РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2007 р.                                                                                          м.
Запоріжжя

Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Кляшторного B.C.,
при секретарі Горовой О.П., з участю позивачки ОСОБА_1, представника
позивачки - адвоката
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача - адвоката ОСОБА_5, відповідачки
ОСОБА_4., представника відповідачки -адвоката
ОСОБА_6., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-і
особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОП
"Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації"" про
визнання договору дарування будинку частково недійсним, визнання права
власності, на частину будинку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.11.2006 року звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину будинку,
як частку дружини після розірвання шлюбу.

В ході судового
розгляду справи позивачка ОСОБА_1 змінила свої позовні вимоги та звернулась до
суду з уточненим позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .про визнання договору дарування
будинку частково недійсним та визнання права власності на частину будинку.

В уточненому
позові ОСОБА_1 зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 з 24.04.1998 року,
шлюб розірвано 05.12.2002
року. У зв'язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_8., позивачка змінила своє
прізвище. До реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, позивачка проживала з ним
однією сім"єю та вела спільне господарство, під час фактичних шлюбних
відносин у них народились діти.

В період
перебування у фактичних шлюбних відносинах, на підставі нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу від 25.12.1991
року сторони придбали 35 частин жилого будинку АДРЕСА_1, право
власності на зазначену частину будинку оформлено та зареєстровано в ОП
"ЗМБТІ" на ім."я відповідача ОСОБА_3

Позивачка,
посилаючись на норми Сімейного кодексу України, вважає, що їй, як дружині
повинна належати половина придбаного за період шлюбу майна, а саме вважає, що
35 частини спірного будинку є їх спільною сумісною власністю та частки кожного
з подружжя  у разі поділу майна є
рівними.

Під час перебування в шлюбі
відповідач ОСОБА_3. пояснював позивачці, що спірний жилий будинок був
подарований йому матір"ю. Однак після розірвання шлюбу, під час розгляду справи
про стягнення аліментів, позивачка дізналась з довідки ОП "ЗМБТІ" від
29.09.2006 року, що
35 частини жилого будинку були придбані за договором купівлі-продажу під час
фактичних шлюбних відносин. Таким чином, позивачка вважає, що вона не
пропустила строк позовної давності. Дізнавшись про наявність спільного
сумісного майна, позивачка звернулась до відповідача з питанням щодо оформлення
на її ім."я 310 частин спірного жилого будинку, як частки дружини. Однак
відповідач відмовив позивачці, мотивуючи тим, що 25.10.2006 року подарував 73U00 частини спірного
жилого будинку своїй сестрі -
ОСОБА_4, договір дарування посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7.
Зазначені обставини відповідач також виклав у запереченнях на позов. У зв'язку
з чим, позивачка змушена була доповнити свої позовні вимоги та просила визнати
договір дарування частково недійсним та визнати за нею право власності на 3/10 частини будинку.

Під час розгляду
справи відповідач ОСОБА_3. заперечував проти вимог позивачки, надав суду копію
рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2006 року, згідно з
яким договір дарування 73М00 частин жилого будинку АДРЕСА_1 від 25.10.2006 року визнано
недійсним в частині посилання на розмір частки, що передається в дар ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4, згідно з рішенням суду вважається, що ОСОБА_3. подарував
ОСОБА_4 69U00 частини спірного жилого будинку.

Позивачка
ОСОБА_1 в суді пояснила, що зазначений договір дарування є недійсним, тому що
укладений без наміру утворити правові наслідки, тобто відповідач ОСОБА_3. не
мав наміру відчуджувати частину домоволодіння, а зробив це тільки після
пред'явлення позивачкою позову.

У зв'язку з
зазначеними обставинами позивачка знову змінила свої позовні вимоги' та просила
суд визнати договір дарування 69U00 частин домоволодіння АДРЕСА_1 від 25.10.2006
року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним в частині дарування 35
частин, просила суд визнати за нею право власності на 310 частини зазначеного
домоволодіння та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В судовому
засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала свої позовні вимоги, підтвердила
обставини, зазначені в позові, наполягала на задоволенні її вимог.

Відповідач
ОСОБА_3. позов не визнав, суду пояснив, що зазначена позивачкою частина
домоволодіння придбана їм до реєстрації шлюбу, тому не може бути визнана як
спільна сумісна власність подружжя. Позивачка знала про те, що договір
купівлі-продажу був оформлений до реєстрації шлюбу. Після розірвання шлюбу у 2002 році позивачка
ніяких прав на спірне домоволодіння не пред'являла, а звернулась до суд лише у
листопаді 2006 року,
тому безпідставно пропустила строк позовної давності на звернення до суду з
позовом про поділ майна. Договір дарування був укладений через 4 роки після
розірвання шлюбу, при укладенні договору дарування нотаріус перевіряла всі
правовстановлюючі документи. Просить суд в позові відмовити.

