Справа № 2о-2/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» березня
2007 p.       Тернівський районний суд м.Кривого
Рогу у складі:

головуючого,
судді -                     Демиденко Ю.Ю.

при
секретарі -                              Шворак
Т.В.

за участю
представників:

позивачів,
адвоката                      ОСОБА_1

відповідача,
адвоката                    ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому
Розі справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договорів довічного утримання, та купівлі-продажу недійсними, та стягнення
моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

04.10.2005 р.
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
договору довічного утримання недійсним, як укладеного внаслідок омани,
встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1, та стягнення 2000 грн. моральної шкоди.

2005
р. ОСОБА_3, а також її донька ОСОБА_4 а.с.20-21
звернулися до суду з додатковим позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про визнання
договорів довічного утримання і купівлі - продажу недійсними з тих же правових
підстав, визнання спадкоємцями першої черги за законом, встановлення факту
прийняття спадщини, визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1: за ОСОБА_3 -
3/4 частини, за ОСОБА_4 - 1/4 частини, та стягнення з ОСОБА_5 2000 грн.
моральної шкоди.

2006
р. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подавши додатковий позов а.с.47-48,
уточнили позовні вимоги до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 просили визнати договір довічного
утримання між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 недійсним як таким, що суперечить вимогам
Закону, укладеного особою яка не розуміла значення своїх дій та не могла
керувати ними, а також з підстав невиконання умов договору, визнання договору
купівлі -продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсними, стягнення з ОСОБА_5 5000
грн. моральної шкоди.

19.09.2006 р. а.с.52-54, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 знов подали додатковий позов з
тих же правових підстав, уточнили позовні вимоги до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про
визнання договорів довічного утримання, та купівлі-продажу недійсними, та
стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду позовні вимоги ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування виділені в окреме провадження відповідно до ст.
126 ЦПК України.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали, вказують, що ОСОБА_3 з 1972
р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7. Від шлюбу мають доньку
ОСОБА_4.

28.05.2004 р. ОСОБА_7 в період спільного життя з ОСОБА_3 приватизував
квартиру по АДРЕСА_1, отримавши свідоцтво про

право власності.
ОСОБА_3 зареєстрована була на АДРЕСА_2,
де в основному
проживала у зв"язкуу з необхідністю догляду
за господарством.

2004
р.
ОСОБА_7 уклав посвідчений нотаріально договір довічного утримання з ОСОБА_5

2005
р. ОСОБА_7 помер.

19.10.2005 р. ОСОБА_5 ставши власником квартири по АДРЕСА_1, продала
квартиру ОСОБА_6

Договір
довічного утримання від 16.08.2004 р. вважають таким, що суперечить вимогам
закону, оскільки відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України на укладання
такого договору, потрібна була нотаріально засвідчена згода ОСОБА_3 як дружини,
та співвласника спірної квартири. Крім того ОСОБА_7 в момент укладання договору
не усвідомлював значення своїх дій, та не міг керувати ними, він постійно
хворів і неодноразово знаходився на лікування в терапевтичному відділенні 8-ї
міської лікарні з приводу кардіосклерозу, та низки інших захворювань, що тягне
визнання договору недійсним. Крім того ОСОБА_5 неналежно виконувала свої
обов"язки по договору, не забезпечувала ОСОБА_7 триразовим харчуванням,
одягом, доглядом, необхідною допомогою, в розмірі 12 частини мінімальної
зарплати на той час, що складає 120-130 грн. на місяць. Замість цього до
ОСОБА_7 десь раз на місяць приходив чоловік ІНФОРМАЦІЯ_1, та приносив йому
харчування. ОСОБА_5 регулярно надавала ОСОБА_7 спиртні напої, спаювали його при
захворювання печінки, що призвело до його смерті. З вказаної сукупності підстав
просять визнати договір довічного утримання недійсним, а також визнати
недійсним договір купівлі-продажу від 19.10.2005 р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_6,
оскільки договір суперечить закону.

Оскільки дії ОСОБА_5 призвели до порушення їх нормальних життєвих
зв"язків, вони навіть не знали про існування договору довічного утримання,
змушені були звертатися за юридичною допомогою, звертатися до суду, отримали
нервовий стрес, просять стягнути з ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 5000 грн.,
витрати на правову допомогу в розмірі 4000 грн., а також судові витрати в сумі
153,38 грн.

