Справа
№ 22-ц- 5498 /
1 інстанції Гайдук Л.П.
Категорія: право власності
Доповідач:     Данилeнко В.М
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

18
грудня 2007 року                                                                                               м.  Харків

Судова
колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого:   Борової С .А.,

Суддів:
Даниленка В.М. ,  Яцини В.Б.,

при
секретарі:   Гребенщиковій Ю.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні,  в
приміщенні суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 таОСОБА_2 на рішення
Дзержинсько-го районного суду м.  Харкова
від 24 вересня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3ОСОБА_4,  треті особи: Біржа нерухомості та основних
фондів «Україна»,  ОСОБА_5 про визнання
угод дійс­ними й визнання права власності на квартиру та за позовомОСОБА_2 до
ОСОБА_3,  ОСОБА_5 третя особа: Біржа
нерухомості та основних фондів «Україна» про визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним і визнання права власності на квартиру,  -

ВСТАНОВИЛА:

13
листопада 2006 року ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом доОСОБА_3 ОСОБА_4.,
третя особа: Біржа нерухомості та основних фондів
«Україна» про визнання угод дійсними та визнання права власності на
однокімнатну ізольовану квартируАДРЕСА_1

В
обгрунтування своїх вимог позивачка вказувала на те,  що 30.08.2004 року між нею та відпові­дачем
ОСОБА_3. в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна.

Згідно
цього договору ОСОБА_3. продав їй належну йому вищезазначену квартиру,  а вона спла­тила продавцеві 60000 грн. в
рахунок її вартості,  про що останній
видав їй відповідну розписку.

При
цьому,  укладаючи вказаний договір
сторони домовилися щодо усіх істотних його умов,  від­строчивши нотаріальне оформлення угоди до
10.05.2005 року.

Однак,  в подальшому ОСОБА_3. став ухилятися від
свого обов'язку щодо нотаріального посві­дчення укладеної між ними угоди,  а згодом їй стало відомо,  що спірна квартира взагалі була придбана
ОСОБА_3. у колишнього її власника ОСОБА_4. через Біржу нерухомості та основних
фондів «Україна» на підставі договору купівлі-продажу без нотаріального
посвідчення цієї угоди.

Посилаючись
на зазначені обставини,  позивачка
ОСОБА_1. просила суд визнати дійсними договори купівлі - продажу
квартируАДРЕСА_1  укладені 20.04.1999
року між ОСОБА_4. і ОСОБА_3.,  та між нею
і ОСОБА_3. від 30.08.2004 року,  а також
визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Рішенням
Дзержинського районного суду м.  Харкова
від 17 листопада 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1. були задоволені в повному
обсязі.

Ухвалою
судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської
області від 24 квітня 2007 року вказане судове рішення скасоване в зв'язку з
порушеннями норм процесуаль­ного права,
допущеними судом першої інстанції при розгляді цивільно-правового
спору,  а справа на­правлена на новий
судовий розгляд.

У червні
2007 року до Дзержинського районного суду м.
Харкова суду з позовом доОСОБА_3ОСОБА_5.,  третя особа: Біржа нерухомості та основних
фондів «Україна» звернулася позивачка ОСОБА_2

У своєму
позові позивачка вказувала на те,  що
відповідачі по справі це її син,  та
колишня невіст­ка.

2

20.04.1999
року за її кошти через Біржу нерухомості та основних фондів «Україна» на ім'я
ОСОБА_3була придбана однокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1 При цьому вказана
квартира була оформлена на її сина за усного домовленістю з відпові­дачами,  за умови,
що вони будуть жити дружно й мирно.

Однак,  з квітня 2006 року подружні стосунки між ними
фактично припинилися,  а колишня невіс­тка
в судовому порядку вимагає розірвання укладеного шлюбу та претендує на І2
частину зазначеної вище квартири.

Виходячи
з наведеного,  позивачка просила суд
визнати недійсним договір купівлі квартири АДРЕСА_1,  укладений через Біржу нерухомості та основних
фондів «Україна» 20 квітня 1999 року,  в
частині,  що стосується особи
покупця,  та визнати за нею пра­во
власності на це житлове приміщення.

