Справа №2-345/07р.
РІШЕННЯ

іменем України

03
травня 2007 року                                                                               м.
Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючого -
судді Ільченка О.І., при секретарі Волошиній А.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи: комунальне підприємство Прилуцьке міжміське бюро
технічної інвентаризації, приватний нотаріус ОСОБА_3 про скасування державної
реєстрації договору дарування і визнання договору таким, що не вчинений, є
недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про усунення
перешкод у здійсненні права власності і виселенні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просить
скасувати державну реєстрацію договору дарування частини будинковолодіння від 20.12.2002 року,
посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3; визнати договір таким, що не
вчинений; стягнути судові витрати по справі. Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що 20.12.2002 року згідно договору дарування мати сторін -
ОСОБА_5подарувала відповідачу ОСОБА_2 9/20 частин будинковолодіння АДРЕСА_1.
Проте обдарований даного дару не прийняв, права власності не набув, державної
реєстрації відповідного договору дарування в органах Прилуцького МБТІ не
здійснив. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_6 померла, яка залишила на ім"я позивача заповіт, складений 24.02.2006 року в якому
заповіла йому все своє майно, що належало їй на момент смерті. Позивач будучи
спадкоємцем за заповітом, вважає, що має право на все майно матері, в тому
числі, і на 9/20 частини
будинковолодіння АДРЕСА_1. Позивач просить стягнути з відповідача судові
витрати по справі.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до первісного позивача
ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності 1/2 частиною будинку
АДРЕСА_1 шляхом
виселення його з такого будинку без надання іншого жилого приміщення. Свій
позов мотивує тим, що згідно свідоцтва про право власності від 27.12.2006 року
та на підставі рішення виконкому Прилуцької міської ради № 582 від 05.12.2006
року йому належить 1/2 частина будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Таке
житло у 2002 році
було подароване йому покійною матір"ю ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Проте у
подарованій частині будинку проживає брат позивача ОСОБА_1, який має своє жило
в м. Дніпропетровську, де і зареєстрований. ОСОБА_1 не допускає позивача в
будинок, замикає хвіртку і ворота, перешкоджаючи користуватися майном позивача.
Більше того, ОСОБА_1 продає майно, яке належить позивачу. Звернення до ОСОБА_1
виселитись та в органи міліції позитивного результату не дали.

В судовому засіданні первісний позивач ОСОБА_1 подав
письмове доповнення до позову і просив визнати оскаржуваний договір дарування
недійсним, посилаючись на відсутність предмету договору. Також у доповненні
вказує, що в порушення вимог ст.ст. 203,
215 ЦК України правочин не був направлений на реальне виникнення
правових наслідків і не відповідає вимогам дійсності угоди. В решті - позовні вимоги
підтримує, просить їх задовольнити. В той же час він не визнає позов ОСОБА_2,
оскільки він безпідставно просить виселити з 1/2 частини будинка. Крім того,
він постійно законно проживає з спірному будинку з 2001 року і доглядав
покійну матір.

В судовому
засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав через безпідставність такого і підтримав свій
позов, оскільки він на законних підставах є власником 1/2 частини
будинковолодіння по АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 замінив замки у будинку та взагалі, не
допускає його, навіть на подвір"я, тим самим перешкоджає користуватися
власністю.

Представник комунального підприємства Прилуцьке міжміське бюро технічної
інвентаризації ОСОБА_7 в суді вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню
у зв"язку з відсутністю необхідного правового обгрунтування його позовних
вимог.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судове засіданні не
зв"явилася, але подала до суду письмове пояснення де вказала, крім того,
що дійсно нею був посвідчений відповідний договір між сторонами, згідно якого
ОСОБА_2 прийняв в дар 9/20
частин будинковолодіння АДРЕСА_1.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази по
справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом беззаперечно встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є
рідними братами.

20 грудня 2002 року мати сторін
- ОСОБА_5подарувала,
а ОСОБА_2 прийняв у дар 9/20
частин будинковолодіння АДРЕСА_1, що підтверджується нотаріально
посвідченим договором дарування /а.с.7/.

24 лютого 2006 року мати сторін
заповіла все своє майно ОСОБА_1, що вбачається з нотаріально посвідченого
заповіту /а.с.8/. Даний заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі і не
конкретизує визначеного майна /а.с.9/.

Факт смерті спадкодавиці ОСОБА_6, саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року підтверджується свідоцтвом про
смерть /а.с. 10, 28/.

В судовому засіданні було встановлено, що окрім спадкодавиці ОСОБА_6,
співвласником будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, як вбачається з витягу з реєстру
прав власності, фотокопії домової книги, технічного паспорту /а.с. 19-24,26/.

Із оглянутої в суді реєстрової справи НОМЕР_1
вбачається, що за спільною заявою ОСОБА_2 і ОСОБА_4 проведено розрахунок
часток будинку АДРЕСА_1 між
співвласниками.

Згідно з рішенням виконкому Прилуцької міської ради за № 582 від 05.12.2006 року та
безпосередньо свідоцтва про право власності, ОСОБА_2 на праві спільної
часткової власності належить 1/2 частинуа житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 /а.с. 25, 57/.

Стаття 722 ЦК України
передбачає, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його
прийняття. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди,
дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його
прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності
на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

В судовому засіданні встановлено, і також вбачається із реєстрової справи,
що вже в листопаді 2006 року ОСОБА_2 звертався з письмовою заявою до
Прилуцького МБТІ, міського голови, з приводу проведення розрахунку часток і
переобладнання спірного будинку. 05.12.2006
року виконком Прилуцької міськради прийняв рішення про оформлення права
власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями. Завершальною стадією оформлення права
власності на спірне житлове приміщення саме за ОСОБА_2 є відповідне свідоцтво.

Незважаючи на
посвідчувальний напис, що договір дарування підлягає реєстрації в Прилуцькому
МБТІ згідно ст. 227 Цивільного
кодексу України, в редакції 1963
року, проте ні вказана норма закону, ні чинне законодавство не встановлює
строки протягом яких повинно

3

реєструватися право власності.

Посилання ОСОБА_1 на вимоги ст.ст. 182,
210 Цивільного кодексу України про те, що правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації не може бути прийнято судом до уваги, оскільки ст. 722 ЦК України, як
спеціальна норма закону визначає виникнення права власності на дарунок саме з
моменту прийняття такого дарунка.

Що стосується доповнення до позову, то угода може бути визнана недійсною
лише з підстав, передбачених законом. У даному випадку при укладенні договору
дарування 9/20 частин
спірного будинковолодіння були додержані вимоги, необхідні для чинності
правочину. Також в судовому засіданні встановлено, що співвласники будинку
АДРЕСА_1, одним з яких є ОСОБА_2., привели свої частки в рівність по 1/2. А
значить, твердження ОСОБА_1 на відсутність предмета договору дарування є
безпідставним.

Отже, після смерті спадкодавиці ІНФОРМАЦІЯ_1
року, ОСОБА_2 своїми діями підтвердив свою згоду на прийняття дарунка
(частини будинка) від дарувальника (своєї матері). Більше того, ОСОБА_2 був
присутнім при складанні договору дарування і в присутності нотаріуса підписав
його, а значить висловив своє волевиявлення щодо прийняття дарунка та не
заявляв про відмову від прийняття такого дарунка. Тобто право власності у
ОСОБА_2 на спірну частину будинку виникло з моменту підписання відповідного договора у нотаріуса.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що законодавством не
передбачено можливість визнати договір таким, що не вчинений, на чому також
наполягав ОСОБА_1 в суді.

Таким чином у позовних вимогах ОСОБА_1 необхідно відмовити, а ухвалу суду
від 20 березня 2007 року, якою було
вжито заходів до забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які
дії щодо відчуження спірного будинковолодіння - скасувати.

Зустрічний позов ОСОБА_2 суд вважає за необхідне задовольнити з наступних
підстав.

Як встановлено в суді беззаперечним та одноособовим власником спірного
будинковолодіння є ОСОБА_2.

Згідно вимог Закону України "Про власність" (від 07.02.1991 року з
послідуючими змінами та доповненнями), зокрема ч.2 ст.48 гарантує власнику
можливість вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення
і не були поєднані з позбавленням володіння. Частина друга статті 317 ЦК України вказує,
що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Тобто факт проживання ОСОБА_2 не за місцем знаходження
його власності не є підставою для перешкоджання йому у праві володіння,
користування і розпорядження спірним будинковолодінням. Визначені положення
захисту права власності також гарантується вимогами ст.ст. 319, 321 ЦК України.

Факт перешкоджання ОСОБА_1 в користуванні спірним житлом ОСОБА_2
підтверджується поясненнями останнього, показами свідків ОСОБА_8, ОСОБА_8,
допитаних в суді, та які не спростовані і не заперечується позивачем за
первісним позовом.

Крім того, відповідно до наданої відповіді за № 1-Т від 13.02.2007 року вбачається,
що ОСОБА_2 звертався до Прилуцького МРВ УМВС щодо перешкоджання йому в
користуванні будинком ОСОБА_1, про що не заперечується в суді останнім (а.с. 27).

Згідно вимог ст.ст. 155,
116 Житлового кодексу України власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком, а осіб які самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За таких
обставин, коли ОСОБА_1 вже після смерті матері, самоправно зайняв частину
жилого приміщення за АДРЕСА_1, та не
допускає до такого безпосереднього власника - ОСОБА_2, то суд вважає достатньо правових підстав, з
метою відновлення порушених прав останнього, виселити ОСОБА_1 з 1/2

4

частини будинку АДРЕСА_1

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, сплачених ОСОБА_2 при
подачі позову, суд вважає, що такі витрати повинні бути відшкодовані в розмірі 16 грн., які
складаються з суми судового збору та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення, що згідно ст. 88
ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 319,
321, 391, 722 ЦК України, ст.ст. 116,
155 ЖК України, ст. 48 Закону
України "Про власність", ст.ст. 10,15,
60, 88,154, 212-215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації договору
дарування і визнання договору таким, що не вчинений - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 -задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з Уг частини будинку АДРЕСА_1,
співвласником якого є ОСОБА_2, без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 20 березня 2007
року про заборону ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо відчуження 9/20 частин
будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1- скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судових
витрат 16 (шістнадцять)
грн. 00 коп.

Рішення може
бути оскаржено до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький
міськрайонний суд шляхом подання заяви про апеляційне оскарження протягом
десяти днів з дня проголошення рішення, а апеляційна скарга на рішення суду має
бути подана протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження. Також апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів без
попереднього подання заяви про апеляційне оскарження.