Справа
№ 22ц-6284/07                            Головуючий
у суді 1 інстанції: Городнича B.C.
Категорія    18                                           Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

24
жовтня 2007 року                  Апеляційний
суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого
судді: Можелянської З.М.

Суддів:                                            Козлова
С .П.,  Перцової В .А.

При
секретарі:                                 Білоус
A.M.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про
стягнення грошових коштів,  -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2
в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Ленінського районного суду
м.  Дніпропетровська від 30 травня 2007
року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до нього про стягнення на
користь позивача 1000 219 грн. 30 коп.3а договором позики і 1002 грн. 20 коп.
судового збору та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних
вимог.

В
обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те,  що висновки суду не відповідають дійсним
обставинам справи і наданим доказам,  які
свідчать про безгрошевість його розписок,
написаних під загрозою фізичної розправи.

При
розгляді справи суд першої інстанції встановив,
що між сторонами неодноразово укладались договори позики,  а саме,
23 лютого 2000 року між ними було укладено договір,  згідно умов якого,  позивач передав відповідачу у борг суму в
розмірі 10 000 доларів США;
18 травня 2001 року позивач передав відповідачу ще 900 доларів США,
а відповідач зобов'язався повернути йому борг у загальній
сумі 10 900 доларів США
до 23 грудня 2001 року; 25 вересня 2004 року і 4 листопада 2004 року між
сторонами були укладені договори позики ,
по яким позивач передав відповідачу,
відповідно,  4000 доларів США,
які відповідач зобов'язався повернути 25 жовтня 2004
року,  і 15 000 доларів США,
5000 із яких він зобов'язався повернути до 30 грудня.

Зазначені
обставини підтверджуються розписками відповідача від 23 лютого 2000 року,  18 травня 2001 року,  25 вересня 2004 року і 4 листопада 2004 року
(т. 1 а. с.  179-182).

Доказів про
повернення вищезазначених сум боргу суду не надано.

З позовом
до суду про стягнення боргу за всіма договорами позивач звернувся 12 квітня
2005 року (т. 1 а. с.  2).

За таких
обставин апеляційний суд вважає,  що
районний суд обґрунтовано,
керуючись  ст.  ст.
1046-1050 ЦК України,  стягнув з відповідача на користь позивача
суми боргу в межах позовної давності за договорами позики від 25 вересня та 4
листопада 2004 року.

Доводи в
апеляційній скарзі відповідача про безгрошевість розписок і написання їх під
загрозою фізичної розправи ніякими допустимими доказами не підтверджуються.
Те,  що постанова прокуратури
Індустріального району м.
Дніпропетровська про відмову в порушенні проти позивача кримінальної
справи прокуратурою Дніпропетровської області ,

скасована і матеріали направлені для додаткової перевірки,  не може бути підставою для скасування рішення
суду,  оскільки,  саме по собі це не є доказом заперечень
відповідача.

Посилання
в скарзі на передачу позивачу,  в рахунок
повернення боргу 15 000 доларів США,  квіткового павільйону не може бути прийнято до уваги,  так як воно суперечить поясненням відповідача
щодо відсутності боргових зобов'язань з його боку. Крім того,  згідно вимог ч. 1  ст.
1049 ЦК України,  позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі,  визначені родовими ознаками,  у такій саме кількості,  такого самого роду та такої самої
якості,  що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,  що
встановлений договором.

У разі
спору між сторонами,  щодо передачі
квіткового павільйону,  відповідач не
позбавлений можливості вирішити його в установленому законом порядку.

Тому,  апеляційний суд вважає за необхідне
апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,  а
рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.

В
частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за
договорами позики від 23 лютого 2000 року і 18 травня 2001 року рішення суду не
оскаржено.

Керуючись  ст.
ст. 307,  308 ЦПК України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 травня 2007 року в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 і стягнення із ОСОБА_2 на його користь боргу за договором позики
в розмірі 100 219,  30 грн. і на користь
держави судового збору у розмірі 1002,
20 грн. залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення; може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців з цього часу.