РІШЕННЯ

іменем України

13 листопада 2007 року                                                                                     м.  Ужгород

Колегія
суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в
складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючого),
Боднар О.В.,  Куцина М. М. ,  при секретарі Шпонтак В.В.,  з участю апелянта ОСОБА_1,  його представника ОСОБА_2,  позивача ОСОБА_3 та представника позивача
ОСОБА_4,  розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від 5
вересня 2007 року,  -

встановила:

У лютому
2005 року
ОСОБА_3 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

Вимоги
мотивував тим,  що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його
мама ОСОБА_4,  якій на день смерті
належав житловий будинок по вАДРЕСА_1. Після смерті мами він звернувся до
нотаріальної контори для оформлення спадщини,
однак виявилося,  що мама при
житті залишила заповіт в якому все своє майно заповіла відповідачу.

На час
підписання заповіту мама була на обліку в психоневрологічному диспансері міста
Ужгорода і у неї спостерігався процес психічного розладу. Тому вважає,  що під час підписання заповіту мама не
усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилаючись
на дані обставини просив,  відповідності
до  ст.
ст.  225 та 1257 ЦК України,  постановити рішення,  яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_12
посвідчений 11.11.1997 року.

Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від 5
вересня 2007 року
позов задоволено.

Будучи
незгідним з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку. В обґрунтування скарги посилається на невідповідність
висновків суду обставинам справи,  в
зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення
нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Справа №: 22ц-1709/07                                                          Номер
рядка статистичного звіту: 26

Головуючий у
першій інстанції: Монич О.В. Доповідач: Чужа Ю.Г.

2

Заслухавши
осіб,  які взяли участь у розгляді
справи,  дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції,  колегія
суддів вважає,  що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи
спір та визнаючи заповіт недійсним суд першої інстанції виходив з того,  що належними доказами,  зокрема,
медичною документацією,  письмовою
заявою лікаря ОСОБА_6,  поясненнями
позивача та показаннями свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_10 і ОСОБА_11  в судовому засідання було встановлено,  що заповідач ОСОБА_12 з 1988 року знаходилася
на диспансерному обліку в психоневрологічному диспансері,  часто хворіла,  не орієнтувалася в часі і просторі,  не впізнавала знайомих і родичів та не
володіла українською мовою,  а тому на
момент підписання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Проте з
таким висновком суду погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних
обставин справи,  прав сторін та з
порушенням норм процесуального права.

Відповідно
до ч. 1  ст.  303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених у суді першої
інстанції.

Встановлено,  що 25
серпня 2004 року,  у віці 82-х років,  померла ОСОБА_12,  яка на випадок своєї смерті зробила розпорядження
та залишила,  посвідчений нотаріусом 11.11.1997 року,  заповіт на користь відповідача по справі
ОСОБА_1 (а.с.  11, 45).

Медичною
документацією на ім'я заповідача встановлено,
що вона при житті,  починаючи з
1989 року,  перебувала на обліку в
Ужгородському міському психоневрологічному диспансері з приводу судинної
енцефалопатії з астено-депресивним синдромом,
періодично проходила лікування та знаходилася під наглядом дільничного
терапевта (а.с. 34-43, 67).

По
справі,  за клопотанням сторони позивача,
була призначена та проведена посмертна
судово-психіатрична експертиза з висновку якої слідує,  що наявність у ОСОБА_12 астено-депресивного
синдрому на фоні судинної енцефалопатії,
не позбавляло її можливості,  в
момент часу який відноситься до підписання заповіту,  розуміти значення своїх дій та вчинків,  керувати ними,  цілеспрямовано вести свої справи (а.с. 92-96).

Суд
першої інстанції вищезгаданий висновок експертизи до уваги не взяв,  пославшись на те,  що він не має наперед встановленої сили та
переваги над іншими джерелами доказування,
проте,  в порушення вимог  ст.  59 ЦПК
України,  прийняв до уваги письмову заяву
лікаря ОСОБА_6 та показання осіб,
зацікавлених в результаті розгляду справи.

Суд з пояснень
позивача та наявності на заповіті підпису заповідача зробленого на угорській
мові,  зробив висновок про те,  що ОСОБА_12 не володіла українською
мовою,  а тому не могла розуміти наслідки
підписання заповіту.

3

Даний
висновок місцевого суду,  на думку
колегії суддів,  не ґрунтується на
матеріалах справи та спростований показаннями свідків ОСОБА_13,  ОСОБА_14,
ОСОБА_15 (сусідів заповідача) та ОСОБА_7 (дільничної медсестри),  які в судовому засіданні ствердили,  що ОСОБА_12 могла спілкуватися не тільки
угорською мовою,  а також російською та
українською мовами (а.с. 56-57).

Тому
слід визнати,  що висновок суду першої
інстанції про те,  що ОСОБА_12 у момент
вчинення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати
ними,  не відповідає обставинам
справи,  що відповідно до п.3 ч. 1  ст.  309
ЦПК України,  є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Оскільки
ОСОБА_3,  в порушення вимог  ст.  60
ЦПК України,  не довів ті обставини на
які посилався як на підставу своїх вимог,
а форма і зміст вчиненого ОСОБА_12 заповіту відповідає вимогам  ст.  541 ЦК України 1963 року,  який діяв на момент вчинення заповіту,  його позов до задоволення не підлягає.

Керуючись  ст.
ст.  307,
309,  316 ЦПК
України,  колегія суддів,  -

вирішила:

. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення
Ужгородського міськрайонного суду від .5
вересня 2007 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

У
задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення,
однак може бути оскаржено до Верховного Суду України протягом двох
місяців шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної
інстанції.