Справа
19 березня 2007 року
Комсомольський районний суд м. Херсона в складі:
головуючого - судді
при секретарі Козловій И.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні
цивільну справу за позовом
до    Відкритого    акціонерного    товариства
моральної шкоди, суд -
19.07.2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача Відкритого
з позовом про визнання незаконним переведення його на підставі наказу від 05.09.2005 року №123 на іншу роботу
та звільнення відповідно до наказу від 28.09.2005
року №69-К, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди, поновлення
пропущеного строку звернення до суду з позовом.
позовних вимог позивач вказав, що відповідно до наказу від 28.09.2005 року №69-К він
був звільнений на підставі ст..
40 п.4 КЗпП України. Вважає, що звільнення проведено незаконно, оскільки
наказом від 05.09.2005 року №123 його перевели у
зв'язку з простоєм автобусу "Ікарус-250" державний номер НОМЕР_1 на автобус
ПАЗ-672М державний номер НОМЕР_2. З
вказаним переведенням він не погодився і направив заяву на адресу керівництва
відповідача. Заява позивача належним чином розглянута не була і в цьому він
вбачає порушення норм законодавства про працю, оскільки відповідно до вимог ст.
працівник може бути переведений за його згодою з урахуванням спеціальності і
кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на
весь час простою або на інше підприємство в установу, організацію, але в тій
самій місцевості на строк до одного місяця, але його перевід на інший автобус
був здійснений адміністрацією відповідача без згоди позивача про що свідчить
заява від 06.09.2005 року.
вважає, що його незаконно звільнили з роботи відповідно наказу від 28.09.2005 року №69-К у
зв'язку із прогулом, що було зроблено на підставі докладної а/к ОСОБА_2. від 12.09.2005 року за
допущений позивачем прогул 11.09.2005
на роботі без поважних причин протягом трьох годин, оскільки позивач вбачає в
цьому друге порушення норм законодавства про працю, а саме - прогулом без
поважних причин визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого
дня (трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня) і не може
кваліфікуватися, як прогул, відмова працівника від виконання роботи, на яку він
був переведений всупереч чинного законодавства про працю, незгода його
продовжувати роботу в нових умовах у зв'язку з істотними змінами умов праці, а
саме розміру оплати праці і режиму роботи.
вважає, що незаконними діями відповідача йому було завдано значної моральної
шкоди, оскільки він морально страждав, що негативно позначилося на стані його
здоров'я та вплинуло на буденний образ життя і самовідчуття. Моральну шкоду
оцінює в 5000 гривень.
ОСОБА_1 також просить поновити процесуальний термін для пред'явлення вимог про
поновлення на роботі, оскільки пропустив його з поважної причини, якою є його
правова необізнаність.
В судовому
засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та просив позов
задовольнити з вказаних в ньому підстав. Суду пояснив, що його було незаконно
переведено на іншу роботу, а потім незаконно звільнено. Він не згоден з
твердженням представника відповідача, що його перевели на інше робоче місце, а
не на іншу роботу, що відповідно до законодавства не потребує згоди працівника.
Також просить поновити
звернення до суду з позовом, оскільки пропустив
його з поважних причин, так як звертався у різні інстанції і не знав, що
потрібно звернутися з позовом до суду.
позивача вважав позов ОСОБА_1 обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню з
наступних підстав. Відповідно до вимог трудового законодавства України,
працівнику гарантовано дотримання тих умов трудового договору, що були
обумовлені при його укладанні. Власник не вправі жадати від працівника
виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Це положення міститься у
України. В процесі роботи виникає потреба змінити умови трудового договору і
ініціатива в такій зміні може виходити і від адміністрації і від працівника.
