Справа №2-229/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2007 року                                                           Знам"янський
міськрайонний суд

Кіровоградської
області

В
складі: головуючого судді                                                 Яковлєвої
С. В.

при
секретарі                                                                         Осіпенко
В.М.

За участю сторін
по справі:

позивача-                                             ОСОБА_1

Представників
позивача                     ОСОБА_8,  ОСОБА_9

Відповідачів
-                                       ОСОБА_3. ОСОБА_2

Представника
відповідача                  ОСОБА_10

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Знам"янка справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2та ОСОБА_3про визнання договорів дарування недійсними та
поновлення права власності на 37/50
будинку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2та ОСОБА_3про визнання договорів
дарування недійсними та поновлення права власності на 37/50 будинку. Свій
позов позивач обґрунтувала тим,  що вона
мала на праві приватної власності будинок,
розташований в АДРЕСА_1У квітні 1995
року між нею та ОСОБА_2  був
укладений договір дарування 37/50
частин будинку,  однак позивач
вважала,  що укладає договір довічного
утримання. З квітня 2006
року,  після передарування своєї
частини будинку ОСОБА_2  ОСОБА_3 та
вселення до будинку останньої,  позивачу
були створені умови,  що унеможливлювали
подальше проживання будинку,  в зв'язку з
чим ОСОБА_1 просить визнати договори дарування 37/50 частин будинку,
розташованого в АДРЕСА_1.,
укладені між нею та ОСОБА_2  та
між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 недійсними та
поновити за нею право власності на будинок.

В судовому
засіданні позивач та її представники підтримала позовні вимоги повністю.

Відповідач
по справі ОСОБА_2  позовні вимоги
позивача не визнав,  та пояснив
суду,  що ОСОБА_1 тривалий час
висловлювала намір подарувати йому частину будинку і в 1995 році був
укладений саме договір дарування. Тому він,
як власник частини будинку мав право розпорядитися своєю власністю за
власним розсудом і подарувати цю частину будинку своїй дочці. В зв'язку з чим
просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 також не визнала та
пояснила суду,  що батько подарував їй
частину будинку і вона вселилася до будинку на законних підставах. Тому підстав
для задоволення позову немає.

Представник
відповідачів також позовні вимоги не визнала та пояснила суду,  що строк позовної давності для оспорювання
укладеного договору дарування,
визначений законом,  закінчився
давно,  підстав для його поновлення
немає,  тому позовні вимоги ОСОБА_1 не
підлягають задоволенню.

Заслухав
пояснення сторін,  дослідив матеріали
справи суд встановив наступне.

ОСОБА_1
На праві приватної власності мала будинок з надвірними побудовами,  згідно свідоцтва про право на спадщину від 14.03.1969 року. Будинок
розташований в АДРЕСА_1.
Ці обставини сторони по справі не заперечували в судовому засіданні.

2

4 квітня
1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  було
укладено договір дарування на 37/50
частини будинку,  розташованого за
адресою АДРЕСА_1(надалі спірний будинок). Договір посвідчений Знам"янською
міською нотаріальною конторою Кіровоградської області та зареєстровано в
реєстрі за № 67-1 (а.с.  8).

Згідно
умов зазначеного договору ОСОБА_1 подарувала,
а ОСОБА_2  прийняв у дар 37/50 спірного
житлового будинку з надвірними будівлями.

Згідно  ст.  243 ЦК України (в
редакції 1961 року),  що діяв на час укладення договору
дарування,  договір дарування є безоплатним.  В зв'язку з цим дарувальник не може вимагати
від обдарованого зустрічних дій майнового характеру.

В
судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила,  що
їй було невідомо зміст договору,  який
вона укладає з ОСОБА_2  і вона помилялася
щодо обставин укладення договору. Суд не може погодитися з такими доводами
позивача по справі з наступних підстав.

