Справа № 22 - 1649
у суді першої інстанції
Доповідач: Ковальчук О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24 липня 2007 року                                                  м.
Вінниця

Колегія   суддів
судової   палати   з
цивільних   справ   Апеляційного   суду Вінницької області у складі:

Головуючого
Ковальчука О.В., суддів: Колоса С.С., Мартьянової Л.І.

при секретарі:
Цехмістер О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, Закритого
акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі ЗАТ КБ "Приватбанк") про
визнання права власності на частину квартири, встановлення порядку користування
квартирою, вселення та визнання позичальником за договором кредиту, а також за
позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору,
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання частково удаваним договору
купівлі-продажу квартири, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ЗАТ КБ "Приватбанк"
на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 04 червня 2007 року,

встановила:

У
березні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що у період перебування у шлюбі з відповідачем вони придбали 05
квітня 2005 року трикімнатну квартируАДРЕСА_1за 137800 грн. При цьому під час
оформлення договору .покупцями продавцям були сплачені лише 74800 грн., а
залишок у розмірі 63000 грн. мав бути сплачений протягом двох банківських днів
з моменту підписання договору. Для придбання квартири вони на ім'я ОСОБА_2.
оформили договір кредиту № НОМЕР_1 від 5 квітня 2005 року на 12000 доларів США. Вона згодна
нести обов'язок за цим. договором. 21 листопада 2005 року шлюб між ними
розірвано. До розірвання шлюбу ОСОБА_1 була вимушена піти з квартири, так як
матір ОСОБА_2. -ОСОБА_3 постійно втручалася в їх подружнє життя. Все майно
ОСОБА_1 залишилося в квартирі, вона не має доступу до нього та квартири,
оскільки в квартирі змінено замки. Посилаючись на зазначені обставини позивачка
просила її вимоги задовольнити.

2

У квітні
2006 року мати ОСОБА_2. -ОСОБА_3 подала до суду зазначений вище її позов,
просила визнати частково удаваним вказаний договір купівлі-продажу зазначеної
квартири у частині покупця, зокрема визнати її покупцем за цим договором 566/1000
названої квартири та визнати за нею право власності на цю частину квартири.
Свої вимоги мотивували тим, що на момент одруження її сина з ОСОБА_1 (27 липня
2003 року), вони проживали разом в однокімнатній квартиріАДРЕСА_2, яка належала
ОСОБА_3. на праві приватної власності. Син з невісткою не були забезпечені
житлом, вони планували проживати разом з ОСОБА_3., тому після їх одруження у
родині постало питання щодо придбання житла більшої площі. Через відсутність
достатніх для придбання більшої квартири заощаджень, вони вирішили звернутись
до банківської установи для отримання кредиту на зазначену мету. У зв'язку із
перебуванням на пенсії, незадовільним станом здоров'я, невеликим щомісячним
доходом,ОСОБА_3:на підпадала лід коло осіб, які могли отримати кредит на
придбання житла, міг його отримати тільки син. Між собою вона, її син та
невістка домовились, що вона продасть належну їй однокімнатну квартиру,
виручені гроші за яку будуть використані для купівлі трикімнатної, а в
подальшому після повної виплати кредиту вони переоформлять частину квартири на
неї як на співвласника. На виконання домовленості 05 квітня 2005 року вона
продала належну їй однокімнатну квартиру за 78000 грн., отримані кошти передала
сину, які той використав для внесення часткової оплати спірної трикімнатної
квартири, зокрема оплати 566/1000 її частин. Оскільки названий договір
купівлі-продажу трикімнатної квартири є удаваним правочином в частині покупця,
що було зумовлено правилами кредитування,ОСОБА_3 просила її вимоги
задовольнити.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04 червня 2007 року

постановлено:

Позов ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Встановити
порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1 у користування
кімнату площею 15,9 кв. м, а у користування ОСОБА_2. кімнати площею 11,6 кв. м та 8,2 кв. м,
залишивши у загальному користуванні підсобні приміщення.