Ухвалою
Дзержинського районного суду м.  Харкова
від 14 червня 2007 року зазначені вище по­зови були об'єднані в одне
провадження для їх спільного розгляду по суті.

У
судовому засіданні позивачі ОСОБА_1. та ОСОБА_3 заявлені ними позовні вимоги
під­тримали та наполягали на їх задоволенні,
посилаючись на обставини,
наведені ними у своїх позовних заявах.

Відповідач
ОСОБА_3.,  як одні так і другі заявлені
до нього позовні вимоги визнав,  і проти
їх за­доволення не заперечував.

Відповідачка
ОСОБА_5. проти задоволення вимог позивачів заперечувала,  зазначивши при цьому,  що спірна квартира є об'єктом їх спільної з
ОСОБА_3. сумісної власності,  оскільки
була придбана ними в період шлюбу за спільні,
у тому числі й подаровані їхніми батьками,  кошти.

При
цьому,  будь-якої згоди на відчуження
цієї квартири своєму чоловікові вона не давала,
а про її,  начебто відчуження
сторонній особі - ОСОБА_1.,  взагалі
дізналася лише після звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ
квартири,  яка є предметом спору.

Рішенням
Дзержинського районного суду м.  Харкова
від 24 вересня 2007 року в задоволенні по­зовних вимог ОСОБА_1. та позовних
вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В
апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити по справі нове рішення,
яким визнати дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири,  укладений 20.04.1999 року між ОСОБА_3. і
ОСОБА_4. на Біржі нерухомості та основних фо­ндів «Україна» та визнати за нею
право власності на цю квартиру,  як
добросовісного набувача.

При
цьому,  в обґрунтування своєї скарги
апелянт посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції
обставинам справи та порушення судом норм матеріального права,  що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Позивачка
ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі також просить скасувати ухвалене по справі
рі­шення та ухвалити по справі нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги.

В
обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує на те,  що спірна квартира була придбана,  саме за її кошти,  оформлення цієї квартири на ім'я сина є
наслідком її помилки,  а тому суд першої
ін­станції безпідставно відмовив у заявленому нею позові.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до  ст.
303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги,  судова колегія не вбачає підстав для її
задоволення.

Відповідно
до  ст.
308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну
скаргу,  якщо встановлює,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального й процесу­ального права.

Не може
бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Як
вбачається з матеріалів справи,  районний
суд,  вирішуючи спір,  повно й всебічно дослідив об­ставини
справи,  надані сторонами докази,  правильно визначив юридичну природу спірних
правовід­носин та закон їх регулюючий.

Як
встановлено по справі,  подружжяОСОБА_3
перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1998 року (т. 1 а.с.  27).

3

Відповідно до
договору купівлі-продажу за реєстр. № Н7-127,
укладеного на Біржі нерухомості
та основних фондів «Україна» 20 квітня 1999 року,  на ім'я відповідача ОСОБА_3. була придбана од­нокімнатна
ізольована квартираАДРЕСА_1(т. І ас.  5).

Згідно
зі  ст.
22 Кодексу про шлюб та сім'ю України,
що діяв на той час,  майно,  нажите подруж­жям за час шлюбу,  є його спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим майном.

Зазначені
положення закону щодо права спільної сумісної власності подружжя на майно,  набуте ними за час шлюбу,  знайшли своє відображення та подальший
розвиток і в Сімейному кодексі Украї­ни.

Порядок
здійснення подружжям свого права на розпорядження майном,  що є объектом
права спі­льної сумісної власності визначений  ст.  65
СК України.

Частиною
3 вказаної правової норми прямо передбачено,
що для укладення одним із подружжя договорів,  які потребують нотаріального посвідчення та
державної реєстрації,  а саме такі вимоги
пред'являються  ст.  657 ЦК
України до договорів купівлі-продажу нерухомого майна (квартири),  згода другого з подружжя має бути подана
письмово,  а крім того,  нотаріально посвідчена.

