Справа № 22-3283/2007
рік                    Головуючий у 1
інстанції Соболєва І.П.
Категорія     32                                         Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої
Краснощокової Н. С.

суддів Маширо О.П., Ігнатової Л.Є.

при секретарі
Маслаковій М.Г.

розглянувши  у
відкритому  судовому  засіданні
в  м.Донецьку  цивільну справу    по
апеляції   ОСОБА_3,    ОСОБА_2, ОСОБА_4 на рішення Авдіївського
міського суду від 2 лютого 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2,   ОСОБА_4
до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування жилим
приміщенням,

установив:

До  апеляційного суду звернулась родина ОСОБА_1
з  апеляційною скаргою на рішення суду,
яким їм було відмовлено у задоволенні позову про визнання такою, що втратила
право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1    колишньої
дружини    ОСОБА_2 ОСОБА_1

Суд,
відмовляючи позивачам у задоволенні їхнього позову, виходив з того, що
відповідачка вселилась у спірну квартиру у встановленому законом порядку після
реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у 1984 році.

У 1994 році цей
шлюб був розірваний.

Оскільки
відносини між сторонами стосовно користування жилою площею у спірній квартирі
не склались, рішенням Авдіївського міського суду від 19 грудня 1994 року ОСОБА_1
була вселена у спірну квартиру, а в частині зміни умов договор}' найму жилого
приміщення їй було відмовлено. Ухвалою Донецького обласного суду від 27 лютого
1995 року вказане рішення було залишене без змін.

Протягом
1995-2000 років ОСОБА_1 не могла вселитись у спірну квартиру, хоча неодноразово
зверталась з цього питання і до державних виконавців, і до органів міліції, і
до житлових органів.

4 січня
2003 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та з цього часу у спірній
квартири не проживала.

Рішенням
Авдіївського міського суду від 25 квітня 2000 року був задоволений позов
ОСОБА_6 до колишньої дружини та дітей, він був вселений у квартиру АДРЕСА_2 за
місцем реєстрації, були також змінені умови договору житлового найму та
виділена ОСОБА_6 у користування жила кімната площею 8,8 кв.м.

Суд
першої інстанції встановив, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_1 намагалась
вселитись до свого чоловіка ОСОБА_6, однак між нею та донькою ОСОБА_6 склались
неприязні стосунки, мав місце факт, коли донька ОСОБА_6 спричинила їй тілесні
ушкодження, тому ОСОБА_1 не може проживати разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 у
його квартирі.

Суд
також встановив, що ОСОБА_1 не може проживати і за місцем реєстрації, оскільки
позивачі стають їй у цьому на перешкоді, син ОСОБА_1 викинув на сміття деякі її
речі, які вона залишила у спірній квартирі.

Таким
чином, суд встановив, що відповідачка не набула постійного місця проживання за
адресою свого чоловіка, що його квартира є для неї тимчасовим житлом, однак не
втратила інтерес до спірної квартири, де лишається зареєстрованою, власного
житла не має, тому суд відмовив позивачам у задоволенні їхнього позову.

В
апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду та ухвалити нове,
яким задовольнити їхні вимоги, оскільки суд не врахував, що після реєстрації
шлюбу з ОСОБА_6 відповідачка ОСОБА_1 поселилась у його квартирі, де за ним
рішенням суду була закріплена жила кімната та був змінений договір житлового
найму.

Ця
квартира є 3-кімнатною, на цей час дві кімнати належать дітям ОСОБА_6. Оскільки
ті проживають за іншими адресами, ці кімнати закриті, а ОСОБА_6 з ОСОБА_1 самі
проживають у квартирі та користуються однією кімнатою.

Влітку
2005 року ОСОБА_1 добровільно передала своєму синові, який постійно проживає у
спірній квартирі, ключі від цієї квартири, що підтвердив у судовому засіданні
він сам, та зовсім перестала проявляти інтерес до цього житла, аж поки не
дізналась, що ОСОБА_1 звернулись до неї з позовом про визнання такою, що
втратила право користування жилою площею.