України передбачає три види зміни умов трудового договору: перевід на іншу
роботу, переміщення на інше робоче місце, зміна істотних умов праці. Прямого
визначення переводу на іншу роботу законодавець не дає. Якщо виходити із змісту
України про те, що власник не вправі вимагати від працівника виконання роботи
не обумовленої трудовим договором, то під перевід можна підвести будь-які
вимоги виконувати роботу, не обумовлену при укладанні трудового договору, але
таке зазначення є не вірним оскільки законодавець у ст. 32 КЗпП України по
різному оцінює зміни умов трудового договору в силу їх важливості та істотної
значимості з урахуванням того, як вони забезпечують захист інтересів прав
працівників в трудових правовідносинах, а тому, з урахуванням такого поділу
істотних умов трудового договору можна зробити висновок про те, що згідно ст. 32 КЗпП України
будь-яка зміна трудової функції працівника буде вважатися переводом на іншу
роботу. Зміна робочого місця працівника не вважається в законодавстві
переводом, а є переміщенням працівника на інше робоче місце і не потребує для
цього згоди працівника. Зміна інших істотних умов трудового договору буде
розглядатися, як перевід у тому випадку, якщо вона не викликана змінами в
організації виробництва на підприємстві. Тому вважає, що при переведенні його
довірителя ОСОБА_1 були змінені істотні умови праці, а саме режим роботи та
розмір оплати праці, зміна яких при переведенні потребує згоди працівника, якщо
при цьому немає змін в організації виробництва підприємства. Таких змін на
підприємстві не було, оскільки приводом для переведення позивача послужила
виробнича необхідність пов'язана з простоєм автобусів, а не зміни в організації
виробництва підприємства. Таким чином вважає, що позивача переводили не на інше
робоче місце, а на іншу роботу, що потребувало його згоди, але такої згоди
позивач не давав, а, отже, його переведення є незаконним. Крім того зазначив,
що якщо і вважати, що позивача перевели на інше робоче місце, то відповідно до
Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та
інших громадян похилого віку в України" переведення працівника похилого
віку і працівника передпенсійного віку з одного робочого місця на інше не
допускається без його згоди якщо при цьому змінюються істотні умови праці.
Згідно ст. 10 вказаного
вище Закону, громадянами похилого віку вважаються чоловіки у віці 60 і жінки у віці 55 років і старші,
тобто при досягненні ними загального пенсійного віку, а також особи, яким до
досягнення загального пенсійного віку залишилося не більше півтора року. 22 серпня 2003 року ОСОБА_1
отримав посвідчення про призначення йому пенсії за віком як учаснику бойових
дій, а отже відповідно до ст. 16
Закону України "Про пенсійне забезпечення" отримав право на
пенсію за віком. Таким чином, позивач є громадянином похилого віку, у зв'язку з
чим переведення його з одного робочого місця на інше, при зміні істотних умов
праці, допускається лише за його згоди відповідно до ст. 11 ч.З Закону
України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших
громадян похилого віку в України" .
Як вже було зазначено, істотними умовами праці є система і розмір оплати
праці, пільги, режим роботи, сполучення професій і посад та інше. При
переміщенні позивача з автобусу "Ікарус-250" державний номер НОМЕР_1 на автобус
ПАЗ-672М державний номер НОМЕР_2
змінювалися наступні істотні умови праці: режим роботи - оскільки до
цього ОСОБА_1     протягом  сорока
міжміських  перевезеннях
пасажирів, що має велику різницю у
режимі роботи з міськими перевезеннями пасажирів, тобто при переведенні є
однозначною зміна режиму роботи; розмір оплати праці - хоча відповідач
і надав суду документи, згідно яких заробітна плата на міських перевезеннях
більша ніж на міжміських рейсах, проте згідно пояснень позивача автобус
"Ікарус-250" знаходився у хорошому стані завдяки належному догляду за
ним позивача, що давало йому перевагу з боку отримання прибутку порівняно з
автобусом ПАЗ-672М, якій вже списаний у зв'язку з непридатністю і перевезення
на ньому пасажирів не можливе, що відповідно впливає на розмір зарплати. Таким
чином не має суттєвого значення чи було переведення на інше робоче місце
позивача, чи це було переведення на іншу роботу, оскільки відповідач повинен
був отримати згоду позивача про його переведення. Стосовно звільнення пояснив,
що прогулом без поважних причин визнається відсутність працівника на роботі
протягом робочого дня (трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого
дня) і не може кваліфікуватися, як прогул, відмова працівника від виконання
роботи, на яку він був переведений всупереч чинного законодавства про працю,
незгода його продовжувати роботу в нових умовах у зв'язку з істотними змінами
умов праці, а саме розміру оплати праці і режиму роботи. Відмова від роботи
була отримана відповідачем, але до уваги не взята. Моральну шкоду позивач
оскільки він морально страждав, що негативно позначилося на стані його здоров'я
та вплинуло на буденний образ життя і самовідчуття. Що стосується пропуску
строку звернення до суду, то вважає, що ОСОБА_1 пропустив його не з власної
волі, а в силу певних обставин, які стали перешкодою на його шляху для
встановлення істини, оскільки він у своїх пошуках цього шляху звертався до
певних державних органів, але в силу необізнаності не знав, що ці установи не
можуть йому допомогти. Вважає, що необхідно прийняти до уваги те, що позивач
все ж-таки звертався до цих установ тоді, коли трок ще не вважався пропущеним,
а тому просить суд поновити строк для звернення за захистом порушених прав,
визнати переведення на підставі наказу від 05.09.2005 року №123
на іншу роботу та звільнення відповідно до наказу від 28.09.2005 року №69-К
незаконними, а також стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.
відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив суду, що вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 не обгрунтованими. Суду пояснив, що згідно з наказом
№22а від 31.05.2005 року
для прийняття на роботу позивача була його заява від 31.05.2005 року, відповідно
до якої він просив прийняти його на роботу водієм для роботи на всіх маршрутах
АТП. Згідно з наказом від 05.09.2005
року №123 було проведено
переміщення позивача з автобусу "Ікарус-250" державний номер НОМЕР_1 на автобус
ПАЗ-672М державний номер НОМЕР_2 і при
цьому робота, яку виконував позивач не змінилася. Як передбачено методичними
рекомендаціями Міністерства праці України для проведення атестації робочих
місць за умовами праці №41
від 01.09.1992 року,
робочим місцем водія є місце постійного або тимчасового перебування працівника
в процесі трудової діяльності. Таким чином фактично було змінено робоче місце
позивача на тому самому підприємстві і його твердження про перевід на іншу
роботу є безпідставним. Що стосується умов оплати праці, то відповідно до
порівнювального начислення заробітної плати водіям за видами перевезень по АТП
за вересень 2005 року, за
умови відпрацювання місячного балансу робочого часу зарплатня водія, що працює
на міських маршрутах перевезень на автобусі ПАЗ віще на 7 гривень за
зарплатню водія, що працює на міжмісцевих маршрутах на автобус
"Ікарус" (розрахунок надається). В обґрунтування позовних вимог про
визнання незаконним звільнення на підставі наказу від 28.09.2005 року №69-К
позивач посилається на невідповідність підстав звільнення фактичним обставинам,
оскільки не може кваліфікуватися як прогул відмова працівника від виконання
роботи, на яку він був переведений всупереч чинному законодавству   про
працю.   Вважає,   що
таке   обгрунтування   суперечить
законодавству України та фактичним
обставинам справи, оскільки позивача було звільнено відповідно до наказу від 28.09.2005 року №69-К на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у
зв'язку з прогулом без поважних причин. Факт прогулу підтверджується доповідною
запискою начальника автоколони ОСОБА_2., згідно якої позивач 11.09.2005 року на
території підприємства не з'являвся і до роботи не приступав, а також актом від
складеним комісією у складі начальника автоколони, начальнику відділу кадрів та
головного інженера підприємства, згідно якого члени комісії протягом робочого
дня двічі обійшли територію і встановили, що ОСОБА_1 до роботи не приступав і
на території підприємства не з'являвся. Крім того, підставою для звільнення
профспілкового комітету для погодження питання про звільнення позивача на
підставі ст.. 40 п. 4 КЗпП
України за допущений 11.09.2005
року прогул без поважних причин. Відмова позивача вийти на роботу по
причині зміни місця роботи (а не роботи) не може вважатися поважною причиною
прогулу, оскільки цей прогул став наслідком безвідповідального ставлення
позивача до виконання ним трудових обов'язків водія. До того-ж позивач 06.09.2005 року, 07.09.2005 року та 09.09.2005 року також
допустив прогули без поважних причин за що йому були оголошені догани. Також
представник відповідача вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду
за вирішенням трудового спору без поважної причини, оскільки у відповідності до
України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо в районний суд в тримісячний строк з дня, коли він узнав або
повинен був узнати про порушення свого права, а по справам про звільнення - в місячний строк
з дня вручення копії наказу про звільнення чи з дня видачі трудової книжки.
Трудову книжку позивач отримав 29.09.2005
року, що зафіксовано в книзі обліку руху трудових книжок, а до суду
звернувся лише 19.07.2006
року та не обґрунтував чому порушив строк звернення до суду. Просить
відмовити в задоволенні клопотання щодо поновлення цього строку, а також
відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.
матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не
обґрунтований та задоволенню не підлягає.
Судом було
встановлено, що згідно з наказом №22а від 31.05.2005
прийняття на роботу позивача була його заява від 31.05.2005 року, відповідно до якої він просив прийняти його на
роботу водієм для роботи на всіх маршрутах АТП.
від 05.09.2005 року №123 було проведено
переміщення позивача з автобусу "Ікарус-250" державний номер НОМЕР_1 на автобус
ПАЗ-672М державний номер НОМЕР_2 і при
цьому робота, яку виконував позивач не змінилася, оскільки робочим місцем водія
є місце постійного або тимчасового перебування працівника в процесі трудової
діяльності, що передбачено методичними рекомендаціями Міністерства праці
України для проведення атестації робочих місць за умовами праці №41 від 01.09.1992 року. Таким
чином, фактично було змінено робоче місце позивача на тому самому підприємстві.
порівнювального начислення заробітної плати водіям за видами перевезень по АТП
за вересень 2005 року, за
умови відпрацювання місячного балансу робочого часу зарплатня водія, що працює
на міських маршрутах перевезень на автобусі ПАЗ віще на 7 гривень за
зарплатню водія, що працює на міжмісцевих маршрутах на автобус
"Ікарус" (розрахунок надається).
судом не можуть бути прийняті до уваги твердження позивача стосовно того, що
при його переміщенні з автобусу "Ікарус-250" державний номер НОМЕР_1 на автобус
ПАЗ-672М державний номер НОМЕР_2
змінювалися істотні умови праці, а саме: режим роботи, розмір оплати праці.
звільнено відповідно до наказу від 28.09.2005
року №69-К на підставі п. 4
України у зв'язку з прогулом без поважних причин. Факт прогулу підтверджується
доповідною запискою начальника автоколони ОСОБА_2., згідно якої позивач 11.09.2005 року на
території підприємства не з'являвся і до роботи не приступав, а також актом від
складеним комісією у складі начальника автоколони, начальнику відділу кадрів та
головного інженера підприємства, згідно якого члени комісії протягом робочого
дня двічі обійшли територію і встановили, що ОСОБА_1 до роботи не приступав і
на території підприємства не з'являвся. Звільнення позивача погоджено з
профспілковим комітетом підприємства.
вийти на роботу по причині зміни місця роботи не може вважатися поважною
причиною прогулу, оскільки всі трудові спори, що виникали під час роботи,
необхідно вирішувати у відповідності до вимог чинного законодавства та у
встановлений законодавством спосіб. Правова необізнаність не може вважатися
підставою для недотримання вимог чинного законодавства. Крім того, як
вбачається з матеріалів справи, позивач 06.09.2005
року, 07.09.2005 року та 09.09.2005 року також
допустив прогули без поважних причин за що йому були оголошені догани.
справи також вбачається, що з наказом про звільнення від 28.09.2005 року №69-К
позивач був ознайомлений 30.09.2005
року, про що свідчить його підпис, трудову книжку отримав 29.09.2005 року, що
зафіксовано в книзі обліку руху трудових книжок.
України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо в районний суд в тримісячний строк з дня, коли він узнав або
повинен був узнати про порушення свого права, а по справам про звільнення - в місячний строк
з дня вручення копії наказу про звільнення чи з дня видачі трудової книжки.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду,
передбачений ст.. 233 КЗпП
України без поважної причини і відновленню він не підлягає, оскільки з наказом
про звільнення він був ознайомлений 30.09.2005
року і в той же день йому було видано належним чином оформлену трудову
книжку. До комісії по трудових спорах позивач не звертався. Будь-яких доказів
того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин позивач суду не
10,11, 60,212,213, 218 ЦПК
України, ст. 221,231,
233, 235-236 КЗпП України,   суд
позову ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства "Херсонське
про поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди - відмовити у зв'язку
з пропуском строку звернення до суду передбаченого ст. 233 КЗпП України без
На рішення суду
може бути подана заява про апеляційне оскарження, з наступним поданням
апеляційної скарги протягом 20
днів до апеляційного суду Херсонської області через Комсомольський районний
суд м. Херсона.
Суддя                                                     Н.В.Стамбула