У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 грудня
2007 року
м. Київ

Колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

Головуючого:                        Сеніна Ю.Л.

Суддів: Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.

розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1до
відкритого акціонерного товариства “Азот, третьої особи: Черкаського
міськрайонного центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу ,

в с т а н о в и л а :

У
серпні 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ “Азот”, третьої особи: Черкаського міськрайонного
центру зайнятості про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивуючи
тим, що з 1976 року працював у відповідача слюсарем 4-го розряду, з 2004 року
йому було присвоєно 5-ий розряд. 16 липня 2006 року наказом від 11 липня 2006
року № 464 він був звільнений з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважав своє
звільнення незаконним, оскільки ВАТ “Азот” не виконав вимоги ч.1 ст. 42 КЗпП
України щодо надання переважного права залишення на роботі працівнику з більш
високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Так як відповідач залишив на
роботі слюсаря 3 розряду ОСОБА_2, позивач вважав, що він повинен бути
поновлений на роботі на посаді слюсаря 5 розряду. Також згідно вимог ст. 235
КЗпП України просив стягнути з ВАТ
“Азот” на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з
16 липня 2006 року.

Рішенням
Придніпровського районного суду м. Черкаси
від 15 вересня 2006 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 листопада 2006 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду
м. Черкаси від 15 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 20 листопада 2006 року та постановити рішення, яким задовольнити
позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

.

Колегія суддів
вважає, що касаційна скарга  задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в
тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату
працівників.

За правилами ст.42 КЗпП
України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з ч.4 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року з
наступними змінами при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним
орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку
(перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника,
посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з
цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не
використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої
перестановки (перегрупування).

Судом встановлено, що наказом №464-вк від 11 липня 2006 року позивач
ОСОБА_1 був звільнений з 16 липня 2006 року з роботи з посади слюсаря -
ремонтника 5 розряду по п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням штату
працівників.

Скорочення на ВАТ «Азот» проводилось на підставі наказу №302 від     28 квітня 2006 року «Про внесення змін в
штатний розпис ремонтно-механічного цеху», в п.1 якого було передбачено вивести
із штатного розпису одну штатну одиницю слюсаря-ремонтника 5 розряду дільниці
механіка бригади №1.

Оспорюючи своє звільнення, позивач посилався на те, що він має переважне
право на залишення на роботі в порівнянні з ОСОБА_2, який маючи більш низьку
кваліфікацію - 3 розряд, був залишений на роботі.

Але оскільки проводилось скорочення саме слюсаря - ремонтника 5 розряду,
а не просто слюсаря - ремонтника без зазначення розряду, суд обґрунтовано не
взяв до уваги доводи позивача про необхідність звільнення за скороченням
слюсаря - ремонтника 3 розряду.

Судом було встановлено,
що серед слюсарів-ремонтників 5 розряду позивач має нижчу від інших
продуктивність праці, і тому обґрунтовано був звільнений за скороченням
штату.

Статтею 335 ЦПК України визначено,
що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє правильність
застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи
процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими. Касаційний суд перевіряє законність судових
рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У статті 337 ЦПК України
передбачено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо
визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального
права.

Оскільки порушень або неправильного застосування судами
норм матеріального чи процесуального права при перевірці постановлених ними рішень
в касаційному порядку не встановлено, то колегія суддів вважає за необхідне
касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 336, 337, 343, 344
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 15 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 20 листопада 2006 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Сенін Ю.Л.

Судді:                                                                                 Левченко Є.Ф.

Лихута Л.М.

Охрімчук
Л.І.

Романюк Я.М.