Справа
№ 2-4008/07
РІШЕННЯ

Іменем  УКРАЇНИ

"26" березня 2007 року

Малиновський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Погрібного C.O.

за секретаря    - Абергард І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про виконання договору позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про виконання
договору позики, який був укладений 1.12.2006 року, посилаючись на
обгрунтування своїх вимог на таке. Згідно із цією угодою ОСОБА_1 позичив
ОСОБА_2 14000 гривень, що на момент укладання угоди склало суму еквівалентну
2745,1 доларів США. Термін дії договору позики встановлений до 1.02.2007 року,
це означає, що зобов'язання по цьому договору мають бути виконанні у зазначений
термін. Цей договір встановлює порядок виконання встановлених зобов'язань, а
саме: встановлює термін, місце, а також альтернативний порядок виконання.

У судовому засіданні позивач доповнив свої вимоги, просив стягнути з
відповідача на свою користь боргу у сумі 140000 гривень шляхом виконання
альтернативного зобов'язання, а саме: шляхом визнання за собою права власності
на цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 307,4 кв.м., де основна площа 293,8 кв.м. та підсобна 13,6 кв.м. згідно
із технічним паспортом від 14.12.2006 року.

Відповідач у судове засідання з'явився, позов визнав у повному обсязі, не
заперечував проти виконання укладеного між сторонами договору позики шляхом
передачі належної йому частки у праві власності на цілісний майновий комплекс,
розташований за адресою: АДРЕСА_1 з метою погашення суми боргу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що
рішення у справі можливо постановити із задоволенням позову при проведенні
попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при
визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174
цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем
позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про
задоволення позову. Судом установлені наступні фактичні обставини на підставі
пояснень сторін, представлених письмових доказів.

1 грудня 2006 року між ОСОБА_1та ОСОБА_2укладено договір, за умовами якого
перший позичив другому 140 000 гривен, яку отримано до підписання договору. За
умовами домовленості ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_1 отриману суму до 1
лютого 2007 року. При цьому за п. 6 цього договору в разі неповернення
позичених грошових коштів до названого строку позивач вправі звернутися до суду
із вимогою про визнання за ним права власності на цілісний майновий комплекс,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 307,4 кв.м., де основна
площа 293,8 кв.м. та підсобна 13,6 кв.м., 9/10 частин якого належать ОСОБА_2

Згідно договору купівлі-продажу від 22 серпня 2006 року ОСОБА_1та
ОСОБА_2належить у частках відповідно 9/10 та 1/10 набули право власності на
нежитлові будівлі та споруди, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на земельній
ділянці площею 538 кв.м., яка знаходиться у фактичному використанні. За цим
договором нежитлові будівлі та споруди в цілому складаються з: майстерень літ.
„А", „Б", складу літ. „В", мостіння - І, огорожі № 1, загальною
площею 190,9 кв.м.

Право власності у відповідних частках зареєстроване у відповідному
державному реєстрі відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 26.09.2006 року.

Користуючись своїм правом згідно ст. 319 ЦК України на володіння, користування та розпорядження належним йому майном,
сторони за час використання спільного майна здійснили реконструкцію належних їм
приміщень шляхом збільшення другого поверху по літ. „А", прибудови
„а", надбудови другого поверху по літ. „В" - склад. Розташування цієї
нежитлової споруди визначено технічним паспортом від 14.12.2006 року, виданим
КП „ОМБТІ та РОН". За останнім технічним паспортом від 14.12.2006 року
загальна площа спірного приміщення склала 307,4 кв.м., в тому числі основна -
293,8 кв.м., підсобна - 13,6 кв.м.

Технічним висновком про можливість збереження виконаної реконструкції
нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, визначено, що технічний
стан нежитлового приміщення цих будівель після виконання реконструкції,
перебуває у задовільному стані та є придатним для

подальшої експлуатації; цим висновком не встановлено порушень у питання
архітектури, обраних конструктивних рішень, протипожежної безпеки та охорони
навколишнього середовища. Таким чином суд вважає, що виконані вимоги ч.3 ст.
375 ЦК України, відповідно до якої право на забудову здійснюється за умови
додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і
правил. При спорудженні зазначеної будівлі та переобладнанні приміщень
дотримано будівельних, санітарних, протипожежних та інших норм та правил, але
враховуючи, що будівництво проведено без належним чином затвердженого проекту,
ввести його в експлуатацію є неможливим. При цьому в результаті проведеного
будівництва сторонами створено споруду, яка відповідає певним, що висуваються
до подібного роду будівель, вимогам та може бути самостійним об'єктом права
власності, перебуває в користуванні сторін. Таким чином, враховуючи, що
побудована споруди є ізольованою, річ, отримана після реконструкції та
будівництва - відповідає нормам та правилам, беручи до уваги обставини справи,
зокрема, неможливість вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому,
суд вважає за можливе захистити право позивача шляхом визнання за ним права
власності на отримане реконструйовані нежитлові споруди.

Вирішуючи питання про дотримання прав землевласника при здійсненні
реконструкції, судом враховано, що реконструкцію в основному здійснено шляхом
надбудови та переобладнання других поверхів наявних приміщень зі збільшенням їх
площ, тому не вбачається перешкод для передачі у користування займаної
позивачем земельної ділянки, займана земельна ділянка за своїм цільовим
призначенням відповідає характеру розташованого на ній нежитлового приміщення.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує
права інших осіб.

Визначаючи спосіб захисту прав та інтересів позивача, судом враховано, що
сторонами у договорі від 1 грудня 2006 року у відповідності до вимог ст. 539 ЦК України встановлене альтернативне зобов'язання, за умовами якого кредитору
надано право задовольнити свої права шляхом визнання права власності на певний
об'єкт. Як визнано сторонами, умови домовленості про повернення суми боргу
відповідачем не виконані, отримані за договором позики на порушення вимог ст.
ст. 625, 1049 ЦК
України повернуто боржником не було, тому позивач,
кредитор, справі вимагати виконання обов'язку шляхом спонукання до виконання
альтернативного зобов'язання, враховуючи незаперечення зі сторони відповідача
проти такого способу виконання.

Згідно зі ст. 539 ЦК
України альтернативним є зобов'язання, в якому боржник
зобов'язаний вчинити одну з двох або кількох дій. Боржник має право вибору
предмета зобов'язання, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного
законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі
або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в
порядку, що встановлені договором.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, 183, 331, 365, 367, 376,
539, 625, 1049 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 130, 174, 212-215
Цивільного процесуального кодексу України, СУД -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1до ОСОБА_2про виконання договору позики - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1право власності на цілісний майновий комплекс - не
житлові будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею
307,4 кв.м., де основна площа 293,8 кв.м. та підсобна 13,6 кв.м. згідно із
технічним паспортом від 14.12.2006 року.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд
першої інстанції заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рішення та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, або шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня проголошення рішення у порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК
України.