В
судовому засіданні було встановлено,  що
ОСОБА_1 неодноразово висловлювала бажання подарувати частину будинку ОСОБА_2 .
Про те,  що між нею та ОСОБА_2  було укладено договір дарування,  ОСОБА_1 неодноразово зазначала в розмовах з
сусідами та знайомими. Ці обставини в судовому засіданні підтвердили свідки
ОСОБА_4,  ОСОБА_5 ОСОБА_6
ОСОБА_7

З
пояснень нотаріуса,  даних в судовому
засіданні,  вбачається,  що при укладенні договору дарування ОСОБА_1
роз'яснювалися наслідки укладення договору дарування,  а саме те,
що після укладення договору дарування право власності на подаровану
частину будинку переходить до ОСОБА_2  і
він буде мати змогу розпоряджатися своєю часткою будинку на власний розсуд.

Підпис в
договору дарування від 4.04.1995
р. зроблено ОСОБА_1,  що не
заперечували сторони в судовому засіданні.

Згідно  ст. 215 ЦК
України правочин визнається недійсним,
якщо в момент його вчинення не були додержані вимоги  ст. 203 ЦК
України,  зокрема особа,  що вчиняла правочин не мала необхідний обсяг
цивільної дієздатності або волевиявлення учасника правочину не відповідало його
внутрішній волі. Таких обставин не було встановлено в судовому засіданні.

Суд
також не може погодитися з доводами позивача по справі,  що укладений договір дарування є удаваним
правочином,  який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину -
договору довічного утримання,
оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні.

Згідно  ст.  235 ЦК України удаваним
є правочин,  який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину,  який вона
насправді вчинили.

Доказів
того,  що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  насправді було укладено договір довічного
утримання,  позивач суду не надала. Не
було добуто їх і судом.

Таким
чином суд дійшов висновку,  що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2  4.04.1995 року було
реально укладено саме договір дарування та ОСОБА_2  набув права власності на 37/50 частин спірного
будинку.

Згідно  ст.  319 ЦК України власник
володіє,  користується і розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Оскільки
ОСОБА_2  набув право власності на 37/50 спірного
будинку,  він мав право розпорядитися
своєю власністю та подарувати її будь-якій особі,  в тому числі й ОСОБА_3

Судом
було встановлено,  що 14.03.2006 року
ОСОБА_2  подарував свою частку у праві
спільної часткової власності на жилий будинок,
а саме 37/50 частини
спірного будинку ОСОБА_3,  про що було
укладено відповідний договір.

В
судовому засіданні було встановлено,  що
між ОСОБА_1 та новою власницею частини спірного будинку ОСОБА_3 склалися
неприязнені відносини,  але суд не може
визнати ці обставини підставою для визнання зазначених вище договорів
дарування,  укладених між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2  та між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 недійсними,  оскільки це не передбачено діючим
законодавством.  Згідно  ст.
727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору
дарування нерухомих речей,  якщо
обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя,
здоров"я,  власності дарувальника
або членів його сім'ї',  але з такими

3

вимогами позивач
до суду не зверталася.Крім того,  згідно  ст.  71
ЦК України (в редакції 1963
року) та  ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність становить три роки.

Судом
було встановлено,  що ОСОБА_1 звернулася
до суду з вимогою щодо визнання недійсним договору дарування,  укладеного між нею та ОСОБА_2  у 1994
році,  лише у 2006 році,  тобто з порушенням строку позовної давності.

Суд не
може погодитися з доводами представника позивача,  що ОСОБА_1 не пропустила строк позовної
давності,  так як довідалася про умови
укладеного в 1994 році
договору лише на початку 2006
року,  оскільки такі доводи
спростовуються матеріалами справи.

Питання
про продовження пропущеного строку позовної давності в судовому засіданні
позивач не ставила. Доказів пропущення строку позовної давності з поважних
причин ОСОБА_1 та її представники суду не надали. Не було добуто їх і судом.

Таким
чином,  суд дійшов висновку,  що підстави для визнання недійсними договорів
дарування,  укладених 4.04.1995 р. між ОСОБА_1
та ОСОБА_2  та 14.03.2006 р. між
ОСОБА_2  та ОСОБА_3 відсутні,  тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню.

На
підставі викладеного,  керуючись  ст.  717,
727,  728 ЦК України,   ст.  209,
212-215 ЦПК України,  суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Судові витрати
по справі віднести на рахунок позивача

Рішення
може бути оскаржено до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд
першої інстанції,  який ухвалив
оскаржуване рішення. Заява про апеляційне оскарження може бути подана протягом
десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.