Вселити
ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1

Визнати
ОСОБА_1 позичальником за договором кредиту від 5 квітня 2005 року, укладеним
між ЗАТ КБ
"ПриватБанк" та ОСОБА_2 на 1/2 частину несплаченої суми кредиту.

У
задоволенні позову ОСОБА_3. до ОСОБА_2., ОСОБА_1 відмовити.

У
апеляційній скарзіОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та частково задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_1 у частині визнання за нею права власності на 217/1000 частин
спірної квартири, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального
права.

У
апеляційній скарзі ЗАТ КБ
"Приватбанк" просить скасувати рішення суду у частині визнання за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири

3

та
визнання її позичальником за договором кредиту від 5 квітня 2005 року,
укладеним між ЗАТ КБ "ПриватБанк"
та ОСОБА_2 на частину несплаченої суми кредиту, у решті залишити рішення суду
без змін, посилаючись на порушення норм матеріального права.

ОСОБА_1
подала заперечення на апеляційні скарги, посилаючись на їх безпідставність.

Перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів
апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3. слід
задовольнити, а апеляційну скаргу ЗАТ КБ
"ПриватБанк" задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно
ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом
першої інстанції встановлено і не оспорено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з
ОСОБА_2 з 27.07.2003 року по 21.11.2005 року.

05.04.2005
року мати ОСОБА_2. -ОСОБА_3 продала належну їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_2,
про що між нею та ОСОБА_4. був укладений договір купівлі-продажу квартири,
посвідчений того ж дня приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_5., реєстраційний № 1074. Продаж вчинено за 78000 грн.

05.04.2005
року між ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8. та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним
нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5., реєстраційний №
1078. Продаж було вчинено за 137800 грн., з яких 74800 грн. сплачені покупцем
під час оформлення цього договору, а 63000 грн. підлягали сплаті протягом двох
банківських днів з моменту підписання цього договору. Для придбання квартири ОСОБА_2. отримав у ЗАТ КБ "Приватбанк" кредит у
розмірі 12000 доларів США
відповідно до кредитного договору від 05.04.2005 року. Ця квартира
складається з трьох окремих кімнат площею 8,2 кв.м., 11,6 кв.м. .та 15,9 кв.м.,
коридору, кухні, ванни та санвузла.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на ½ частину квартири та про виділення
їй у користування кімнати площею 15,9 кв.м. та відмовляючи у позові ОСОБА_3.,
суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2. в період перебування
у зареєстрованому шлюбі діяли як члени сім'ї та дії ОСОБА_2. при укладенні 5
квітня 2005 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 були спрямовані на
створення спільної сумісної власності подружжя, аОСОБА_3 не довела, що між нею
та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено угоду про створення спільної власності на
квартиру.

Однак із такими
висновками суду не можна погодитись з наступних підстав.

Статтею
328 ЦК України
передбачено:

5

будинку
АДРЕСА_1та зобов'язання після погашення кредиту переоформити частину цієї
квартири на ОСОБА_3.(а.с. 6);

реєстрацією
ОСОБА_3. 12.04.2005 року за місцем проживання у спірній квартирі(а.с.Зб);

фактом
подальшого постійного проживання у спірній квартирі, який підтверджується
позовною заявою ОСОБА_1, поясненнями відповідача ОСОБА_2., показаннями свідків
ОСОБА_9., ОСОБА_10., особовим рахунком на спірну квартиру, договором про
надання послуг телефонного зв'язку від 11.05.2005 року(а.с.36, 128-133).

На
порушення вимог ст.212 ЦПК України суд належно не оцінив наведені докази, а
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, які б їх спростовували.

За таких
обставин договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 05
квітня 2005 року між продавцями ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8. та покупцем
ОСОБА_2, слід визнати частково удаваним у частині покупця, зокрема визнати
ОСОБА_2 покупцем за цим договором 434/1000 частин названої квартири, визнати
ОСОБА_3покупцем за цим договором 566/1000 частин названої квартири та визнати
за нею право власності на цю частину квартири.

