходів реагування. З
зверненнями аналогічного змісту щодо неправомірних дій ОСОБА_1 ОСОБА_2
звертався до органів прокуратури. З матеріалів справи вбачається,  що ОСОБА_2 в зв'язку з цими подіями давав
пояснення,  що про зазначені обставини
йому стало відомо від ОСОБА_4

За
зверненнями ОСОБА_2 проводились перевірки,
в результаті яких не були встановленні порушення закону з боку позивача.
ОСОБА_1 звертався до прокуратури Сумського району з заявою про порушення
кримінальної справи відносно ОСОБА_2 за завідомо неправдиве повідомлення про
вчинення злочину,  в зв'язку з чим було
відмовлено в порушенні кримінальної справи за п. 1  ст.  6
КПК України.

Відповідно
до роз'яснень,  що містяться в п.
п.3,  16,
17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 28 вересня 1990
року "Про застосування судами законодавства,  що регулює захист честі,  гідності та ділової репутації громадян та
організацій" з наступними змінами,
при розгляді таких справ суди повинні з"ясовувати,  чи поширені відомості,  про спростування яких пред"явлений
позов,  чи порочать вони честь,  гідність і ділову репутацію позивача та чи
відповідають дійсності.

Під
поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі,  передачу по радіо,  телебаченню,
з використанням інших засобів масової інформації,  викладення в характеристиках,  заявах,
листах,  адресованих іншим
особам,  повідомлення в публічних
виступах,  а також в іншій формі
невизначеному числу осіб або хоча б одній людині.

Поширенням
відомостей також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях
плакатів,  лозунгів,  інших творів,
а так само розповсюдження серед людей листівок,  що за своїм змістом або формою порочать честь
та гідність громадянина або організації.

До
відомостей,  що порочать особу,  слід відносити ті з них,  які принижують честь і гідність громадянина
або організації в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору
додержання законів,  загальновизнаних
правил співжиття та принципів людської моралі.

Заява
про захист честі,  гідності,  ділової репутації має,  зокрема,
містити в собі дані про те,  які
саме відомості,  що порочать особу,  поширені відповідачем,  з зазначенням часу,  способу й осіб,  яким такі відомості повідомлені,  посилання на докази,  що стверджують зазначені обставини,  а також прохання про спростування відомостей.
На позивача при цьому покладається обов"язок довести факт поширення
відомостей,  які його порочать,  особою,
до якої пред"явлений позов.

Суд
прийшов до вірного висновку про те,  що
факт поширення відповідачем відомостей про позивача,  які порочать його честь,  гідність та ділову репутацію,  не підтверджується матеріалами справи,  та про те,
що не можна вважати поширенням таких відомостей звернення до
правоохоронних органів за захистом прав іншої особи. Докази щодо того,  що ОСОБА_2,
звертаючись до органів МВС та прокуратури,  які наділені повноваженнями по захисту
законних інтересів громадян,  перевірці
службової діяльності позивача,  мав на
меті доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян та
принизити честь та гідність ОСОБА_1,  в
справі відсутні,  і таке звернення,  обране ОСОБА_2 для захисту прав ОСОБА_4,  не можна розцінювати як намагання принизити
честь та гідність позивача.

Рішення
суду узгоджується з роз'ясненнями Конституційного Суду України,  дані в рішенні від 10 квітня 2003 року №8-рп
в справі про офіційне тлумачення положення частини першої  ст. 7 ЦК
України в редакції 1963 року «поширив такі відомості»,  згідно якого звернення громадян до
правоохоронного органу,  що містять певні
відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами,  передаються чи повідомляються не з метою
доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян,  а з метою їх перевірки уповноваженими на це
законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини
першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням
відомостей,  які порочать честь,  гідність чи ділову репутацію або завдають
шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Викладення
у листах,  заявах,  скаргах до правоохоронного органу відомостей
особою,  на думку якої посадовими чи
службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків
порушено її право не може вважатись поширенням відомостей,  які порочать честь,  гідність чи ділову репутацію або завдають
шкоди інтересам цих осіб.

Аналогічна
характеристика судом звернення ОСОБА_2 до органів МВС України і прокуратури
узгоджується з вимогами закону та обставинами справи.

Компетенція
правоохоронних органів,  а також порядок
перевірки таких звернень цими установами визначені Законами України «Про
міліцію»,  "Про прокуратуру",  "Про звернення громадян",  КПК України,
іншими нормативними актами,  які
регламентують діяльність цих органів.

Посилання
апелянта на ту обставину,  що такі
звернення відповідача були здійснені ним з власної ініціативи і ОСОБА_4 не
просив його про це та не сповіщав йому про ті обставини,  на які ОСОБА_2 посилався в своїх
зверненнях,  не спростовують висновків
суду,  оскільки визначальним в цьому
питанні є - чи можна вважати таке звернення поширенням негативних відомостей у
світлі вимог  ст.  277 ЦК
України.

Вирішуючи
даний спір,  суд першої інстанції,  відповідно до вимог  ст.
ст. 10,  60 ЦПК України,  прийшов до правильного висновку,  що відповідач довів до правоохоронних органів
відомості щодо порушення,  на його
думку,  закону слідчим - позивачем
ОСОБА_1 з метою їх перевірки,  і не
поширював їх тим способом,  який би давав
підстави для захисту позивачем своєї честі,
гідності і ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

При
розгляді даної справи місцевий суд вірно встановив обставини справи і
відповідні їм правовідносини,  належним
чином з"ясував та перевірив доводи кожної сторони,  дав об'єктивну оцінку доказам,  наявним у справі,  переконливо обгрунтував висновки,  викладені в рішенні. Доводи апеляційної
скарги цих висновків не спростовують,
тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313-315 ЦПК України,  колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2007 року в даній справі
залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили.