Справа № 22-6511                                                                      Головуючий
у 1 -ій інстанції - Білошкап OB.
Доповідач          - Карпенко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

20 вересня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного

суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Карпенко
С.О.

суддів              Наумчука М.І.,
Котули Л.Г.

при секретарі              Горбань А.В.,

з участю
ОСОБА_1. та його представника - ОСОБА_2,

ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представника -

адвоката
ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у
м.Києві

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2007
року

в справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

, третя особа Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства

Шевченківського
району м.Києва, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим
приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3,

ОСОБА_4

до ОСОБА_1,

третя особа Шевченківська районна у м.Києві державна адміністрація,

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням
та виселення,

встановила:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від
16.05.07 року ОСОБА_1 відмовлено у позові до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1. задоволено.

Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користуванням жилим приміщенням
квартири АДРЕСА_1, та виселено його із вказаної квартири.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і
постановити нове рішення, яки м первісний позов задовольнити, а у задоволенні
зустрічного -відмовити.

Посилається на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, і безпідставно відмовлено у прийнятті доказів, наданих його
представником, тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник
апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, і просили скаргу
задовольнити.

ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник апеляційну скаргу не визнали і просили
відмовити у її задоволенні, вважаючи рішення суду першої інстанції законним.

Колегія суддів, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Встановлено, що спірна квартира складається з однієї кімнати жилою площею
16,3 кв.м і в 1995 році була надана ОСОБА_5 на сім'ю із чотирьох осіб - на неї,
її чоловіка ОСОБА_1  і дітей ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, які зареєстровані за вказаною адресою і на час розгляду справи.

Шлюб між ОСОБА_1
та ОСОБА_5 розірвано в 2002 році.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28.01.04 року
ОСОБА_1 позбавлений батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4, 1988 року
народження.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.01.05 року
ОСОБА_5 відмовлено у позові до ОСОБА_1
про виселення за неможливістю спільного проживання з квартири державного
житлового фонду і ОСОБА_1 попереджений про недопущення систематичного порушення
правил співжиття в квартирі АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні
первісного позову та задовольняючи зустрічний, виходив з того, що ОСОБА_1 з
лютого місяця 2005року не проживав на спірній жилій площі без поважних причин
більше 6 місяців. В спірну квартиру вселився всупереч волі ОСОБА_5, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування
жилим приміщенням, і виселення без надання іншого житлового приміщення.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам
справи, доказам і запереченням, наданим сторонами і їх представниками.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Безспірно встановлено, що у лютому 2005 року ОСОБА_1, забравши речі,
залишив спірне жиле приміщення і вселився у квартиру 05.09.06 року всупереч
волі наймача і ч.1енів сім'ї наймача під час розгляду справи в суді першої
інстанції.

Доказів, які б свідчили про залишення ним вказаного жилого приміщення у
зв'язку з протиправною поведінкою ОСОБА_5, на що він посилається у позовній
заяві, ОСОБА_1 не надав.

Як пояснив ОСОБА_1, з серпня 2005 року він проживає у м.Києві за різними
адресами, але вселитися у спірну квартиру не міг. Проте будь-яких доказів, які
б свідчили, що по приїзді в м.Київ у серпні 2005 року ОСОБА_1 мав намір
вселитись в спірну квартиру та проживати в ній, не подано і його пояснення про
те, що в користуванні жилим приміщенням йому чинились перешкоди, нічим не
підтверджені. В житлові органи та міліцію з приводу вирішення житлового
конфлікту ОСОБА_1 почав звертатись в кінці травня 2006 року.

Таким чином, ОСОБА_1 був відсутній у спірній квартирі з лютого 2005 року,
тобто понад встановлений ст.71 ЖК України шестимісячний строк, протягом якого
за ним зберігалось жиле приміщення. Підстав вважати, що його непроживання у
квартирі було викликане поважними причинами, відсутні.

Відповідно до довідок ЖЕК № 1012 від 11.08.06 року № 66 та від 21.08.06
року № 76 ОСОБА_5 в червні-серпні 2005 року погасила заборгованість по
квартплаті в сумі 3 493,31 грн. ОСОБА_1 з лютого 2005 року по квітень 2006 року
із заявами з приводу його вселення чи неможливості проживання в спірній
квартирі не звертався, квартирну плату не сплачував, не приймав участі в
погашенні заборгованості по сплаті комунальних послуг.

До вересня 2006 року ОСОБА_1 квартирну плату та плату за користування
комунальними послугами і електроенергією не вносив, тобто не проявляв інтересу
до цього жилого приміщення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції обгрунтовано визнав ОСОБА_1. таким, що втратив право
користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 і виселив його з цього
приміщення без надання іншого.

ОСОБА_1, звертаючись з позовом про визнання ОСОБА_5,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним жилим
приміщенням, посилався на те, що вони без поважних причин не проживають у
вказаному приміщенні, і на те, що вони мають інше постійне місце проживання.
Так як підстави позову, які можуть бути змінені лише за згодою позивача,
останній у суді першої інстанції не змінив, суд правильно перевірив ці дві
підстави і обгрунтовано у задоволенні первісного позову відмовив.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 тимчасово не проживала в
спірній квартирі з поважних причин і гуртожиток, в якому вона проживає разом з
чоловіком, надано в тимчасове користування і тому не є постійним місцем
проживання, доводами апеляційної скарги не спростовано.

Будь-яких беззаперечних доказів, які б свідчили про
непроживання у спірній квартирі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 без поважних причин понад
шість місяців і про обрання ними іншого жилого приміщення як постійного місця
проживання ОСОБА_1 не надав і і висновок суду першої інстанції у цій частині
також не спростував.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим з додержанням норм
матеріального та процесуального права, що ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, висновки
якого доводами апеляційної скарги не спростовані.

Керуючись
ст.ст.3ОЗ, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 травня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двох місяців з дня
набрання нею законної сили до Верховного Суду України шляхом подання до цього
суду касаційної скарги.