Відповідач ОСОБА_5 проти позову заперечула, вказує що
ОСОБА_7 приватизував спірну квартиру, вказана квартира не є спільним майном
подружжя, тому згода ОСОБА_3 як дружини не була потрібна. ОСОБА_7 спільно з
дружиною не проживав, був завжди самотній. Оскільки він був знайомий з її
чоловіком, то задовго до укладання договору став просити їх укласти з ним
договір довічного утримання, оскільки він хворіє, потребує стороннього догляду
і матеріального забезпечення. Вони відмовлялися, але ОСОБА_7 наполягав,
посилаючись на те що дружина, та донька фактично його покинули.

16.08.2004 р. вони уклали договір, ОСОБА_7 повністю усвідомлював свої дії
та правові наслідки договору, ніякими психічними захворюваннями не страждав.
Умови договору вони сумлінно виконували, забезпечували Безверхнього
харчуванням, доглядом, медичною допомогою, навіть купували спеціальне взуття,
та шили одяг на заказ, оскільки
він був повним та великим на зріст. Позов про визнання договору довічного
утримання недійсним, та стягнення моральної шкоди вважає безпідставним. Після
смерті ОСОБА_7 28.05.2005 р. вона продала квартиру ОСОБА_6 на законних
підставах.

Відповідач ОСОБА_6 проти позову заперечувала, вказує що 19.10.2005 р.
купила у ОСОБА_5 спірну квартиру, підстав для визнання договору недійсним
немає.

Третя особа з боку відповідача приватний нотаріус Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8 надала суду письмові заперечення проти позову,
просить справу розглядати у свою відсутність. Вказує, що нотаріально згода
ОСОБА_3 як дружини не була потрібна при укладанні договору довічного утримання
від 16.08.2004 р. Згідно ст.6 п.1 Закону України „Про приватизацію..."
квартира була передана у власність ОСОБА_7 безкоштовно і не є спільною
власністю подружжя. ОСОБА_7 в момент укладання договору повністю усвідомлював
значення своїх дій і міг керувати ними. До укладання договору з ОСОБА_7 була
проведена бесіда, він мав особисте волевиявлення на укладання договору, був у
тверезому вигляді, ясній пам'яті, здоровому

розумі,  особисто  прочитав
та  підписав  договір,
доводи  позивачів  в
цій  частині  є безпідставними.

Третя особа з боку відповідача приватний нотаріус Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_9 надав заяву в якій проти позову заперечує, вказує
що при посвідченні договору купівлі-продажу ним не допущено порушень закону,
просить розглядати справу у свою відсутність.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає що в
задоволенні позову слід відмовити.

Судом встановлено поясненнями сторін, ордером, випискою з реєстру прав
власності КП „КБТІ", свідоцтвом про право власності на житло від
28.05.2004 р. а.с.35,13,14, що ОСОБА_7 будучи наймачем, став власником
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 в порядку Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду" від 19.06.1992 p., відповідно до
розпорядження від 25.05.2004 р. Виконавчого комітету Криворізької міської ради.

Згідно ст.6 ч.І зазначеного Закону - незалежно від розміру загальної площі
безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири.

Тому ОСОБА_7 був одноособовим, а не спільно з ОСОБА_3, єдиним власником
спірної квартири. ОСОБА_3 на час приватизації в спірній квартирі не проживала,
особисто в приватизації участі не приймала, квартира не є спільною власністю
подружжя. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України на укладання договору
довічного утримання від 16.08.2004 р. а.с.17, не потрібна була нотаріально
засвідчена згода ОСОБА_3 як дружини.

Тому безпідставні позовні вимоги позивачів про визнання договору довічного
утримання недійсним, як таким що суперечить вимогам закону.

Стосовно визнання договору довічного утримання недійсним з підстав, що
ОСОБА_7 при укладанні договору не усвідомлював значення своїх дій, та не міг
керувати ними, а також з підстав невиконання обов'язків по договору з боку
ОСОБА_5, то згідно ст. 10 ч.З ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.225 ч.І ЦК
України - правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним.

