Справа № 22ц-8355/07
інстанції Хомченко Л.І.
Доповідач Соломаха Л.І.
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада
2007р.                                                                                              м.Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого                                                Кондратьєвої
О.М.

суддів
Соломахи Л.І., Могутової Н.Г.

при секретарі                                               Шилковій
Ю.О.

за участю:

представників
відповідачів:

ДП
„Артемвугілля"                                      Тришиної
К.В.

Фонду                                                          Губарєвої
О.А.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Донецьку справу за позовом ОСОБА_1 до
державного підприємства „Артемвугілля", відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Калінінському районі м.Горлівки Донецької
області про перерахунок відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю, з апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Калінінського районного суду м.Горлівки
Донецької області від 25 вересня 2007р., -

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2007р. позивач звернувся до суду з позовом до державного
підприємства „Артемвугілля", відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Калінінському районі м.Горлівки Донецької області (далі
Фонд) про перерахунок страхових виплат.

Зазначав, що з квітня 1985р. до вересня 2003р. він
працював на шахті ім.Калініна, яка зараз входить до складу ДП
„Артемвугілля", з 22 жовтня 1987р. -забійником. 21 серпня 1987р. та 15
вересня 1992р. з ним під час виконання трудових обов'язків сталися нещасні
випадки. Рішенням МСЕК від 21 жовтня 1993р. йому вперше встановлена втрата
професійної працездатності за нещасним випадком 1992р. -20%. З 18 жовтня 1994р.
йому встановлена втрата професійної працездатності за нещасними випадками
1987р. та 1992р. - за сукупністю 25%, а з 18 жовтня 1996р. - 5% безстроково. 3
16 грудня 2002р. йому встановлена втрата професійної працездатності 30% (за
вібраційною хворобою - 25% та 5% за нещасними випадками 1987р. та 1992р.). З
липня 2003р. йому встановлена втрата професійної працездатності 55% (за
професійним захворюванням радікулопатія - 25%, за вібраційною хворобою - 25% та
5% за нещасними випадками 1987р. та 1992р.). При нарахуванні втраченого
заробітку в зв'язку із шкодженням здоров'я йому невірно був нарахований
середній заробіток.

Він
неодноразово звертався до адміністрації шахти і просив перерахувати йому
заробіток, виходячи з п.22 „Правил відшкодування власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №472 від
23 червня 1993р., а саме, за три останні календарні місяці, що передували
ушкодженню здоров'я 15 вересня 1992р., тобто за червень-серпень 1992р. Його
середній заробіток за цей період з урахуванням коефіцієнтів підвищення тарифних
ставок за період з червня 1992р. по 26 березня 2001р. за його підрахунками на
час передачі справи до Фонду складав 1261грн. 51коп., з якого Фонд і зобов'язаний
сплачувати йому страхові виплати. В зв'язку із неправильним обчисленням
середнього заробітку, за період з 01 червня 2001р. по 01 березня 2006р. йому не
доплачено страхових виплат на суму 21606грн. 77коп., його щомісячні страхові
виплати з 01 березня 2006р. повинні складати 1680грн. 03коп.

Просив зобов'язати Фонд провести перерахунок страхових
виплат, виходячи з його особистого заробітку за 3 останні календарні місяці
роботи, що передували ушкодженню здоров'я 15 вересня 1992р., стягнути не донараховану
йому суму страхових виплат станом на 01 березня 2006р. - 21606грн. 77коп.
(а.с.1-2).

Рішенням Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької області від 25
вересня 2007р. ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до державного
підприємства „Артемвугілля", відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Калінінському районі м.Горлівки Донецької області про
перерахунок розміру відшкодування шкоди.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм
матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення його позову.

Зазначає, що при обчисленні його середнього заробітку суд першої інстанції
безпідставно не застосував коефіцієнт підвищення тарифних ставок з 01 жовтня
1996р. - 2,38, врахувавши лише коефіцієнт 1,27, а тому безпідставно відмовив
йому у задоволенні позову (а.с.126).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, про день
та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представники відповідачів: Фонду - Губарєва О.А., ДП
„Артемвугілля" -Тришина К.В. проти доводів апеляційної скарги
заперечували, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів Губарєвої
О.А., Тришиної К.В., дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без
змін з наступних підстав:

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що позивач перебував у
трудових відносинах з шахтою ім.Калініна, що на теперішній час входить до
складу ДП „Артемвугілля", з 20 липня 1987р. по 01 вересня 2003р., до 22
жовтня 1987р. працював прохідником, а потім - забійником.

