УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

2007
року серпня 27 дня колегія суддів Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого:                                                             Віхрова
В. В.,

Суддів:                                                                        ТамакуловоїВ.
О.,      Гайдук В. І.,

Дерев'янка О. Г.,      Козлова С.  17,

розглянувши
відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону "України «Про
судоустрій України» (в редакції Закону України № 697-V від
22.02.2007) в касаційному порядку у судовому засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  ОСОБА_4 про визнання
доручення на вчинення договору дарування недійсним,  де третя особа,  яка не заявляє самостійних вимог на предмет
спору,  ОСОБА_5,  за касаційною скаргою ОСОБА_1 і представника
позивача ОСОБА_8 на рішення Білоцерківського міського суду Київської області
від 06 листопада 2003 року,  -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2.,  ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним засвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_3. доручення ОСОБА_6. ,
виданого 14.02.2002 на ім'я ОСОБА_7.,  на вчинення договору дарування
квартири АДРЕСА_1,  на користь ОСОБА_5.,
посилаючись на те,
що ОСОБА_1  доводиться рідною
сестрою ОСОБА_6. ,  після якої
ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина,  і
14.02.2002 ОСОБА_6.  на дому не брала
участі у вчинені будь-яких нотаріальних дій і доручення не підписувала.

Рішенням
Білоцерківського міського суду Київської області від 06 листопада 2003 року у
задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено повністю.

Ухвалою
апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2004 року рішення місцевого
суду залишене без змін.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1  і ОСОБА_8 вказують на незаконність судових рішень через
порушення норм процесуального права щодо сприяння суду у здійсненні прав з
надання доказів та повноти з'ясування обставин справи,  а також неправильне застосування норм
матеріального права,  у зв'язку з чим
просить скасувати судові рішення у справі і направити справу на новий розгляд.

Заслухавши
суддю-доповідача,  вивчивши матеріали
справи в межах касаційної скарги,  суд
дійшов висновку,  що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи
спір,  суди виходили з наступних обставин
справи. ОСОБА_6   була  власницею
квартири  АДРЕСА_1,  де постійно проживала,  і за її місцем проживання

Справа № 33ц-168 кс/07;                                                                                             6-6463 кс04

Головуючий у
першій інстанції:  Машарова З.А.

Суддя -
доповідач: Віхров В. В.

14.02.2002 о
16 год.
50 хв. приватний
нотаріус Іванчишина Л.
Г. засвідчила за реєстровим  №   1471
доручення  ОСОБА_6,   яким  остання  уповноважила ОСОБА_2. подарувати цю квартиру
ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.  померла.

Відмовляючи
у задоволенні позову,  місцевий та
апеляційний суди виходили з того,
що,  оскільки через не
зіставлюваність підписів покійної на дорученні та вільних її зразків,  наданих на експертизу,  то не добуто достатніх доказів для
спростування факту підписання доручення саме ОСОБА_6.

Апеляційний
суд відзначив,  що за розгляду справи в
суді першої інстанції обставини щодо фізичних вад з письмово-рухових навичок
внаслідок хвороби не з'ясовувалися,
оскільки позивачем ці обставини не визначалися як підстава позову.

Відповідно
до ч. 2  ст.  320 ЦПК України (1963 року) підставами
касаційного оскарження є порушення норм процесуального права і неправильне
застосування норм матеріального права.

Суд у
цій справі за  ст.  335 ЦПК України під час її розгляду в
касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги і заявлених у суді
першої інстанції позовних вимог правильність застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального та процесуального права і не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини,
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду
на це суд касаційної інстанції зважує на те,
що у суді першої інстанції підставою позовних вимог визначена
відсутність волевиявлення через неприналежність підпису у дорученні
ОСОБА_6.  У цій справі позовні вимоги з
підстав відсутності волі ОСОБА_6.  на
вчинення правочину чи з підстав вад форми такого правочину позивачем не
заявлялися.

Не знаходять
свого підтвердження доводи касаційної скарги про незаконну відмову судом першої
інстанції позивачу і його представнику у витребувані доказів і відкладенні   розгляду
справи.   Так,    зазначені
позивачем  докази   не
стосувалися  обставин,    які
визначені   підставою   пред'явленого позову,    і,
таким   чином,    не
відповідали вимогам належності доказів за  ст.
ст.  27-28,  47,
ЦПК України 1963 року. З "протоколу
ж  судового  засідання
(а.с. 70)  вбачається,   що
представник  позивача клопотав про
відкладення розгляду справи не стільки через необхідність зміни позову в
порядку  ст.  103 ЦПК України 1963 року,  скільки для надання своїх суджень щодо оцінки
вже зібраних доказів на предмет підтвердження того,  що доручення не підписувалось ОСОБА_6.  Звідси,
такі клопотання судом першої інстанції відхилені обґрунтовано,  і порушень
ст.  ст.  15,
99,  103 ЦПК України 1963 року суд
касаційної інстанції не вбачає.

Справа
судами розглянута в межах заявлених у суді першої інстанції вимог і на підставі
доказів наданих особами,  які беруть
участь у справі,  коли кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини,  на які
вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,  тобто відповідно до  ст.
ст.  15,  15,  30
ЦПК України 1963 року,  з суворим
дотриманням процесуального закону,  і
фактичні обставини у справі,  які
відносяться до предмету доказування,
встановлені повно і правильно.

Разом з цим суд
касаційної інстанції відзначає,  що
апеляційний суд у порушення  ст.  301 ЦПК України 1963 року зробив
висновок,  що ОСОБА_6.  пережила декілька інсультів,  які потягли розлад письмово-рухової навички,  оскільки цими обставинами сторони не
обґрунтовували позовні вимоги і заперечення проти них,  через що за судового розгляду вони не
з'ясовувалися судом першої інстанції як такі,
що не відносяться до предмету доказування у цій справі,  а тому висновок апеляційного суду про такі
обставини підлягає виключенню з ухвали. Проте це не потягло до неправильного
вирішення справи.

Згідно зі  ст.  15 ЦПК України 1963 року,   ст.
11 ЦПК України 2004 року та як відзначив Пленум Верховного Суду України
у п. 2 постанови від 28.04.1978 за № 3 «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним лише з
підстав і з наслідками,  передбаченими
законом,  за якими звернувся позивач до
суду. Звідси,  за встановлених обставин
справи позивач не позбавлена права звернутися до суду щодо недійсності вчинених
правочинів з інших підстав та з іншими наслідками.

Таким
чином,  встановлено і це вбачається з
матеріалів справи,  що судові рішення
місцевим та апеляційним судом у цій справі ухвалені у відповідності з нормами
матеріального права,  є справедливими і
правильними по суті,  і не можуть бути
скасовані з одних лише формальних міркувань,
що є підставами згідно зі
ст.  337 ЦПК України для
відхилення касаційної скарги.

Керуючись,   ст.
ст.  336,  337,
343-345 ЦПК України,  колегія
суддів,  -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_8 відхилити.

Рішення
Білоцерківського міського суду Київської області від 06 листопада 2003 року
залишити без змін.

Ухвалу
апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2004 року залишити без
змін,  виключивши з її мотивувальної
частини висновок про те,  що Давидкова
Уляна Миколаївна перенесла декілька інсультів,
що вплинули на розлад її письмово-рухових навичок.

Ухвала набирає
законної сили з моменту оголошення,
остаточна і оскарженню не підлягає.