Апеляційний суд Запорізької області
Справа №
22-1966/2007р.                               Головуючий
у 1 інстанції: Дубина Л.А.
Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11
червня 2007 року                                                                                         м.  Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:
Спас О.В.

Суддів:                  Маловічко С. В.

Кримської
О.М.  При секретарі: Вертелецькій І.В.

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 16 березня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 -
правонаступника померлого ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6,
ОСОБА_7,  треті особи: Запорізька
товарна біржа «Капітал ВК»,  приватний
нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_8  про визнання недійсними договорів купівлі -
продажу квартири і жилого будинку,  -

ВСТАНОВИЛА :

У квітні
2002 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,  ОСОБА_4,
ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
треті особи: Запорізька товарна біржа «Капітал ВК»,  приватний нотаріус Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8  про визнання недійсними договорів купівлі - продажу
квартири і жилого будинку.

У
позовній заяві зазначав,  що 06.11.1997
року він з ОСОБА_3 уклав договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1,  а замість цього мав намір придбати жилий
будинок у с.  Дорожнянка,
про що вів переговори з агентством нерухомості. Проте
ОСОБА_3,  скориставшись його
необізнаністю і безпомічністю,  оскільки
він зловживав спиртними напоями і страждав хронічним алкоголізмом,  ввівши його в оману,  22.11.1997 року уклала від його імені з
ОСОБА_6  договір купівлі - продажу жилого
будинку у с Вільне,  де він проживав з 23.11.1997 року до
31.12.1997 року. Після чого відповідачка декілька раз перепродала належну йому
квартиру іншим особам.

Просив
суд на підставі  ст.  ст.
48,  56,  57 ЦК
України (1963р.) визнати недійсним договір купівлі - продажу кв. АДРЕСА_1
та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 3000 грн. на відшкодування заподіяної
моральної шкоди.

20.11.2002 року
і 15.04.2003 року  представник позивача
уточнила та доповнила вимоги: посилаючись на те,  що рішенням Ленінського районного суду м.  Запоріжжя від 06.05.1999 року

позивач
визнаний обмежено дієздатним,  просила
визнати договір купівлі-продажу квартири та жилого будинку недійсними також з
підстав,  передбачених  ст.  55
ЦК України,  оскільки позивач не міг
розуміти значення своїх дій внаслідок тяжкої хвороби.

09.10.2005
року ОСОБА_2 помер,  у зв'язку з чим
ухвалою колегії судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 01.08.2006 року до участі у справі допущений
правонаступник ОСОБА_2 - ОСОБА_1.

В
судовому засіданні правонаступник просила поновити строк на звернення до суду з
позовом,  визнати недійсними усі договори
купівлі-продажу,  предметом згідно з
якими була спірна квартира,  визнати
недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку в с Вільне,  стягнути у відшкодування моральної шкоди 3000
грн.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 16 березня 2007 року позов задоволено частково. ОСОБА_2 поновлено строк
позовної давності на звернення з позовом до суду. В решті позову відмовлено.

В
апеляційній скарзі на це рішення суду ОСОБА_2,  посилаючись
на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення
позову у повному обсязі .

Вислухавши
доповідача,  пояснення сторін,  дослідивши обставини справи в межах доводів апеляційної
скарги та вимог,  заявлених в суді першої
інстанції,  колегія суддів вважає,  що апеляційна скарга задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Як вбачається з
матеріалів справи та встановлено судом,
квартираАДРЕСА_1

по вул.  Кремлівській в м.  Запоріжжі неодноразово була предметом
договорів купівлі-продажу.

Первісний продаж
квартири здійснив особисто ОСОБА_2,  про що укладено біржову

угоду
купівлі-продажу від 06.11.1997р.,  згідно
з якою покупцем була зазначена ОСОБА_9 / а.с.
22/. В подальшому спірна квартира продавалась ще декілька разів: по
біржовим угодам ку­півлі-продажу від 01.12.1997р. продана ОСОБА_9 покупцеві
Глобі О.Т.,  від 22.12.1997р. Глобою О.Т.
- Довбиш Ю.А.,  а 29.03.2000р. за
нотаріально посвідченим договором Більдіною (Довбиш) Ю.А. - Власенко В.М.
,  яка залишилась власником до
теперішнього часу / а.с.  104-108/.

В обгрунтування
позовних вимог щодо недійсності укладених 06.11.1997р. та 22.11.1997р.
договорів купівлі-продажу позивачем висунуто декілька підстав,  кожна з яких проаналізована в ході слухання
справи судом першої інстанції,  зокрема:
угоди купівлі-продажу є біржовими,  а не
нотаріально посвідченими; нездатність ОСОБА_2 розуміти значення своїх дій
внаслідок хворобливого стану та визнання його обмежено дієздатним; введення ОСОБА_2
в оману ОСОБА_9; наявність погроз,
насилля,  збігу тяжких
обставин,  зловмисної домовленості тощо.

Відповідно
до  ст.
224 ЦК України
(1963р.) за договором купівлі-продажу продавець зобо­в'язується передати майно
у власність покупцеві,  а покупець
зобов"язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі
змісту  ст.  145 ЦК
України (1963р.),  власник може
витребувати майно у добро­совісного набувача тільки у випадку,  коли майно вибуло з його володіння поза його
волею.

