Справа №22-1082/2007 р.
Головуючий у 1-ій інстанції Одерій
С.М. Суддя - доповідач Дяченко В,М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19 грудня 2007 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької

області
у складі:

Головуючого - Дяченко В.М.

Суддів              -
Лупінової Л.М., Топалової В.В.

При секретарі -
Жило І.А. розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради та
Старо-Кримської селищної ради м. Маріуполя про виплату грошової компенсації за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 8 листопада 2007 року,
-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2007 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів.

Вказувала, що вона є донькою ОСОБА_2, який за безпідставним звинуваченням був репресований і постановою НКВС СРСР та
Прокурора СРСР від 10 лютого 1938 року засуджений до розстрілу, але в
подальшому, згідно ст. 1 Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 16 січня 1989 року - реабілітований. Посилаючись на ст. 5 Закону України від 17 квітня 1991 року „Про реабілітацію
жертв політичних репресій в Україні", яка, на її думку, передбачає право
на отримання грошової компенсації за репресованого
батька, позивачка просила суд стягнути з відповідачів на її користь 41004 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 8 листопада 2007
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи і
порушення норм матеріального права, позивачка
просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, поновити їй
процесуальний строк для отримання компенсації, а справу повернути на новий
розгляд у той же суд в іншому складі суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника
Маріупольської міської ради ОСОБА_3 і представника Старо -
Кримської селищної ради м. Маріуполя ОСОБА_5, які заперечували проти скарги, перевіривши
матеріали справи у межах апеляційного оскарження і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції
залишенню без зміни з таких підстав :

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з

2

додержанням норм матеріального та
процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відповідно до ст. 5 ч.ч.1,4 Закону України „Про реабілітацію жертв
політичних репресій в Україні" (в редакції
від 19 листопада 1992 року), грошова компенсація була встановлена для осіб, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі
або примусово поміщених у лікувальні заклади і
згодом реабілітованих відповідно до ст. 1 цього Закону, а виплата компенсації спадкоємцям не провадиться, крім випадків, коли
компенсація була нарахована, але не отримана реабілітованим і при цьому подання
заяви про компенсацію було передбачено не пізніше трьох років з моменту
набрання чинності цим Законом або з дня одержання
особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивачка є донькою
ОСОБА_2, який за безпідставним звинуваченням був репресований і постановою НКВС СРСР та Прокурора СРСР від 10 лютого
1938 року засуджений до розстрілу,
але в подальшому, згідно ст. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 16
січня 1989 року - реабілітований.

Виходячи з того, що дія ст. 5 зазначеного Закону не розповсюджується на спадкоємців розстріляних громадян, що були згодом
реабілітовані, до яких відноситься позивачка, довідку прокуратури Донецької
області про реабілітацію батька вона отримала у 1989 році і доказів поважності причин пропуску звернення до відповідного
органу із заявою про виплату їй грошової
компенсації не надала, а відповідачі не зобов'язані повідомляти її про дію цього Закону, суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову в задоволенні позову.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не
погодитися, оскільки він відповідає обставинам
справи, наданим доказам, а також нормам матеріального
і процесуального права, тому рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 308 ЦПК
України, підлягає залишенню без зміни.

Надходячи такого висновку колегія суддів не може прийняти до уваги, як безпідставні, доводи апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального
права, оскільки ці доводи об*єктивно нічим не підтверджені і
спростовуються наданими по справі доказами.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя
від 8 листопада 2007 року

залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена протягом двох місяців з цього моменту шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Верховного Суду України.