Суд вважає що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не довели, та не надали суду доказів в обґрунтування
своїх позовних вимог. Судом встановлено що волевиявлення ОСОБА_7 було вільним,
договір відповідав волі ОСОБА_7, який усвідомлював значення своїх дій та міг
керувати ними. Згідно пояснень відповідача, нотаріуса, договору а.с.17 -
договір довічного утримання складено та посвідчено нотаріусом ОСОБА_8
16.08.2004 p.,
перевірена дієздатність сторін, відчужувачем було прочитано договір,
сторонам роз'яснено його зміст, правові наслідки договору.

Перед укладанням договору ОСОБА_7 остерігався щоб до спірної квартири
нікого не прописали без його відома, про що свідчить його заява в ЖКК-23 від
07.06.2004 р. написана ним на прийомі у начальника ЖКК, що підтверджується
заявою а.с.86, та поясненнями свідка ОСОБА_10 паспортиста ЖКК-23.

Згідно довідки лікарні а.с.15 ОСОБА_7 перебував на обліку в лікарні з
приводу захворювання ніг, кардіосклерозу, астено-невротичного синдрому,
ожиріння, цукрового діабету, бронхіту, пієлонефриту. Вказані захворювання не є
психічними. Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12 працівники 8-ї міської лікарні пояснили,
що ОСОБА_7 неодноразово проходив курси лікування, був психічно здоровим
чоловіком. Коли ОСОБА_7 знаходився на лікуванні, то всі замовлення на ліки він
передавав подружжю ІНФОРМАЦІЯ_1, які постійно приходили до нього. Вони думали
що ІНФОРМАЦІЯ_1 це діти Безверхнього і від самого Безверхнього дізналися, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 його доглядають.

Вказані докази, а також пояснення свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, пояснення
свідка ОСОБА_15 - двоюрідного брата ОСОБА_7 і навіть пояснення

свідків
з боку позивачів - ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, свідчать про те їдо
в загалі, а також в момент укладання договору ОСОБА_7 усвідомлював значення
своїх дій та міг керувати ними.

Згідно ст.ст.744,755 ч.1,2 ЦК України - договір довічного утримання може бути розірваний
за рішенням суду на вимогу відчужувача, або третьої особи на користь якої він
був укладений у разі невиконання, або неналежного виконання набувачем своїх
обов'язків, незалежно від його вини. Договір припиняється у зв"язку зі
смертю відчужувача.

Згідно свідоцтва про смерть а.с.11, ОСОБА_7 помер, договір припинив свою
дію. Згідно довідки нотаріальної контори а.с.45, шляхом подачі заяви спадщину
після смерті ОСОБА_7 позивачі не прийняли.

Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_5 обов'язків по
договору довічного утримання, то позивачі не є сторонами по цьому договору, не
можуть ставити питання про визнання договору недійсним з підстав його
неналежного виконання, та не надали суду жодного доказу неналежного виконання
умов цього договору з боку відповідача.

Навпаки свідки ОСОБА_13, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_11 підтвердили що ОСОБА_5 сумлінно виконувала обов'язки по договору,
забезпечувала ОСОБА_7 харчуванням, доглядом, медичною допомогою. Той факт, що
ОСОБА_7 потребував такого догляду і не отримував його від позивачів
підтверджується укладеним договором між ОСОБА_7 та відділенням соціальної
допомоги від 28.11.2002 р. а.с.36.

Таким чином згідно поданого ОСОБА_3, та ОСОБА_4 позову, суд не находить
підстав для визнання договору довічного утримання недійсним.

В цьому випадку договір купівлі-продажу між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 від
19.10.2005 р. є законним, підстав для визнання договору недійсним немає.

При безпідставності позову, та правовідносин які виникли між сторонами на
ОСОБА_5 не може бути покладено обов"язок по відшкодуванню моральної шкоди.

На підставі ст.6 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" від 19.06.1992 p.,
ст.65 Сімейного кодексу України, ст.225,744-755 ЦК України,
керуючись ст. 10,27,31,60,209 4.3,212-215, ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договорів довічного утримання, та купівлі-продажу недійсними, та стягнення
моральної шкоди -відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області
через Тернівский районний суд м. Кривого Рогу, шляхом подання заяви про
апеляційне оскарження рішення протягом десяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви
про апеляційне оскарження.