УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2007 року                                                                                 м.
Одеса

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Мартинової К.П., Оверіної О.В.,

при секретарі
Яні І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну
скаргу третьої особи ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси
від 23 липня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

встановила:

У грудні 2006
року ОСОБА_2 і ОСОБА_3. звернулися до суду з вказаним позовом. В обгрунтування
позовних вимог посилались на те, що 09 червня 2001 року ОСОБА_4. позичив у
ОСОБА_5. 5000 доларів США,
про що свідчить договір -зобов'язання від 09.06.2001 року. В забезпечення
повернення позики ОСОБА_4. та ОСОБА_5. домовилися про передачу у заставу
належної ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, але не змогли цього зробити в
нотаріальній формі, так як не було їх позивачів згоди на це. Тому відповідачи
09 червня 2001 року уклали договір -
дарування 1/2 частини вищевказаної квартири, маючи на увазі, що це договір
застави. З урахуванням наведеного позивачи вважають, що відповідачи
приховали дійсну угоду застави, тобто здійснили удаваний правочин і тому
просили визнати договір-дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 недійсним, та
визнати що між ОСОБА_4. та ОСОБА_5 укладена угода застави.

Крім того,
позивачи просили відновити їм строк позовної давності, так як він був
пропущений з поважних причин, а саме тому, що їм не було та не могло бути
відомо про наявність спірного договору, так як вони постійно не проживають в
Україні.

Відповідач
ОСОБА_5. та представник відповідача ОСОБА_4. позов повністю визнали та
пояснили, що 09.06.2001 року між ними був укладений договір-позики, за яким
ОСОБА_5. позичив ОСОБА_4 5000 доларів США.
Заставою договіра позики вони вибрали 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яку
зробили у формі договіра дарування.

Третя особа
ОСОБА_1. у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином.

Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.                             Справа №
22ц-4797/2007

Доповідач Журавльов О. Г.                                                           Категорія ЦП:44

2

Рішенням
Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_2,
ОСОБА_3. задоволені. Визнано недійсним договір дарування від 09 червня 2001
року 14 частини ізольованої квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4. та
ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6. і зареєстрований в реєстрі за № 3525. Визнано правочин,
укладений між ОСОБА_4. та ОСОБА_5 09 червня 2001 року, договором застави 14
частини ізольованої квартири АДРЕСА_1 в забезпечення виконання договору позики
5000 доларів США від 09
червня 2001 року.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати,
постановити нове рішення про відмову ОСОБА_2 і ОСОБА_3. у задоволені
позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги
судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню не
підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути
скасоване правильно по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 районний суд виходив з того, що договір
дарування від 09.06.2001 року по якому- ОСОБА_4. подарував ОСОБА_5. належую
ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, на саме приховував дійсний правочин -
договір застави.

Згідно ст. 235 ЦК України, якщо
буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого
правочина, якій вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами
щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Розглядаючи
спір, колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ч.1
ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний
суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи скарги
про те, що прихований договір застави не порушує прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
ґрунтується на законі.

Відповідно до
ч.1 ст. 6 Закону України «Про заставу», майно, що перебуває у спільної
власності, може бути передано у заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Згідно п.1 ст. 3
ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Судом
встановлено, матеріалами справі підтверджено та сторонами не заперечується, що
09 червня 2001 року ОСОБА_4. позичив у ОСОБА_5. 5000 доларів США, про що свідчить
договір - зобов'язання від 09.06.2001 року, та в подальшому договір
-зобов'язання від 10.06.2004 року, із яких вбачається, що після закінчення
терміну зобов'язання, або повернення боргу до його закінчення, ОСОБА_5.
зобов'язується повернути ОСОБА_4 1/4 спірної квартири шляхом оформлення
договору дарування. 09 червня 2001 року ОСОБА_4. та ОСОБА_5. всупереч бажанню
ОСОБА_2 та ОСОБА_3. з метою приховати договір застави уклали між собою договір
- дарування 1/2 частини вищевказаної квартири, тобто вчинили удаваний правочин.

На
підставі наведеного судова колегія вважає, що вказані дії відповідачів
порушували законні права та інтереси власників квартири ОСОБА_2, ОСОБА_3, так як

3

згоди на заставу її частини на
момент здійснення правочину відповідачами вони не давали (а.с. 7, 8, 9, 12).

Посилення
апеляційної скарги на те, що третя особа ОСОБА_1. не була повідомлена судом про
розгляд справи є необгрунтованими, спростовуються матеріалами справи із яких
вбачається, що ОСОБА_1. у встановленому законом порядку була неодноразово та
своєчасно повідомлена судом першої інстанції про час та місце судових засідань,
про що свідчать повідомлення поштового відділення з відмітками про їх вручення
ОСОБА_1. Доказів, які б спростовували ці висновки суду першої інстанції
ОСОБА_1. не доведено(а.с.35, 42).

Таким чином
колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до
ст.11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та
на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
норм матеріального *чи процесуального права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.
ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Приморського районного суду м. Одеси від 23 липня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено
протягом двох місяців безпосередньо до суду касаційної інстанції.