Під час роботи з позивачем двічі траплялися нещасні випадки на виробництві:
21 серпня 1987р. та 15 вересня 1992р.

Рішенням МСЕК від 21 жовтня 1993р. йому вперше встановлена втрата
професійної працездатності за нещасним випадком 15 вересня 1992р. - 20%.

Рішенням МСЕК від 18 жовтня 1994р. йому встановлена
втрата професійної працездатності за нещасними випадками 1987р. та 1992р. - за
сукупністю 25%.

Рішенням МСЕК від 10 лютого 1998р. позивачу з 18 жовтня
1996р. встановлена втрата професійної працездатності за нещасними випадками
1987р. та 1992р. - за сукупністю 5% безстроково.

Рішенням МСЕК від 09 січня 2003р. позивачу з 16 грудня
2002р. встановлена втрата професійної працездатності 30%, з яких вперше за
вібраційною хворобою - 25% та 5% за нещасними випадками 1987р. та 1992р.

Рішенням МСЕК від 18 липня 2003р. позивачу з 16 липня
2003р. встановлена втрата професійної працездатності 55%, з яких вперше за
професійним захворюванням - радікулопатія 25%, за професійним захворюванням
вібраційна хвороба - 25% та 5% за нещасними випадками 1987р. та 1992р.

Рішенням МСЕК від 11 серпня 2004р. позивачу з 18 липня 2004р. встановлена
втрата професійної працездатності 55%, з яких за професійним захворюванням
-радікулопатія 25%, за професійним захворюванням вібраційна хвороба - 25% та 5%
за нещасними випадками 1987р. та 1992р. до 11 серпня 2006р.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з
того, що розмір щомісячних страхових платежів нарахованих позивачу відповідає
вимогам закону і підстав для його перерахунку не має. Виходячи з постанови
Кабінету Міністрів України №276 від 26 травня 1992р. „Про заходи щодо виконання
постанови Верховної Ради України від 29 квітня 1992р. „Про підвищення
соціальних гарантій для населення" при визначенні розміру відшкодування
шкоди за нещасним випадком 15 вересня 1992р. середній заробіток позивача за
червень-серпень 1992р. складав 32166крб. або з урахуванням деномінації
0,32166грн. З 18 жовтня 1996р. позивачеві встановлена втрата працездатності 5%.
Його середній заробіток з врахуванням коефіцієнтів підвищення тарифних ставок
на підприємстві станом на 18 жовтня 1996р. склав 458грн. 97коп., виходячи з
якого розмір відшкодування шкоди з 18 жовтня 1996р. по 01 червня 2001р. на день
передачі справи про виплати відшкодування шкоди до Фонду повинен був складати
22грн. 94коп., в той час як позивачеві було призначено до виплати 24грн. 58коп.

Вимоги позивача про збільшення розміру відшкодування шкоди з 01 жовтня
1996р. на коефіцієнт підвищення тарифних ставок 2,38 є необгрунтованими,
оскільки цей коефіцієнт вводився з метою збільшення долі тарифу у
середньомісячній заробітній платі в межах того ж фонду споживання і за рахунок
зменшення інших платежів, коефіцієнт фактичного росту заробітної плати на
підприємстві фактично склав 1,27, який і був врахований судом при визначенні
розміру відшкодування шкоди.

Вимоги позивача про те, що розмір відшкодування шкоди необхідно підвищити з
01 липня 1998р. на коефіцієнт 1,1458, а з 26 березня 2001р. - на 1,28, також не
ґрунтуються на законі, оскільки розмір втраченого заробітку позивача у
перерахунку на 100% буде більшим ніж середній заробіток по професії забійника
по підприємству за липень 1998р. та березень 2001р.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та
обставинам справи.

