Справа № 22ц-2183                                              Головуючий
в 1 інстанції Івашура В.О.
Категорія 30                                                           Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

22
травня 2007 року                  Апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого    Зубової Л.М.,

суддів                 Пономарьової О.М., Могутової Н.Г.,

при секретарях
Андрусішиній М.Г., Баклановій Ю.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку

цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні приміщенням та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права користування жилим приміщенням, -

встановив:

Відповідач ОСОБА_2 звернулася до Апеляційного суду Донецької області з
апеляційною скаргою на рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від
19 грудня 2006 року, яким позов ОСОБА_1 задоволений, відповідачка разом з
дитиною ОСОБА_3 виселені з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення та зобов'язані не чинити перешкод ОСОБА_1 в реалізації прав власника
гуртожитку за вказаною адресою. У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання за нею та сином ОСОБА_3 права користвання жилим приміщенням гуртожитку
АДРЕСА_1- відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення, ухвалити нове, яким відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_1, задовольнити її зустрічний позов та визнати за
ними з сином право користування спірною жилою площею гуртожитку.

В обґрунтування скарги апелянт посилалась на порушення судом норм
матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 33, 47 Конституції
України, ст.ст. 1, 9, 109, 125, 127, 128, 129, 132, 158, 169 ЖК України, ст. 8
Декларації прав людини, ст.ст. 169, 212, 213 ЩІК України. Суд неповно розглянув
матеріали справи, врахував лише доводи позивача, не прийняв до уваги, що вони
були вселені в гуртожиток у встановленому законом порядку, необгрунтовано
застосував до спірних правовідносин главу 6 ЖК України, яка регламентує права
громадян, які мають у власності жилий будинок або квартиру, оскільки спір
стосується користування кімнатою у гуртожитку. Позивачем не надано переконливих
доказів з приводу того, що ордер на кімнату, де вона проживала, не був виданий.
Ухвалюючи рішення про виселення її та дитини, суд не врахував, що вона не може
бути виселена без надання іншого жилого приміщення.

В апеляційній інстанції ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_4
підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити з наведених в
ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,
просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того,
що ОСОБА_2 на АТЗТ „1-й Донецький авторемонтний завод" як на період
поселення у гуртожиток так і на час розгляду справи не працювала і не працює.
На підставі заяви директора філармонії на ім'я голови Ворошиловського виконкому
м. Донецька від 23 липня 1999 року ОСОБА_2 та її неповнолітньому сину ОСОБА_3 тимчасово
строком на один рік виділено два койко-місця у спірному гуртожитку; спеціальний
ордер на поселення не видавався. В подальшому кожен рік проживання та
реєстрація у гуртожитку продовжувались на 1 рік, останній раз до 29 квітня 2006
року. 27 січня 2006 року АТЗТ „1-й Донецький авторемзавод" продав будівлю
гуртожитку ОСОБА_1, який не мав наміру укладати з відповідачами договір найму і
попередив їх про виселення. Проживання відповідачки з дитиною АДРЕСА_1,
-порушує права позивача на вільне володіння та користування належним йому
майном.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог , суд виходив з того,
що право наймача на користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові
на праві приватної власності є похідними від прав власника цього приміщення, а
ті норми на які посилається ОСОБА_2 у своєму позові стосуються правовідносин
користування жилим приміщенням в будинках державного чи громадського фонду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника
позивача, відповідачки та її представника, перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін  за таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідачка
ОСОБА_2 в трудових відносинах з АТЗТ „1-й Донецький авторемзавод", якому
раніше належав гуртожиток, не знаходилася. Ордер на право вселення в гуртожиток
їй не видавався.

Ці обставини підтверджуються клопотаннями директора Донецької філармонії,
де працювала і працює ОСОБА_2. Сама відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала, що
була з дитиною вселена в гуртожиток за клопотанням Донецької філармонії, в якій
вона працює.

Відповідно до ст.127, 128, 129 ЖК України для проживання робітників...у
період роботи можуть використовуватись гуртожитки. На підставі рішення про
надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу.

Зазначені норми регулюють порядок надання гуртожитків виключно у зв'язку з
трудовими відносинами.

Гарантії при виселенні не розповсюджуються на відповідачку, оскільки вона
не були поселені в гуртожиток в зв'язку з виконанням трудових обов'язків.

Докази, що знаходяться в цивільній справі, не свідчать про ту обставину, що
відповідачка ОСОБА_2 та її неповнолітній син були вселені в гуртожиток у
встановленому законом порядку. Переконливих доказів з цього приводу
відповідачкою не надано.

Згідно з договором купівлі-продажу від 27 січня 2006
року, який нотаріально посвідчений і є дійсним, ОСОБА_1 є власником будівлі,
розташованої АДРЕСА_1. В п.8 вказаного договору передбачалися гарантії покупця
щодо забезпечення збереження прав громадян, які проживали у будівлі гуртожитку.
Але відповідно до рішення   постійно
діючого третейського суду   від 28

лютого 2006 року п. 8 вказаного договору купівлі-продажу
щодо гарантій забезпечення ОСОБА_1 збереження прав громадян, які проживали у
будівлі гуртожитку, визнано недійсним.

Відповідно до положень ст. 48 Закону України від 07 лютого 1991 року
"Про власність" власник може вимагати усунення будь-яких порушень
його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Листом від 22 лютого 2006 року ОСОБА_1 як новий власник гуртожитку
повідомив ОСОБА_2 про відсутність наміру з його боку щодо укладення договору найму
та про звільнення нею займаної кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку у строк до 1 червня
2006 року.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних
правовідносин Закон України „Про власність" і дійшов правильного висновку
про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_2 не чинити
перешкод у реалізації прав власності будівлі гуртожитку АДРЕСА_1 та про її
виселення з неповнолітньою дитиною із гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення.

Між тим апеляційний суд вважає, що посилання суду на
норми цивільного Кодексу є помилковими, але на висновки суду не впливають.

Оскільки права наймача на користування жилим приміщенням, яке належить
громадянинові на праві приватної власності, є похідними від прав власника цього
приміщення, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних
вимог ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, повно та
всебічно дослідив надані сторонами докази, яким дав належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом норм
ст.ст. 125,132 ЖК України, апеляційний суд вважає безпідставними , оскільки
надання ОСОБА_2 двох койко-місць в гуртожитку проведено з порушенням діючого
законодавства, тому вимоги вказаних норм закону на неї не розповсюджуються.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не належать до тих
підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття
рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд визнає, що рішення ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального права, тому на підставі ст.308 ЦПК України
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.
303,307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 19 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може
бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох місяців
з часу набрання нею законної сили.