Як
встановлено ж по справі,  такої згоди на
відчуження квартири,  належної їм з
чоловіком на пра­ві спільної сумісної власності,ОСОБА_5. не давала й взагалі
дізналася про її продаж у ході судового процесу,  а тому суд першої інстанції обґрунтовано
відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1. щодо визнання дійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеної між нею та відпо­відачем ОСОБА_3.,  та визнання її власницею цього житлового
приміщення,  оскільки з огляду на викладене
вказаний правочин є нікчемним і не породжує правових наслідків,  ним обумовлених.

Безпідставними
є й вимоги позивачки ОСОБА_1. щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу
спірної квартири,  укладеного 20.04.1999
року між ОСОБА_3. та ОСОБА_4.,  оскільки вона стороною цього договору не була,  вказаним договором її права будь-яким чином
не порушені,  а крім того,  відповідно до
ст.  47 ЦК УРСР,  що діяв на той час,
вона взагалі не наділена правом ініцію­вати питання про визнання цієї
угоди дійсною.

Що ж
стосується доводів ОСОБА_1. про те,  що
вона є добросовісним набувачем спірної ква­ртири,  то ці її доводи судова колегія оцінює
критично та відхиляє,  оскільки за
загальним правилом цивільного законодавства добросовісним набувачем майна може
бути визнана лише та особа,  яка пра­вомірно
придбала майно,  тобто на підставах та в
порядку,  передбачених законом.

Обґрунтовано
суд першої інстанції відмовив і в задоволенні позовних вимогОСОБА_2.. оскільки
об'єктивних,  належних,  в розумінні
ст.  58 ЦПК України,  доказів на підтвердження того,  що спірна квартира була придбана в 1999 році
на ім'яОСОБА_3саме за її кошти,
позивачкою надано не було,  а
питання щодо укладення договору купівлі-продажу цієї квартири під впливом,  так званої «помил­ки»,  знайшло свій аналіз та відповідну правову
оцінку в судовому рішенні,  ухваленому по
справі.

Доводи ж
позивачки ОСОБА_3,  наведені в
обґрунтування апеляційної скарги про те. що істот­ною помилкою з її боку є й
оформлення договору купівлі-продажу квартири,
яка являється предметом спору,
через біржу нерухомості,  а не в
нотаріальній конторі,  на правильність
ухваленого по справі рі­шення не впливають,
оскільки з моменту укладення цієї угоди пройшло достатньо часу (близько
8 ро­ків) протягом,  якого сторони мали реальну
можливість узгодити всі проблемні непорозуміння,  належ­ним чином оформити угоду в
порядку,  передбаченому діючим
законодавством,  а за наявності спірних
питань своєчасно звернутися за їх вирішенням до суду.

Інші
доводи апеляційних скарг є несуттєвими,
рішення суду,  ухвалене по суті
розглянутого циві­льно-правового спору,
не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне
застосуван­ня судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального
права,  які призвели,  або могли при­звести до неправильного
вирішення справи.

Однак,  при цьому твердження ОСОБА_1. стосовно
необґрунтованості висновку районного суду щодо фіктивності розписки про
отримання відповідачем ОСОБА_3. від неї грошей за продану їй квартиру,  в даному випадку заслуговують уваги,  оскільки такі позовні вимоги сторонами по
справі,  дійсно не заявлялися,  предметом розгляду судом першої інстанції не
були,  а тому судова колегія вва­жає за
необхідне виключити цей висновок з мотивувальної частини рішення Дзержинського
районно­го суду м.  Харкова від 24
вересня 2007 року,  як безпідставний.

Таким
чином,  на підставі викладеного та
керуючись  ст.   ст.
303,  304,  307,
308,  313-315,  317. 319 ЦПК України,  судова колегія,  -

2

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 таОСОБА_2 - відхилити.

Рішення
Дзержинського районного суду м.  Харкова
від 24 вересня 2007 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно,  але може бути оскаржена в касацій­

ному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців
з дня її проголошен­

ня