З матеріалів справи встановлено, що справа про призначені позивачу виплати
на відшкодування шкоди ДП „Шахта ім.Калініна" була передана до Фонду
згідно акту №8 від 19 червня 2001р. та з червня 2001р. страхові виплати у
зв'язку із ушкодження здоров'я позивачу здійснює Фонд (а.с.15-17, а.с.53).

Згідно з постановою Фонду від 30 липня 2001р. №1087 про продовження раніше
призначеної страхової виплати Фонд продовжив ОСОБА_1 з 01 квітня 2001р. довічно
платежі у сумі 24грн. 58коп., які проводилися станом на 01 квітня 2001р. шахтою
ім.Калініна на підставі висновку МСЕК від 10 лютого 1998р. при стійкій втраті
професійної працездатності 5% (а.с.53).

Згідно наказу ДП „Шахта ім.Калініна" від 30 березня
2001р. при стійкій втраті професійної працездатності 5% довічно за висновком
МСЕК від 10 лютого

1998р. ОСОБА_1 призначено
сплачувати на відшкодування шкоди
24грн. 58коп. з наступного розрахунку:

заробіток по
професії забійника за січень-квітень 1992р. -11529,06крб.

коефіцієнт підвищення тарифних ставок з 01 травня 1992р. по 26 березня
2001р.-4902,33

коефіцієнт
підвищення тарифних ставок з 26 березня 2001р. - 1,28

середній заробіток з 26 березня" 2001р. складає 723грн. 45коп.
(11529,06x4902,33x1,28)

середній заробіток по підприємству по професії забійника за березень 2001р.
-491грн. 52коп., з якої і нараховано 5%, що складає 24грн. 58коп.) (а.с.52).

Відповідно до п.13 ст.34 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"
у разі повторного ушкодження здоров'я середньомісячний заробіток, за бажанням,
потерпілого, обчислюється за відповідні періоди, що передували першому або
повторному ушкодженню здоров'я. Сума страхової виплати в цьому разі
визначається згідно із ступенем (у відсотках) втрати професійної
працездатності, що встановлюється МСЕК за сукупністю випадків ушкодження
здоров'я.

Якщо повторне ушкодження здоров'я працівника настало з вини іншого
роботодавця, страхова виплата проводиться на загальних підставах.

Згідно трудової книжки ОСОБА_1 всі 4 випадки ушкодження
здоров'я (нещасні випадки 21 серпня 1987р., 15 вересня 1992р. та професійні
захворювання, що встановлені в січні 2003р. та липні 2003р.) сталися під час
роботи позивача у одного і того ж роботодавця - на шахті ім.Калініна.

Згідно позовної заяви позивач бажає, щоб страхові виплати йому
обчислювалися виходячи з його середньомісячного заробітку за три останні
календарні місяці роботи, що передували нещасному випадку 15 вересня 1992р.,
тобто за червень-серпень 1992р., що не суперечить вимогам ст.34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності"

Враховуючи, що нещасний випадок 15 вересня 1992р. з позивачем стався до
введення в дію з 01 липня 1993р. „Правил відшкодування власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків",
затверджених постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993р.,
при обчисленні середньомісячного заробітку позивача суд першої інстанції
правильно виходив з вимог п.4 постанови Кабінету Міністрів України №276 від 26
травня 1992р. „Про заходи щодо виконання постанови Верховної Ради України від
29 квітня 1992р. „Про підвищення соціальних гарантій для населення",
згідно якого при визначенні розмірів відшкодування шкоди у випадках трудового
каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, які призначатимуться після 01 травня
1992р., середньомісячний заробіток обчислюється за три місяці, що передували
каліцтву або встановленню втрати працездатності.

Згідно довідок структурного підрозділу „Шахта ім.Калініна" ДП
„Артемвугілля" заробіток позивача за червень 1992р. складав 20797крб., за
липень 1992р. - 25583крб., за серпень 1992р. - 28374крб., вислуга років за
1992р. - 37070крб (а.с.14), з 01 липня 1992р. тарифні ставки на шахті
ім.Калініна були збільшені на коефіцієнт 1,6 (а.с.18).

Керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 21
березня 1992р. №140 „Про додаткові заходи у зв'язку із підвищенням заробітної
плати" суд заробітну плату за червень 1992р. відкорегував на коефіцієнт
1,6, та правильно встановив, що середньомісячний  заробіток
позивача  за  період
з   червня   по
серпень   1992р.   з

урахуванням
1/12 частки вислуги років за 1992р. складає 32166крб. або 0,32166грн.
(20797х1,6+25583+28374=87232,2:3=29077,40+37070:12=32166,57крб). Зазначений
розрахунок співпадає з розрахунком позивача.

Згідно довідки структурного підрозділу „Шахта
ім.Калініна" ДП „Артемвугілля" від 09 березня 2006р. №1/9-458
коефіцієнти підвищення тарифних ставок на підземних роботах по СП Шахта
ім.Калініна складали: з 01 липня 1992р. -1,6; з 01 жовтня 1992р. - 1,3, з 01
листопада 19^2р. - 1,96, з 01 лютого 1993р. -1,2, з 01 квітня 1993р. - 1,5, з
01 червня 1993р. - 1,492, з 01 вересня 1993р. - 2,898, з 01 грудня 1993р. -
3,0, з 01 липня 1994р. - 2,01, з 01 жовтня 1994р. - 2,0, з 01 лютого 1995р.
-1,8, з 01 березня 1995р. - 1,74, з 01 вересня 1995р. - 1,5, з 01 жовтня 1996р.
-2,38, з 01 липня 1998р. - 1,1458, з 26 березня 2001р. - 1,28 (а.с.18).

Згідно довідки структурного підрозділу „Шахта
ім.Калініна" ДП „Артемвугілля" від 30 липня 2007р. №119-1303
коефіцієнт фактичного росту заробітної плати на підземних роботах в жовтні
1996р. склав 1,27 (а.с.103).

Враховуючи
коефіцієнти підвищення тарифних ставок на шахті ім.Калініна за

період з 15
вересня 1992р. по 18 жовтня 1996р., суд першої інстанції дійшов

правильного
висновку про те, що перерахований відповідно до п.28 „Правил

відшкодування
власником підприємства, установи і організації або уповноваженим

ним органом
шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з

виконанням ним
трудових обов'язків" розмір відшкодування шкоди позивачу з 18

жовтня 1996р.
повинен був складати            22грн.
94коп.

(0,32166x1,3x1,96x1,2x1,5x1,492x2,898x3,0x2,01x2,0x1,8x1,74x1,5x1,27=

458,97грн.х5%=22,94грн.
-   розрахунок   суду
першої   інстанції,   що
відповідає

розрахунку суду апеляційної інстанції:

0,32166x5%xl,3xl,96xl,2xl,5xl,492x2,898x3,0x2,01x2,0xl,8xl,74xl,5xl,27= 22,94грн.)

При цьому суд першої інстанції при перерахунку розміру відшкодування шкоди
з 01 жовтня 1996р. правильно виходив з коефіцієнту фактичного росту заробітної
плати по шахті - 1,27, а не коефіцієнту росту тарифних ставок. Коефіцієнт
збільшення тарифних ставок 2,38 був введений наказом Мінвуглепрому №72 від 04
березня 1996р. з метою збільшення долі тарифу в середньомісячній заробітній
платі в межах того ж фонду споживання і за рахунок зменшення інших видів
платежів (премій, доплат за пересування, тощо). В силу його специфічного
характеру наказом Мінвуглепрому №72 від 04 березня 1996р. не передбачено
застосування цього коефіцієнту для перерахунку відшкодування шкоди, а тому
доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованої відмови у застосуванні
коефіцієнту підвищення тарифних ставок 2,38 при перерахунку розміру
відшкодування шкоди, є безпідставними.

Посилання позивача на наказ по шахті №401 від 31 грудня 1997р. про перерахунок
втраченого заробітку на коефіцієнт 2,38, не заслуговують на увагу, оскільки
безпосередньо позивача цей наказ не стосувався. Втрачений заробіток з 18 жовтня
1996р. позивачу був призначений наказом №276 від 20 лютого 1998р. (а.с.48),
згідно якого втрачений заробіток позивачу нараховувався виходячи з
середньомісячного заробітку по професії забійника відповідно до п. 12.27 Угоди
по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Мінвуглепромом та галузевими
профспілками вугільної промисловості від 12 лютого 1992р. До 18 жовтня 1996р.
втрачений заробіток позивачу виплачувався на підставі наказу по шахті №615 від
жовтня 1994р. в сумі 803818крб., також виходячи із середньомісячного заробітку
по професії забійника - 3215272крб. (а.с.46). Тобто розмір втраченого заробітку
з 01 жовтня 1996р. позивачу на коефіцієнт 2,38 фактично не перераховувався.

