АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем   України

19   жовтня
2007   року   колегія
суддів   судової    палати
у   цивільних справах
Апеляційного  суду Житомирської  області у складі:

головуючого  -
судді                  Широковой Л.В.

суддів:                                           Франовськоі
К.С. ,

Товянської  О.В. ,

при
секретарі                               Забеліній
О.О.,

З   участю:

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.  Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на рішення Корольовського районного суду м.
Житомира від 22 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до ОСОБА_3,  третьої особи - КВЖРЕП № 12
про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод в
користуванні житлом,  -

встановила :

У
листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,  в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_2 1988 року народження,  про зміну умов договору найму житлового
приміщення. Просив суд змінити умови договору найму житлового приміщення,  що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,  виділивши йому разом з сином в користування
жилі кімнати 12, 7 м2 та 8, 5 м2,

4   частину балкону та кладовку. Виділити
відповідачці в

користування кімнати 20, 7 м2 та 10, 3 м2,
Ч частину балкону,

підсобні приміщення залишити в загальному користуванні. В

обґрунтування своїх позовних вимог зазначив,  що в 1995 році

одержав 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з чотирьох чоловік
(він,  дружина та двоє

неповнолітніх дітей). Відповідно до свідоцтва про право

власності на житло кожен з них є власником Н частини вказаної

квартири. Спірна квартира складається з 4-х ізольованих кімнат

площею 20, 7 м2,  12, 7 м2,  10, 3 м2,
8, 5 м2 та підсобних приміщень.

Оскільки відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди в

користуванні квартирою просив задовольнити позов.

В лютому
2006 року позивач доповнив свої вимоги,
просив суд усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням по
АДРЕСА_1,  зобов'язати відповідачку
видати йому ключі від вхідних дверей,
виділити

2

ОСОБА_3  в  користування,   крім зазначеного  в
первісному позові,  лоджію.

В
процесі розгляду справи позивач уточнив свої вимоги,  просив суд усунути перешкоди в користуванні
жилим приміщенням та встановити порядок користування житлом,  виділивши йому житлову кімнату площею 8, 5
м2,  Ч частину балкону та кладовку. Відповідачам ОСОБА_3,  ОСОБА_2 та неповнолітньому сину залишити в
користузання інші житлові кімнати,  Ч
частину балкону та кладовку.
Підсобні приміщення залишити у спільному користуванні. Посилався на
те,  що 13.08.2006 року його син ОСОБА_2
набув повноліття і вправі сам розпоряджатися своєю власністю.

18.09.2006
року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 про встановлення порядку користування
квартирою та усунення перешкод у користуванні житлом.

Рішенням Корольовського районного суду м.
Житомира від 22 травня 2007 року позов ОСОБА_1  задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3
видати ключі від вхідних дверей кв. АДРЕСА_1,
в решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Додатковим
рішенням Корольовського районного суду м.
Житомира від 17.07.2007 року в задоволенні позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку
користування квартирою відмовлено за безпідставністю.

Додатковим
рішенням цього ж суду від 24 вересня 2007 року ОСОБА_2 в задоволенні позову до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю.

Не
погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1  та
ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

В своїй
скарзі ОСОБА_1  просить рішення суду
першої інстанції змінити,  виділивши йому
в користування жилу кімнату площею 8, 5 м2,
Ч частину балкону та кладовку,
інші кімнати залишити відповідачам,
підсобні приміщення залишити у спільному користуванні,  в решті рішення суду залишити без змін.
Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,  суд не
взяв до уваги роз'яснення,  що містяться
у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року "Про
судову практику по справах за позовами про захист приватної власності".

Апелянт
ОСОБА_2 просить в своїй апеляційній скарзі рішення суду першої інстанції
скасувати,  ухвалити нове рішення про
задоволення його позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те,  що суд рішення по його позову не прийняв,  а тому він фактично позбавлений права на
належну йому частку житла.

Апеляційні
скарги підлягають до часткового- задоволення з таких підстав.

Як
встановив суд,  сторонам на праві
спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1,  яка складається з чотирьох ізольованих кімнат
площею 20, 7 кв.м. , 12, 7 кв.м. , 10, 3 кв.м. , 8, 5 кв.м.  та підсобних приміщень: кухні,  коридору,
кладовки,  туалету,  ванної кімнати,

з

балкона,  лоджії. У зв'язку з розірванням шлюбу та на
ґрунті склавшихся неприязних відносин сторони не можуть досягти згоди з приводу
користування даною квартирою.

Відмовляючи
в задоволенні позову про встановлення порядку користування квартирою,  суд першої інстанції виходив з того,  що чинним законодавством не передбачено
встановлення порядку користування майном,
що є у спільній сумісній власності. Проте,  такий висновок є помилковим.

Відповідно
до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.12.1995 року/зі
змінами,  внесеним постановою від
25.05.1998 року / № 15 „Про судову практику у справах за позовами про захист
права приватної власності" квартира,
яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю,  на вимогу учасника /учасників/ цієї власності
підлягає поділу в натурі,  якщо можливо
виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними
виходами,  які можуть використовуватись
як окремі квартири або ті,  які можна
переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено
порядок користування приміщеннями квартири,
якщо про це буде заявлено позов.

Відповідно
до вимог п.5 ч.1  ст. 311 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд,  якщо суд розглянув не всі вимоги і цей
недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового рішення судом
першої інстанції.

Як
вбачається з матеріалів справи /а.с. 2/ 28 грудня 2005 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про
зміну умов договору найму житлового приміщення,
проте суд даний позов не розглядав. Дані про те,  що ОСОБА_1
від цього позову відмовився,  і
суд цю відмову прийняв,  в матеріалах
справи відсутні.

Крім
того,  відповідно до вимог  ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Рішення
є законним тоді,  коли суд,  виконавши всі вимоги цивільного
судочинства,   вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтовним
визнається рішення,  ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,  на
які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,  підтверджених тими доказами,  які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки
суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи,  у своєму рішенні не керувався нормами
матеріального права,  якими повинен був
вирішувати спір,  це позбавило сторін
можливості в повній мірі захистити свої інтереси,  довести правильність своїх доводів.

Суд
першої інстанції не врахував в повній мірі,
які взаємовідносини виникли між сторонами,  неповно та неправильно встановив обставини
справи,  порушив вимоги процесуального
законодавства,  неправильно застосував
матеріальний закон при вирішенні спору,
що призвело до порушення  ст. 213
ЦПК України.

За таких
обставин оскаржуване рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий
судовий розгляд.

Керуючись  ст.
ст.  304, 307, 313-315 ЦПК
України,  колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 22 травня 2007 року скасувати,  а справу направити на новий розгляд до того ж
суду іншим суддею.

Ухвала
може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.