У х в а л а

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

5 грудня
2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до акціонерного страхового товариства “Вексель” про
стягнення грошових сум та відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням
зобов'язання за договором за касаційною скаргою ОСОБА_1на рішення апеляційного
суду м. Києва від 13 квітня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

13 листопада 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
акціонерного страхового товариства “Вексель” (далі - АСТ “Вексель”) про захист
прав споживача, посилаючись на те, що між ним та АСТ “Вексель” 13 травня
2005 року укладено договір добровільного страхування автомобіля “Лексус LX 70”, 2005 року
випуску. За зазначеним договором відповідач зобов'язався сплатити страхову
виплату у разі настання страхового випадку, зокрема, - у разі незаконного
заволодіння застрахованого транспортного засобу. Однак, коли після викрадення
автомобіля ОСОБА_1 звернувся до відповідача із вимогою про виплату страхового
відшкодування та надав всі потрібні документи, відповідач зволікав із виплатою
страхового відшкодування, а у подальшому - відмовив у виплаті, завдавши йому
матеріальної та моральної шкоди.

У зв'язку з цим ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 91 289 грн. 04 коп.
пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 49 740 грн. 48 коп.
інфляційних нарахувань, 3 відсотки річних у сумі 17 258 грн. 54 коп., 20 000
грн. на відшкодування моральної шкоди, а також 50 000 грн. понесених ним
витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2007 року позов
задоволено частково. Стягнуто з АСТ “Вексель” на користь ОСОБА_1               91 289 грн.04 коп. пені, 49 740
грн. 48 коп. інфляційної компенсації, 3 відсотки річних від простроченої суми в
розмірі 17 258 грн. 54 коп., 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 50
000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2007 року зазначене
рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на його
необґрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши
матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 30 травня 2005 року між позивачем
та відповідачем укладено договір добровільного страхування належного позивачеві
автомобіля, строк дії якого з 13 травня 2005 року до 12 травня 2006 року. 12
червня 2005 року автомобіль було викрадено. Згідно з умовами зазначеного
договору відповідач в строк до 23 вересня 2005 року повинен був здійснити
виплату страхового відшкодування, однак добровільно свого зобов'язання не
виконав. На виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6
березня 2006 року 12 жовтня 2006 року державним виконавцем примусово стягнуто з
АСТ “Вексель” на користь ОСОБА_1 545 400 гривень страхового відшкодування.

Пунктом 12.1 укладеного сторонами договору страхування
передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором
сторони несуть відповідальність шляхом сплати пені в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ від суми невиконаного стороною зобов'язання за кожен день
прострочення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовної
вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення
виконання зобов'язання по виплаті страхового відшкодування, апеляційний суд
виходив з того, що позивачем пропущено встановлену ст. 258 ЦК України
спеціальну позовну давність в один рік для такої вимоги, оскільки про порушене
право він довідався 23 вересня 2005 року, тобто в строк, до якого відповідач повинен
був сплатити страхове відшкодування, а фактично звернувся із зазначеною вимогою
до суду лише 13 листопада 2006 року.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про
стягнення пені застосовується позовна давність в один рік.

Оскільки договором передбачено сплату пені за кожний день
прострочення зобов'язання, правильним є висновок суду першої інстанції про
необхідність її стягнення в межах спеціального строку позовної давності, тобто
з 13 листопада 2005 року по день фактичної виплати позивачу страхового
відшкодування.

За таких обставин в цій частині рішення апеляційного суду
слід скасувати та на підставі ст. 339 ЦПК України залишити в силі рішення суду
першої інстанції як таке, що ухвалене згідно із законом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог про стягнення передбачених ст. 625 ЦК України інфляційних сум та трьох
процентів річних від простроченої суми, апеляційний суд також помилково вважав,
що зобов'язання відповідача по сплаті позивачу страхового відшкодування не є
грошовим зобов'язанням, оскільки фактично воно зводиться до сплати грошей. У
зв'язку з цим в цій частині рішення апеляційного суду також слід скасувати та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, який обгрунтовано застосував до
виниклих правовідносин положення ст. 625 ЦК України.

В той же час,
рішення в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди
ухвалено з додержанням норм матеріального права, оскільки відповідно до ст. 611
ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, а главою 67 ЦК України, Законом України “Про
страхування” та самим укладеним сторонами договором страхування відшкодування
моральної шкоди не передбачено.

За таких обставин в цій частині касаційну скаргу на
підставі ст. 337 ЦПК України слід відхилити і залишити рішення апеляційного
суду  без змін.

Щодо рішення апеляційного суду в частині відмови в
задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову, то з ним також погодитися
не можна.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної вимоги, апеляційний
суд виходив з недоведеності фактичного перерахування на рахунок адвоката та
оподаткування зазначеної суми.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові витрати.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач сплатив
адвокату 50 000 грн. за надання правової допомоги у справі, що підтверджено
оригіналом квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с. 34). Апеляційним
судом цей висновок суду першої інстанції не спростовано, а оподаткування
понесених стороною витрат на правову допомогу не впливає на їх розподіл між
сторонами.

Разом з тим, не можна в цій частині погодитися і з
висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача
всієї сплаченої останнім суми на користь адвоката, оскільки такий висновок
зроблено без врахування вимог ч. 2 ст. 84 ЦПК України, відповідно до якого законом
встановлюється граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, і такий
встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590
“Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави”.

Оскільки в цій частині судом першої інстанції було
допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного
вирішення справи, і це порушення не було усунено апеляційним судом рішення
відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 336, ст. 337, ч. 2 ст. 338, ст. 339, п.п.
1, 2, 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 13 квітня 2007 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про
стягнення пені, інфляційних сум та трьох процентів річних скасувати та залишити
в цій частині в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня
2007 року.

В частині вимоги про стягнення витрат на правову допомогу рішення
Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2007 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2007 року скасувати та в цій частині
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті рішення апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Ю.Л. Сенін

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М.
Романюк