Справа
№ 22ц-865/2007 Головуючий
у 1 інстанції Гаврилова Г.Л.
Категорія 11                                             ______________ Доповідач Баркова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27
вересня 2007 року колегія судців судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Баркової
Л.Л.

суддів:
Кучерявої В.Ф.,  Трушкова М. М.

при
секретарі: Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договорів довічного утримання
та дарування житлового будинку,  визнання
права власності на 1/2 частку житлового будинку

за
апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя Донецької області від   26 липня 2007 року

встановила:

У грудні 2006 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом про визнання частково недійними,
у 1/2 частині,  договору довічного
утримання,  укладеного 2312.1995 року між
її померлим чоловіком ОСОБА_4  та донькою
ОСОБА_2,  і договору дарування житлового
будинку АДРЕСА_1,  укладеного 11.12.2002
року між останньою та онучкою ОСОБА_3

Зазначала,  що зазначений будинок купувався в період
зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4  і є
спільною сумісною власністю,  а тому
останній без її згоди не міг передавати будинок за договором довічного
утримання у власність відповідачки,  а та
після його смерті дарувати будинок онучці. Просила визнати за нею право
власності на 1/2 частку спірного житлового будинку.

Рішенням
Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 липня 2007 року
позовні вимоги задоволено.

Визнано
договір довічного утримання від 23.12.1995 року між ОСОБА_4  та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом Четвертої Маріупольської нотаріальної
контори частково недійсним.  Визнано
договір дарування житлового будинку НОМЕР_1,
розташованого по АДРЕСА_1 від 11.12.2002 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3,  посвідчений державним
нотаріусом Четвертої Маріупольської нотаріальної контори частково недійсним.  Визнано за ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частку житлового будинку НОМЕР_1,
розташовано по АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і
постановити нове,  яким в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовити.
Посилається на те,  що висновки суду не
відповідають обставинам справи,  зібраним
доказам дано неправильну оцінку,
порушено і неправильно застосовано норми матеріального права.

Заслухавши
суддю доповідача,  пояснення представника
відповідачки ОСОБА_3, - ОСОБА_5,  відповідачку ОСОБА_2,
які просили апеляційну скаргу задовольнити,  позивачку ОСОБА_1. ,  її представника,  адвоката ОСОБА_6,  які просили скаргу відхилити,  дослідивши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги,  колегія
суддів вважає,  що скарга підлягає
задоволенню,  рішення суду скасуванню з
відмовою в задоволенні позову з таких підстав.

У
відповідності з вимогами п.3, 4  ст. 309
ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позов,  суд першої
інстанції виходив з того,  що оскільки
житловий будинок,  розташований по
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1.  і остання не давала згоду на відчуження своєї
частки будинку,  завжди вважала себе
власником 1Л частки його та про порушене право дізналась тільки у грудні 2006
року,  договір довічного утримання,  як укладений з порушенням закону і
послідуючий договір дарування є недійсними.

Проте
таких висновків суд дійшов всупереч наданим сторонами доказам та внаслідок
невірного застосування положень матеріального і процесуального закону.

Згідно з
положеннями  ст. 23 Кодексу про шлюб та
сім"ю,  який діяв на час укладення
договору довічного утримання,  майном
нажитим за час шлюбу подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні
угод одним з подружжя вважається,  що він
діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного
майна подружжя,  що потребують
обов"язкового нотаріального засвідчення,
згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно
зі статтею 426 ЦК України
/ в редакції 1963 року/,  договір
довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений.

Як
встановлено судом і це не заперечувалося сторонами,  житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 належав
до спільного майна подружжя ОСОБА_4  та
ОСОБА_1.  на підставі договору купівлі
продажу,  посвідченого Четвертою
державною нотаріальною конторою 6 серпня 1966 року Р.НОМЕР_2 та зареєстрованого
22 серпня 1978 року на ім"я ОСОБА_4
в бюро технічної інвентаризації.

Відповідно
до нотаріально посвідченого 23 грудня 1995 року договору довічного
утримання,  ОСОБА_4 ,  який мешкав по АДРЕСА_2,  передав у власність ОСОБА_2 житловий будинок
НОМЕР_1 по пр.Луначарського,  а остання
зобов'язалась його довічно утримувати та зберігати у безплатному користуванні
житлову площу ./а.с.  13/

Третього червня
2002 року ОСОБА_4  помер./а.с.  11/

Питань
щодо розірвання договору довічного утримання між сторонами не виникало.

Відповідно
до нотаріально посвідченого 11 грудня 2002 року договору дарування ОСОБА_2
подарувала   житловий будинок по
АДРЕСА_1   ОСОБА_3/а.с. 30/

з

Із
пояснень позивачки та її письмової заяви,
адресованою до нотаріальної контори /а.с. 72/ вбачається,  що на укладення власником будинку
ОСОБА_4  договору довічного утримання з
передачею спірного будинку у власність відповідачки ОСОБА_2,  ОСОБА_1.
дала згоду,  яку підтвердила
власноручно підписаною заявою.

Таким
чином,  колегія суддів вважає
встановленим,  що договір довічного
утримання,  як такий,  що укладений за згодою подружжя і посвідчений
державною нотаріальною конторою відповідає вимогам закону і підстав для
визнання його недійсним не має.

Доказів
про те,  що позивачка не усвідомлювала
змісту заяви та вважала,  що залишається
власником 1/4 частини спірного будинку після укладення договору довічного
утримання спростовуються встановленими обставинами,  положеннями закону та її поясненнями   в апеляційному суді.

Так,  позивачка не заперечувала,  що примірно з 1993 року вони з чоловіком
звільнили спірний будинок,  вивезли з
нього своє майно і з цього часу в будинку стала проживати сім"я
відповідачки ОСОБА_2,  що після смерті
чоловіка вона виписалася із цього будинку та зареєструвалася за адресою:
АДРЕСА_2,  де постійно проживає до
теперішнього часу.

Більш
того,  згідно з положеннями  ст. 48 ЦК
України/ в редакції 1963 року/,  на
підставі якої заявлено даний позов та роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України викладених у п.5 постанови від 28 квітня 1978 року №3 „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними",  за правилами статті 48 ЦК угода визнається
недійсною при невідповідності її законові та іншім актам,  виданим органами державної влади та
управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною
за  ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт,  вимогам якого угода не відповідає.

Доказів
про те,  що оспорюванні договори
довічного утримання та дарування не відповідають положенням закону,  Інструкції про порядок вчинення нотаріальних
дій або іншим нормативним актам,  що
ОСОБА_1.  не давала згоду на відчуження
спірного будинку не надано і апеляційному суду.

Посилання
позивачки на те,  що в договорі довічного
утримання відсутня її підпис та не зазначені зобов'язання щодо її
утримання,  не є підставами для визнання
договору недійсним.

Таким
чином,  оскільки судом першої інстанції
фактичні обставини справи встановлені правильно,  але не дана правильна оцінка наявним
документам і неправильно застосовано матеріальний закон,  рішення суду підлягає скасуванню з постановою
нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309 ЦПК України,  колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу відповідачки ОСОБА_3 задовольнити. Рішення  Орджонікідзевського районного суду міста
Маріуполя Донецької області від  26 липня
2007 року   скасувати.

В
задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання частково недійсними договорів довічного утримання
та дарування житлового будинку,  визнання
права власності на 1/2 частку житлового будинку відмовити.

Рішення
суду набирає законної сили з дня його проголошення може бути оскаржено протягом
двох місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.