За таких
же обставин за ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.70 СК України необхідно визнати право
власності на половину набутої нею у шлюбі з ОСОБА_2 частки спірної квартири,
тобто - 217/1000 частин цієї квартири та виділити їй у користування кімнату,
яка за розміром найбільш відповідає її частці у праві власності на квартиру,
тобто - кімнату площею 8,2 кв.
м., а у користування ОСОБА_2. та ОСОБА_3. - кімнати площею 11,6
кв. м. та 15,9 кв. м., залишивши у їх загальному користуванні підсобні
приміщення.

Оскільки
на порушення вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України у рішенні суду не мотивовано чому
суд задовольнив вимоги ОСОБА_1 про її вселення до спірної квартири, рішення
суду щодо вирішення цієї вимоги також слід скасувати і у зв'язку з тим, що вона
як співвласник квартири має права у ній проживати та користуватись названою її
частиною, її слід вселити до цієї квартири.

Задовольняючи
вимоги ОСОБА_1 про визнання її позичальником за договором кредиту від 5 квітня
2005 року, укладеним між ЗAT
КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 на 1/2 частину несплаченої суми кредиту, суд
першої інстанції виходив з того, що ці вимоги слід задовольнити, оскільки судом
встановлено, що квартира є спільною приватною власністю, встановлено порядок
користування нею, а між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ
"Приватбанк" під час укладення договору купівлі-продажу було укладено
договір іпотеки у зв'язку із отриманням кредиту на квартиру. При цьому на жодну
норму матеріального права, на підставі якої суд дійшов такого висновку суд не
послався.

Однак з таким
висновком суду не можна погодитись з наступних підстав. Згідно ст. 520 ЦК України боржник
у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за
згодою кредитора.

Зі
змісту цієї норми матеріального права вбачається, що надання згоди
кредитором   на   заміну
боржника  іншою  особою
є   правом,   а
не  обов'язком

6

кредитора. Чинне
законодавство не передбачає заміни боржника у зобов'язанні без згоди кредитора.

Відповідно
до ч.2 ст.14 ЦК України
особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Статтею
19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Оскільки
ЗАТ КБ
"Приватбанк" не дав згоди на заміну боржника за вказаним договором
кредиту від 5 квітня 2005 року іншою особою, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про
визнання її позичальником за цим договором слід відмовити.

На
підставі викладеного та ст.19 Конституції України, ст.ст.14 ч.2, 235, 328, 355
ч.З, 365, 520 ЦК України,
ст.ст.60, 69 ч.1, 70 ч.1 СК України, керуючись ст.ст.10, 60, 307, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну
скаргу Закритого акціонерного товариства комерційного банку
"ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення
Замостянського районного суду м. Вінниці від 4 червня 2007 року скасувати.

Позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору, Закритого акціонерного товариства комерційного банку
"ПриватБанк", про визнання права власності на 1/2 частину квартири,
встановлення порядку користування квартирою, вселення та визнання позичальником
за договором кредиту задовольнити частково.

Визнати
за ОСОБА_1 право власності на 217/1000 частин квартири АДРЕСА_1.

Встановити
порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1у користування
кімнату площею 8,2 кв.
м., а у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - кімнати площею 11,6 кв.
м. та 15,9 кв. м., залишивши у загальному користуванні підсобні приміщення.

Вселити
ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1

У задоволенні
решти вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання частково удаваним договору
купівлі-продажу квартири задовольнити.

Визнати
договір купівлі-продажу трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, укладений 05 квітня
2005 року між продавцями - ОСОБА_6, ОСОБА_7,ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5., зареєстрований в
реєстрі за № 1078, частково удаваним у частині покупця, зокрема визнати ОСОБА_2
покупцем за цим договором 434/1000 частин названої квартири, визнати ОСОБА_3

7

покупцем за цим договором 566/1000 частин названої
квартири та визнати за нею право власності на цю частину квартири.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення.

Протягом
двох місяців з дня набрання законної сили рішення може бути оскаржено у
касаційному порядку до Верховного Суду України.