УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17
жовтня 2007р.                                                                                              м.
Одеса

Колегія  суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у
складі:

Головуючого:                    Градовського Ю.М.

суддів:                                Артеменка І. А.

Суворова В.О.

при
секретарі:                    Ксендзюк
І.А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Одєсі справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.  Одеси від 23 квітня 2007 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,ОСОБА_4 та Державної виконавчої служби у
Приморському районі м.  Одеси про
визнання угоди дійсною,  про визнання
права власності та про виключення майна з- під опису та арешту,

ВСТАНОВИВ:

У
березні 2007 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3,ОСОБА_4 та
Державної виконавчої служби у Приморському районі м.  Одеси про визнання угоди дійсною,  про визнання права власності та про
виключення майна з під опису та арешту.

В
обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те,  що 23.05.1998 року на підставі договору
дарування її батько,  відповідач по справі,  подарував їй 14 частину квартири АДРЕСА_1.
Даний договір був посвідчений командиром військової частини,  оскільки на той час відповідач проходив
військову службу в даній військовій частині. Згідно з умовами договору даний
договір підлягав подальшому нотаріальному посвідченню,  але ОСОБА_3 ухилявся від подальшого
посвідчення.

Позивачці
у лютому 2007 року стало відомо,  що на
14 частину квартири,  яка належала
відповідачу був накладений арешт. Оскільки з травня 1998 року дана частка
належить ОСОБА_2,  вона вважає даний арешт незаконним та просить виключити
14 частку з-під арешту,  виключити з-під
арешту квартиру АДРЕСА_1,  належної
відповідачу. Позивачка просить також визнати дійсним договір дарування 14
частини вищезгаданої квартири та право власності на 12 частини квартири
АДРЕСА_1.

Справа №
22ц-4623/2007                                                                      Категорія:
ЦП 13

Головуючий у 1
інстанції: Дерус А.В..

Доповідач:
Градовський Ю.М.

Рішенням
Приморського районного суду м.  Одеси від
23.04.2007 року позов задоволений.

Визнаний
дійсним договір дарування від 23.05.1998 року 14 частини квартири
АДРЕСА_1,  укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Визнано
за ОСОБА_2 право власності на 12 частини квартири АДРЕСА_1.

Виключено
з-під арешту 14 частини квартири АДРЕСА_1.

Виключено
з-під арешту квартиру АДРЕСА_1,  належної
ОСОБА_3,  на яку був накладений арешт
згідно з ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.08.2001 р.

В
апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати,  прийняти по справі нове рішення про відмову у
позові,  посилаючись на порушення норм
права.

Розглянувши
матеріали справи,  заслухавши доповідь
судді доповідача,  доводи апеляційної
скарги,  пояснення на неї,  перевіривши законність та обгрунтованність
рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,  колегія суддів вважає необхідним скаргу
відхилити,  рішення залишити без змін.

За
правилами  ст. 308 ЦПК України,  апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін,  якщо визнає,  що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи
позовні вимоги,  суд першої інстанції
виходив з того,  що ОСОБА_2 на підставі
угоди від 23 травня 1998р.,  посвідченої командиром
військової частини 2290,  де проходив
військову службу ОСОБА_3 прийняла від нього в дар 14 частину квартири квартиру
АДРЕСА_1,  однак останній ухиляється від
нотаріального посвідчення цієї угоди,
хоча вказаною частиною не володіє. Враховуючи,  що сторони та інші власники квартири не
спростовують намір ОСОБА_3 подарувати вказану частину квартиру позивачці,  суд першої інстанції дійшов до висновку про
те,  що вимоги обґрунтовані.

Вирішуючи
спір по суті,  суд першої інстанції повно
та всебічно дослідив матеріали справи,
надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон,  який їх регулює.

Так,  судом встановлено,  підтверджено матеріалами справи і не
спростовується сторонами,  що відповідно
до свідоцтва про право власності №0410 від 9 березня 1998р. квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_3, ОСОБА_4,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в рівних частках (а.с. 8). На підставі угоди від 23 травня 1998р. (а.с.
7) ОСОБА_3 подарував своїй дочці ОСОБА_6 (позивачці по справі) 14 частину квартири
АДРЕСА_1. В свою чергу позивачка прийняла в дар 14 частину спірної
квартири,  однак дарувальник
відмовляється у встановленому законом порядку - нотаріально,  оформити договір.

В
судовому засіданні суду першої інстанції власники квартири підтвердили намір
ОСОБА_3 подарувати спірну частину квартири,
і не заперечують проти цього.

Враховуючи,  що правовідносини виникли у 1998р. суд першої
інстанції правомірно застосував норми права,
передбаченні Цивільним Кодексом в редакції 1963р.

Так,  за правилами  ст. 47 ч.2 ЦК України (в редакції 1963р.) якщо одна з сторін повністю
або частково виконала угоду,  що потребує
нотаріального посвідчення,  а друга
сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди,  суд вправі за вимогою сторони,  яка виконала угоду,  визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Справа №
22ц-4623/2007                                                                      Категорія:
ЦП 13

Головуючий у 1
інстанції: Дерус А.В..

Доповідач:
Градовський Ю.М.

Як
вбачається з матеріалів справи договір дарування,  укладений і посвідчений командиром військової
частини 2290 фактично відбувся,  оскільки
дарувальник передав,  а обдарована
прийняла в дар 14 частину квартири АДРЕСА_1,
однак ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

На думку
судової колегії,  вирішуючи спір по
суті,  суд першої інстанції дійшов
правильного та обгрунтованого висновку про те,
що угода укладена в межах діючого законодавства,  права інших осіб не порушені,  а тому позов задовольнив.

Враховуючи,  що на частину квартири,  яка належить позивачці накладений арешт,  за правилами ч.2, 3  ст. 48 Закону України „Про власність"
власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права,  хоч би ці порушення і не були поєднанні з
позбавленням володіння; захист права власності здійснюється судом.

Оскільки
державним виконавцем неправомірно накладений арешт на частку,  яка не належить ОСОБА_3,  суд першої інстанції дійшов правильного
висновку про усунення перешкод у користуванні власністю.

В
доводах апеляційної скарги апелянт посилається на порушення норм права. На
думку судової колегії,  викладені у
скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи по суті.

При
таких обставинах,  колегія суддів
вважає,  що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні обставини по справі,  рішення суду відповідає вимогам  ст.
ст. 213, 215ЦПК України,  а тому
не вбачає підстав для його скасування.

На підставі
викладеного,  керуючись  ст.
ст. 308, 315ЦПК України,  колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2007р. залишити без зміни.

Ухвала
суду набирає законної сили з моменту проголошення,  однак може бути оскаржена у касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.

Справа №
22ц-4623/2007                                                                      Категорія:
ЦП 13

Головуючий у 1
інстанції: Дерус А.В..

Доповідач:
Градовський  Ю.М.