Справа № 22 Ц-1686/2007 p.                    Головуюча
1-ї інстанції: Тихонова
Категорія- 39                                            Суддя-доповідач
апеляційного суду: Галущенко О.І
РІШЕННЯ

Іменем
України

2007р.,   вересня місяця, 19 дня Судова колегія
судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в
складі:

головуючої:        Вовненко Г.Ю.

суддів:                  Колосовського СЮ.

Галущенка О.І.

при
секретарі:   Фірсовій Т.В.

за участю:

позивачки
-         ОСОБА_1

представників:

позивачки -       ОСОБА_2

відповідача
-     ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду Миколаївської області від
05.06.2007 р., у справі
за

позовом
ОСОБА_1 до Одеської залізниці (далі - Залізниця ) про зміну підстав звільнення,
стягнення одноразової допомоги,

встановила:

13.03.2007 р. ОСОБА_1
звернулася з позовом до Залізниці про зміну   підстав
звільнення   та   стягнення
одноразової   грошової   допомоги.

Позивачка зазначала, що наказом начальника пасажирського вокзалу
"Миколаїв" № 60 від 01.09.2006 р. вона звільнена з посади касира
квиткового в зв'язку із закінченням строку контракту за п. 8. ст. 36 КЗпП
України.

На момент звільнення вона досягла пенсійного віку і мала право на
звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ч.1 ст. 38, ч.
1 ст..39 КЗпП
України, що давало їй право на отримання грошової допомоги у розмірі трьох
середньомісячних заробітних плат.

Пунктом 5 розділу 2 Контракту № 7 від 27.04.2006 р. роботодавець
зобов'язується створювати умови по безперешкодному використанню працівником
соціальних гарантій, передбачених чинним законодавством, Галузевою угодою та
колективним договором.

Посилаючись на порушення її трудових прав, які позбавляють її права на
грошову допомогу, передбачену п.4.17 Колективного доовору, позивачка просила
про зміну підстав звільнення та задоволення інших вимог позову.

Рішенням Ленінського районного суду Миколаївської області від 05.06.2007 р.
постановлено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про
скасування рішення і ухвалення нового про задоволення її позовних вимог,
вважаючи, що роботодавець безпідставно позбавив її права на отримання виплат
при звільненні, передбачених трудовим законодавством, а суд цих обставин не
врахував.

Апеляційна
скарга   підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що позивачка не подавала заяву про
звільнення її з посади за власним бажанням та пропустила без поважних причин
строк для зверення до суду за захистом порушеного трудового права.

Але не з усіма висновками суду можна погодитись, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до положень ст..
1, 2 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р., ст.. 97 КЗпП України,
до складу заробітної плати входять надбавки, доплати гарантійні і компенсаційні
виплати, умови запровадження та розміри яких, встановлюються підприємствами
самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та галузевими ( регіональними) угодами.

В разі порушення законодавства про оплату праці, працівник, відповідно до
положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, має право звернутися до суду за захистом
права на належну винагороду за працю без обмеження будь-яким строком.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка перебувала з відповідачем у
трудових відносинах на підставі трудового договору, укладеного на невизначений
строк.

У 2005 році вона досягла пенсійного віку і набула право на пенсію та отримання,
передбаченої п. 4.17 Колективного договору, грошової допомоги.

В той же час, з нею було укладено контракт, дію якого неодноразово було
подовжено до 01.09.2006 p.,
коли позивачка була звільнена за п. 8. ст. 36 КЗпП України в зв'язку із
закінченням його строку.

Позивачка не подавала заяви про звільнення за власним бажанням в зв'язку з
виходом на пенсію, а тому адміністрація не вправі була припинити трудові
відносини з нею на підставі ст. 38 КЗпП.

Встановивши зазначені обставини, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні
позову про зміну підстав звільнення.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення грошової допомоги, суд не
врахував, що зазначені вимоги стосуються тієї частини винагороди за працю, яка
є складовою частиною заробітної плати.

Ущемлення права на отримання належної винагороди за працю є порушенням
законодавства про оплату праці, захист якого, згідно з положеннями ч.2 ст.. 233 КЗпП
України, не обмежений будь-яким строком.

За таких обставин, висновки суду в цій частині щодо пропуску строку на
захист трудового права суперечать закону і є такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи.

Встановлене, відповідно до приписів п. п. З, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення в цій частині та ухвалення нового.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів виходить з таких установлених фактів
та обставин.

За змістом п. 4.17 Колективного договору, грошова допомога виплачується
працівникам Залізниці, які мають відповідний стаж роботи в галузі та припиняють
роботу на підприємстві в зв'язку з досягненням пенсійного віку та виходом на
пенсію вперше.

Зазначена норма не містить обмежень, які обумовлюють право на отримання
допомоги залежно від того припиняються трудові відносини у зв'язку із
закінченням строку контракту чи за власним бажанням.

Визначальним
фактором та змістом даної умови Колективної угоди є заохочення працівників
галузі, які проробили певний час та припиняють трудові відносини в зв'язку з
фактичним виходом на пенсію вперше.

У 2005 р., коли позивачка
набула право на пенсію та мала право на отримання допомоги в разі припинення, у
зв'язку з цим трудових відносин, вона зазначене право не використала, оскільки
погодилась на продовження трудових відносин за контрактом.

За таких обставин, припинення трудових відносин в зв'язку
з закінченням терміну контракту та вихід на пенсію є такою ж підставою для
виплати допомоги, як і звільнення за ст..
38 КЗпП України.

Стосовно зазначеної вимоги позивачка не пропустила строки звернення до
суду, оскільки порушення права на отримання при звільненні гарантійної виплати,
яка є складовою частиної заробітної плати, відповідно до положень. 2 ст.. 233 КЗпП
України, підлягає захисту без обмеження будь-яким строком.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309, 316   ЦПК України,   судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду Миколаївської області
від 05.06.2007 р. в частині
відмови у стягненні одноразової грошової допомоги-скасувати, постановити в цій
частині нове рішення.

Зобов'язати Одеську залізницю Державної адміністрації
залізничного транспорту України виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі
трьох її середньомісячних заробітків.

В іншій частині
рішення місцевого суду - залишити без зміни.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього
часу на протязі двох місяців може бути оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України.