Відповідачка
ОСОБА_4 позов не визнала, суду пояснила, що спірну частину домоволодіння її
брат ОСОБА_3. придбав за. договором купівлі-продажу у 1991 році, а шлюб з
позивачкою був зареєстрований лише у 1998
році. Тому немає підстав вважати зазначену частину будинку спільною
власністю подружжя. Через 4
роки після розлучення брат подарував їй частину домоволодіння, договір
дарування був посвідчений нотаріусом, яка перевіряла всі правовстановлюючі
документи, підстав для відмови у посвідченні угоди нотаріус не вбачала.
Позивачкою безпідставно пропущений строк позовної давності для звернення до
суду. Тому просить суд у позові відмовити.

3-я особа -
приватний нотаріус ОСОБА_7.
в суді пояснила, що підстав для визнання недійсним договору дарування не
має. Надала суду письмові заперечення, в яких пояснила, що 25.10.2006 року вона
посвідчила договір дарування 73М00 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 своїй сестрі
ОСОБА_4 Перевіривши всі документи вона встановила, що 35 частини домоволодіння
належали ОСОБА_3. на підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1991 року, тобто до
шлюбу. Шлюб було зареєстровано 24.04.1998
року, а розірвано у 2002
році, тобто строк позовної давності на поділ майна (3 роки) збіг. Тому
підстав для відмови у посвідченні договору дарування не було.

Представник 3-ї особи - ОП
"ЗМБТІ" до суду не з"явився, про причини неявки суд не
повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому
законом порядку, заперечень суду не надав.

Допитані в
судовому засіданні свідки з боку позивачки: ОСОБА_9. та
ОСОБА_10 суду пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом до укладення
шлюбу, але ім. нічого невідомо про придбання ними частини будинку..

Допитані в судовому засіданні
свідки з боку відповідачів: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 суду пояснили, що
позивачка ОСОБА_1 ніякого відношення до будинку не має, цей будинок раніше
належав батькам позивача, які продали його сину, щоб узаконити будівлю.

Вислухавши
пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений
позов задоволенню не підлягає.

Судом
встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3. перебували в
зареєстрованому шлюбі з 24.04.1998
року, шлюб розірвано 05.12.2002
року.

Згідно технічної
документації на домоволодіння АДРЕСА_1, 73U00
частини зазначеного домоволодіння належить на праві власності ОСОБА_3., 35
частини з яких - на
підставі договору купівлі-продажу від 25.12.1991
року, інша частина -
на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином,
спірна частина домоволодіння придбана відповідачем ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу
з позивачкою.

У відповідності
до чп.1 ч. 1 ст. 57 СК України,
особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане до реєстрації
шлюбу.

Після розірвання
шлюбу 05.12.2002 року,
позивачка з позовом про поділ майна до суду не зверталась.

У відповідності
до ст..257 ЦК України,
загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом про визнання права власності на частину жилого
будинку, як частину дружини (фактично про поділ майна) лише в листопаді 2006 року, тому
пропустила строк позовної давності. В позові вона не ставила питання про
поновлення строку позовної давності, а лише змінила свої позовні вимоги на
визнання договору дарування частково недійсним, посилаючись на те, що в ході
розгляду справи вона дізналась, .що 25.10.2006
року відповідач ОСОБА_3. подарував 73U00 частини
спірного жилого будинку своїй сестрі -
ОСОБА_4 (договір дарування посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7.)

При перевірці
документальних доказів, -
та згідно листу приватного нотаріуса ОСОБА_7, було встановлено, що підстав
для визнання договору дарування частково недійсним у суду немає. Предмет договору
дарування не був спільною сумісною власністю подружжя, так як придбаний
відповідачем до шлюбу, після розірвання шлюбу та до моменту укладення договору
дарування пройшло 4 роки,
договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства.

Керуючись ст.. 256, 257, 202-212, 386 ЦК України,
ст.. 48 Закону
України "Про власність", ст.ст. 57,
60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10,
11, 70-72, 84, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-і
особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОП
"Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" про визнання
договору дарування будинку частково недійсним, визнання права власності на
частину будинку - відмовити.

Стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1500
грн. в рахунок відшкодування витрат відповідача на правову допомогу.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом 20 днів апеляційної
скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя              B.C. Кляшторний