Крім
того, суд у своєму рішенні посилається на неможливість проживання ОСОБА_1 у
спірній квартирі через те, що між нею та її колишнім чоловіком, колишньою
свекрухою та сином склались неприязні стосунки, однак позивачі просили визнати
ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірною жилою площею з тих
підстав, що вона вибула на інше постійне місце проживания, тобто за ст.107 ЖК України, а у
даному випадку не має правового значення, які склались між сторонами відносини.

Суд
також безпідставно вказав у своєму рішенні, що квартира, де весь час після
реєстрації шлюбу мешкає відповідачка зі своїм чоловіком, є для неї тимчасовим
житлом, не обґрунтував цей висновок ніякими доказами.

Заслухавши
пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, з таких
підстав.

Судом
першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів був встановлений факт не
проживання позивачки у спірній квартирі з 2003 року після реєстрації шлюбу.

Ця
встановлена судом фактична обставина справи не була спростована відповідачкою
ніякими достовірними безперечними доказами.

Матеріали
справи дійсно містять заяви відповідачки та акти з приводу неможливості
потрапити у спірну квартиру, однак усі ці документи були складені 24-25 жовтня
2006 року, тобто вже після звернення позивачів до суду з позовом про визнання
ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилою площею на підставі ст.ст.
71, 72 ЖК України (а.с.4, 41-45). У подальшому позивачі змінили підставу свого
позову та просили визнати відповідачку такою, що втратила право користування
жилою площею у зв"язку з вибуттям на інше постійне місце проживання.

Судом
першої інстанції також було встановлено, що відповідачка, виїхавши у січні 2003
року зі спірної квартири, влітку 2005 року передала ключі від цієї квартири

своєму синові
ОСОБА_3, який
лишився проживати у спірній квартирі, та не наполягала на поверненні їй цих
ключів.

Згідно з
роз'ясненнями, які містяться у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №
2 від 12 квітня 1985 року „Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" з подальшими змінами,
відповідно до вимог ст.107 ЖК України наймач або члени його сім'ї', який вибув
на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням
з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Судом
першої інстанції був встановлений, а відповідачкою не спростований факт її
вибуття на інше постійне місце проживання - на жилу площу свого чоловіка
ОСОБА_6 - з дня реєстрації з ним шлюбу, тобто з 4 січня 2003 року.

Апеляційний
суд не може прийняти довід відповідачки про те, що ОСОБА_6 не має своєї
квартири, тому їм нема де жити разом, оскільки з наданих матеріалів вбачається,
що ОСОБА_6 постійно зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2, є наймачем
однієї кімнати у цій 3-кімнатній квартирі.

Встановивши,
що ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі з 2003 року, суд першої інстанції
разом з тим вказав на поважність причин її відсутності, оскільки у неї не
склались відносини з колишнім чоловіком та свекрухою, тому відмовив позивачам у
задоволенні їхнього позову.

Однак
суд не врахував, що поважність причин відсутності у квартирі має істотне
значення при не проживанні мешканця квартири понад строки, встановлені ст.71 ЖК
України, якщо йдеться про визнання особи такою, що втратила право користування
жилою площею з підстав, передбачених цією правовою нормою.

Що ж
стосується вимог позивачів, то вони просили визнати ОСОБА_1 такою, що втратила
право користування спірною жилою площею у зв"язку з вибуттям на інше
постійне місце проживання за ст.107 ЖК України, тому у даному випадку мас
значення лише встановлений судом факт вибуття на інше постійне місце проживання,
а не причини цього.

Таким
чином, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивачів слід
задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_1
такою, що втратила право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1,
оскільки вона з 4 січня 2003 року після реєстрації шлюбу вибула на інше
постійне місце проживання, а саме: на жилу площу свого чоловіка ОСОБА_6 у
квартиру АДРЕСА_2, де ОСОБА_6 є наймачем однієї кімнати у цій 3-кімнатній
квартирі.

Керуючись ст.ст. 309, 313, 316 ЦПК України, апеляційний суд

вирішив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення
Авдієвського міського суду від 2 лютого 2007 року скасувати.

Визнати
ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1,
у зв"язку з вибуттям на інше постійне місце проживання з 4 січня 2003
року.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання ним законної сили.