Постановою Кабінету Міністрів України №1100 від 03 жовтня
1997р. п.28 „Правил відшкодування власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" був
доповнений новим абзацом

шостим
такого змісту: „перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у
перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути
більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після
підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного
місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи".

Суд першої інстанції дійшов правилого висновку про те, що розмір
відшкодування шкоди в зв'язку із підвищенням тарифних ставок по шахті з 01
липня 1998р. на коефіцієнт 1,1458 підвищенню не підлягає.

Цей висновок
суду відповідає наступному розрахунку:

Розмір втраченого заробітку позивача до 01 липня 1998р. складав 22грн.
94коп., збільшений з 01 липня 1998р. на коефіцієнт 1,1458, розмір втраченого
заробітку складає 26грн.ЗЗкоп. (22,94x1,1458), а у перерахунку на 100% втрати
професійної працездатності - 526грн.60коп., що перевищує середньомісячний
заробіток забійника за липень 1998р. який згідно довідки підприємства складає
299грн. 25коп. (а.с.82). 5% від 299,25грн. складає 14грн. 96коп., що менше ніж
нараховані позивачу 22грн. 94коп.

Розмір втраченого заробітку позивача до 26 березня 2001р. складав 22грн.
94коп., збільшений з 26 березня 2001р. на коефіцієнт 1,28, розмір втраченого
заробітку складає 29грн.36коп. (22,94x1,28), а у перерахунку на 100% втрати
професійної працездатності - 587грн.20коп., що перевищує середньомісячний
заробіток забійника за березень та квітень 2001р., який згідно довідки
підприємства складає 491грн. 52коп. (а.с.82). 5% від середньомісячного
заробітку забійника 491,52грн. складає 24грн. 58коп., які і були призначені
позивачу шахтою ім.Калініна згідно наказу від ЗО березня 2001р. в зв'язку із
підвищенням тарифних ставок з 26 березня 2001р. і саме ця сума була прийнята
Фондом в червні 2001р. і сплачувалася позивачу з 01 квітня 2001р.

Незважаючи, що згідно наказу по шахті від ЗО березня
2001р. втрачений заробіток позивача обчислювався із заробітної плати забійника
за січень-квітень 1992р., а позивач вимагає обчислювати середньомісячний
заробіток за 3 останні календарні місяці перед нещасним випадком 15 вересня
1992р. (червень-серпень 1992р.), в обох варіантах обчислення середньомісячного
заробітку перерахований відповідно до п.28 „Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків" розмір втраченого заробітку з 26 березня 2001р.
складає 24грн. 58коп.

Доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 03
жовтня 1997р. №100, якою були внесені зміни до п.28 „Правил відшкодування
власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом
шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків",
суперечить вимогам ЦК УРСР, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.456 ЦК УРСР 1963р., що діяв на час виникнення спірних
правовідносин, Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я
громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються
Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
те, що підстав для задоволення позовних вимог позивача про перерахунок
призначених страхових платежів та стягнення на його користь недонарахованої
суми у розмірі 216060грн. 77коп. не має, його вимоги не грунтуються на законі.

Крім того, із страхової справи позивача встановлено, що з
16 грудня 2002р. за заявою позивача страхові виплати йому нараховані, виходячи
із його середнього заробітку за червень-листопад 2002р. перед встановленням
стійкої втрати професійної працездатності за професійним захворюванням -
вібраційна хвороба, який склав

770грн.
17коп., тобто відповідно до „Порядку обчислення середньої заробітної плати
(доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним
страхуванням", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1266
від 26 вересня 2001р.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не
спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись
ст.307, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Калінінського районного суду м.Горлівки Донецької
області від 25 вересня 2007р. залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
нею законної сили.