УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

6 серпня 2007 року                                           м.
Донецьк

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької
області в складі: головуючої Краснощокової Н.С.

Новосядлої В.М., Олєйникової Л.С., Осипчук Л.В., Лоленко А.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2006 року в справі
за

позовом   ОСОБА_1   до
ОСОБА_2,   ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визначення

порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод в користуванні та
вселення,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2004 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення порядку користування жилим приміщенням,
усунення перешкод в користуванні та вселення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10 червня 2003 року на прилюдних торгах
ним була придбана 14 частина квартири АДРЕСА_1, про що 23 червня 2003 року
приватним нотаріусом було видано Свідоцтво про право власності за реєстровим
номером НОМЕР_1.

Вказана частина
квартири раніше належала ОСОБА_5.

В квартирі прописані ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Квартира складається з трьох ізольованих кімнат жилою площею 18.5 кв.м,
13.9 кв.м. та 10.1 кв.м.

Оскільки відповідачі не визнають за (ним права на користування, володіння і
на розпорядження частиною квартири, не бажають добровільно виділити йому
кімнату, позивач просив виділити йому в користування кімнату площею 10,1 кв.м.,
виходячи із того, що на 14 частку в квартирі припадає 10.62 кв.м. жилої площі
(42.5 : 4 = 10.62), вселити його в квартиру і усунути перешкоди в користуванні
спірною квартирою.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2004 року позов
був задоволений частково: позивач був вселений в квартиру і йому було виділено
в користування кімнату жилою площею 10.1 кв.м. У задоволенні решти позовних
вимог було відмовлено.

Додатковим рішенням від 6 грудня 2005 року у задоволенні позову до ОСОБА_5
було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2006
року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2004 року, в
частині встановлення порядку користування квартирою і додаткове рішення
Дарницького районного суду м. Києва від 6 грудня 2005 року були скасовані і
постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті частині
рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2004 року залишено
без зміни.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення
Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2006 року і залишити в силі рішення
Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2004 року, оскільки
апеляційним судом був неправильно застосований матеріальний і порушений
процесуальний закони.

Колегія суддів
вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦПК
України в редакції 1963 року, рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Справа № 33 ц
2086- кс 07

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29
грудня 1979 року «Про судове рішення», рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності із нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності
- на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлення і правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що спірна квартира є
трикімнатною квартирою АДРЕСА_1, загальною площею 67.2 кв.м., жилою площею 42.5
кв.м. і складається із трьох відокремлених кімнат жилою площею 18,5 кв.м., 13.9
кв.м. та 10.1 кв.м.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 липня 1996
року, квартира належала у рівних частках ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

10 червня 2003 року 14 частина квартири, яка належала ОСОБА_5, була
продана з прилюдних торгів.

Відповідно до Свідоцтва, виданого 23 червня 2003 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим НОМЕР_1,
позивачу ОСОБА_1 належить 14 частина квартири.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 і відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є
співвласниками цієї квартири у рівних частках кожний.

В квартирі значиться зареєстрованим колишній власник 14 частини - ОСОБА_5.

Відповідачі по справі є родиною: ОСОБА_3 - батько, ОСОБА_2 - мати, ОСОБА_4
- дочка, ОСОБА_5 -син.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 грудня 2004 року
позивач був вселений в квартиру і встановлений порядок користування нею,
відповідно до якого позивачу виділена в користування кімната жилою площею 10.1
кв.м, а відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 - дві інші кімнати жилою площею
18.5 кв.м та 13.9 кв.м. Місця загального користування залишені у загальному
користуванні.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 6 грудня 2005
року у задоволенні позову до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування
квартирою було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_3 не є співвласником квартири, а проживання його в квартирі не надає йому
права на набуття власності на вказане житло і не є підставою для виділення у
користування квартири разом із співвласниками.

Апеляційний суд м. Києва, скасовуючи рішення суду першої інстанції в
частині встановлення порядку користування спірною квартирою, виходив із того,
що визначаючи порядок користування спірною квартирою не були враховані інтереси
ч.1ена сім'ї власників квартири ОСОБА_5, який проживає в квартирі і в ній
зареєстрований. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що виділення позивачу
кімнати жилою площею 10.1 кв.м., а відповідачам двох кімнат площею 18.5 кв.м.
та 13.9 кв.м. порушують житлові права відповідачів, оскільки на кожного з них
припадає менше житлової площі ніж належить йому на праві користування цим
житлом.

Але з таким висновком апеляційної інстанції погодитись неможливо з
наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про власність», який діяв
на час розгляду справи судовими інстанціями, власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається належним йому майном.

Статті 364 і 358
ЦК України
регулюють правовідносини між співвласниками щодо користування спільною
частковою власністю.

Згідно із пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику в справах за позовами
про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності
підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та
інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

За частиною 2 статті 358 ЦК
України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається
судом за позовом одного або кількох співвласників.

Позивачем заявлено позов про встановлення порядку користування приміщеннями
квартири.

Згідно із частиною 3 статті 358 ЦК
України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці
у праві спільної часткової власності.

Частка позивача у спільній частковій власності щодо житлової площі складає
10.62 кв.м. (42.5 : 4), що дає можливість виділити йому у користування жилу
кімнату площею 10.1 кв.м.

Залишаючи в користування іншим співвласникам ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 дві
інші кімнати жилою площею 18.5 кв.м та 13.9 кв.м., судом права їх, як
співвласників, порушені не були, оскільки на долю кожного з них припадає 10.8
кв.м. жилої площі, що перевищує їх частку, яка складає 10.62 кв.м.

У даному випадку права ОСОБА_5, зареєстрованого в квартирі, не порушуються,
оскільки він не є співвласником квартири, а його право користування квартирою є
похідним правом від права власності ч.1енів його родини на вказане житло і
повинно вирішуватися ними відповідно до статті 156 ЖК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що
апеляційним судом був неправильно застосований матеріальний закон і помилково
скасовані законні і обґрунтовані судові рішення першої інстанції.

Відповідно до статті 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом
скасоване судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції
скасовує рішення апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення першої
інстанції.

Керуючись статтею 335, 336, 339 ЦПК України, Законом
України "Про внесення змін до закону України "Про судоустрій
України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних справ" від
22 лютого 2007 року №697-У та главою 2 розділу У ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2006
року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод в
користуванні та вселення скасувати, а рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 29 грудня 2004 року і додаткове рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 6 грудня 2005 року залишити без зміни.

Ухвала
оскарженню не підлягає.