Як відслідковується
зі змісту позову,  ОСОБА_2 не заперечує
того факту,  що він мав

намір продати
належну йому на праві власності спірну квартиру,  домовленість про продаж ква­ртири мала місце
саме з ОСОБА_9 Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу від 06.11.1997р.
спірна квартира продана ОСОБА_2 за 12284 грн.,
які продавець отримав до підписання договору. Про те,  що волевиявлення ОСОБА_2 було спрямоване на
відчуження квартири,  свідчать його
подальші дії щодо передачі квартири ОСОБА_9 та виписки з цієї квартири
13.11.1997р.

Аналогічні
обставини мають місце і щодо укладення ОСОБА_2 договору купівлі ним будинку в
сільській місцевості. ОСОБА_2 особисто зазначає про цей намір в своїй позовній
заяві,  проте вказує,  що бажав придбати житловий будинок в с Дорожнянка,  а не в с

Вільне.
Вказує,  що в цьому і полягає введення
його в оману,  оскільки він дав згоду
саме на при­дбання будинку в с
Дорожнянка,  а договір від
22.11.1997р. про придбання йому будинку в с
Ві­льне був укладений проти його волі та взагалі не ним особисто. Але
зазначене твердження спро­стовується змістом договору купівлі-продажу,  з якого було видно,  що предметом купівлі-прода-жу є саме будинок
в с Вільне.
Не зважаючи на це,  ОСОБА_2 укладає цю
угоду,  про що свідчить її
підписання,  передача грошей продавцеві у
відповідності до п. 6 угоди,  а також по­дальші
дії щодо вселення в придбаний будинок,
фактичне мешкання і прописка в ньому.

Зазначені
обставини свідчать,  що відносно ОСОБА_2
в момент укладення договору був відсутній обман щодо об"єкту
купівлі-продажу.

Посилання
правонаступника померлого позивача на те,
що ОСОБА_2 не підписував договір від 22.11.1997р.,  про що свідчить висновок експертизи,  є неспроможними.

Відповідно
до  ст.
212 ЦПК України,  суд оцінює
докази за своїм внутрішнім переконан­ням,
що грунтується на всебічному повному,
об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі
доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює
належність,  допустимість,  достовірність кожного доказу окремо,  а також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності.

Так,  згідно висновку експертизи / а.с.  206/,
виконання підпису у графі „покупець" від імені ОСОБА_2 в договорі
купівлі-продажу від 22.11.1997р. імовірно виконано не ОСОБА_2,  а іншою особою. Проте,  цей висновок не є достатнім для того,  щоб суд міг зробити висновок про укладення
договору не ОСОБА_2,  оскільки цей доказ носить характер при­пущення,  а не вірогідний висновок про факт.

Про зазначене
свідчить також,  що кримінальна справа,  що порушувалась за фактом шах­райських
дій,  вчинених відносно ОСОБА_2,
в якій міститься зазначений висновок експерти­зи,  не знайшла свого вирішення у судовоіму
порядку,  та постановою Ленінського
районного суду м.  Запоріжжя від
30.12.2003р. була закрита в зв"язку зі спливом строку давності /а.с.  118/.

Не здобуто судом
доказів і про застосування до ОСОБА_2 погроз,
насилля,  або ук­ладення ним
договорів купівлі-продажу внаслідок зловмисної домовленості чи внаслідок збігу
тяжких обставин.

Висновком
судово-психіатричної експертизи спростовуються також ствердження пози­вача про
його неможливість розуміти значення своїх дій і керувати ними в зв"язку з
хворобли­вим станом  /Т. 1 а.с.  72-75/.
Так,  з висновку експертизи
вбачається,  що станом на листопад 1997р.
ОСОБА_2 страждав хронічним алкоголізмом,
проте на період укладення угод ку­півлі-продажу квартири та жилого
будинку міг адекватно сприймати події,
що відбувались на­вколо нього,
впливати на них і керувати своїми діями.

Відмовляючи в
позові в частині визнання договорів купівлі-продажу недійсними з під­став їх
невідповідності закону,  зокрема,  вимогам
ст.  47,  48 ЦК
України (1963р.),  суд виходив з
того,  що угоди від 06.11.1997р. і
22.11.1997р. по формі та змісту відповідають вимогам чинного
законодавства",  сторони дійшли
домовленості по всім істотним умовам договорів і підписали їх.

Проте суд не
врахував вимог  ст.  227 ЦК
України про обов'язковість нотаріального по­свідчення угод,  предметом яких є нерухоме майно,  зокрема,
житлові будинку та квартири.

В цій частині
зазначені договори,  як біржові
угоди,  дійсно не відповідають вимогам
зако­ну,  однак визнання їх недійсними у
відповідності до ч. 2  ст.  48 ЦК
України (1963р.) породжує правові наслідки тільки для сторін за
договором,  тобто невід"ємно
пов"язані з особами продавця та покупця. А тому,  тільки сторона за договором може ставити
питання щодо наслідків нікчемної угоди,
що є підставою для відмови в такому позові будь-якій іншій особі,  зокрема,
правонаступ­никам померлого продавця або покупця.

Відповідно до  ст. . 3 ЦПК України,  кожна особа має право звернутйся'до суду за
захи­стом своїх порушених,  невизнаних
або оспорюваних прав,  свобод чи
інтересів. При цьому право на звернення до суду повинно доводитись позивачем.

Після смерті
позивача по справі ОСОБА_2 та залучення у справу його правона­ступника ОСОБА_2
правових підстав для задоволення вимог щодо визнання угод недій­сними у
відповідності до  ст. - ст.  47, 48, 227 ЦК України (1963р.),
суд не має.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
308,  313,  314,
315,  317 ЦПК  України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Запоріжжя
від 16 березня 2007 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення,
проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня її проголошення.