УХВАЛА

ІМЕНЕМ       УКРАЇНИ

6 серпня 2007 року                                            м.
Донецьк

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду

Донецької
області в складі: головуючого Краснощокової Н.С., суддів Новосядлої В.М.,
Олєйникової Л.С., Осипчук О.В., Лоленко
А.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2004 року і на ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2005 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства АТП-1, третя особа ОСОБА_2, про визнання звільнення
незаконним, визнання запису в трудовій книжці про звільнення незаконним, про
поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу, зобов'язання адміністрації звільнити його за власним бажанням у
зв'язку із виходом на пенсію, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2004 року позивач звернувся до суду з позовом до Відкритого
акціонерного товариства АТП-1, третя особа ОСОБА_2, про визнання звільнення
незаконним, визнання запису в трудовій книжці про звільнення незаконним, про
поновлення на роботі, виплату середньої заробітної плати за час вимушеного
прогулу, зобов'язання адміністрації звільнити його за власним бажанням у
зв'язку із виходом на пенсію, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на
те, що з 28 серпня 1970 року по 31 травня 2004 року він працював водієм в
Автотранспортному підприємстві №1 Виробничого автомобільного тресту
«Головкиївміськбуд», яке у 1997 році було реформовано у Відкрите акціонерне
товариство «АТП-1».

3  20 лютого 2004
року по 31 травня 2004 року позивач хворів і знаходився на

лікарняному.

1 червня 2004 року за рішенням МСЕК він визнаний
інвалідом П групи.

2   червня 2004 року
позивач прийшов на підприємство щоб здати листи

непрацездатності, копію довідки МСЕК та вирішити питання
подальшої роботи або

звільнення.

Адміністрація підприємства ніякої роботи йому не запропонувала і заяву про
звільнення з роботи за власним бажанням на пенсію у зв'язку з інвалідністю за
статтею 38 КЗпП України не прийняла. Своє рішення відповідач пояснив тим, що
для звільнення на пенсію через інвалідність заява не потрібна.

4  червня 2004 року
позивач був звільнений з 31 травня 2004 року за пунктом 2

статті 40 КЗпП України.

10 червня 2004
року профспілковий комітет дав згоду на його звільнення.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки
відповідачем не була прийнята заява про його звільнення на пенсію за власним
бажанням у зв'язку з інвалідністю, звільнення було проведено в період його
тимчасової непрацездатності, адміністрацією не було запропоновано йому іншу
роботу, профспілковий комітет дав згоду на звільнення без участі позивача,
після видання наказу про звільнення.

№
33ц1342-кс07

ОСОБА_1 просив
відмінити наказ про звільнення
його з роботи від 4 червня 2004 року, визнати незаконним запис в трудовій
книжці про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України, поновити його на
роботі, стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного
прогулу, зобов'язати адміністрацію звільнити його за власним бажанням у зв'язку
із виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України, у відшкодування моральної
шкоди стягнути 10 000 гривень.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2004 року,
залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2005 року,
у задоволенні позову було відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати судові рішення, оскільки судовими інстанціями був
неправильно застосований матеріальний і порушений процесуальний закони.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 202 ЦПК України в редакції 1963 року, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29
грудня 1979 року «Про судове рішення» рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно
перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності із нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності
- на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи, висновки суду про встановлення і правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що з 28 серпня 1970 року по 31
травня 2004 року він працював водієм у відповідача.

3  20 лютого 2004
року по 31 травня 2004 року позивач хворів і знаходився на

лікарняному.

1 червня 2004
року за рішенням МСЕК він визнаний інвалідом П групи.

4  червня 2004 року
позивач був звільнений з 31 травня 2004 року за пунктом 2

статті 40 КЗпП України.

10 червня 2004
року профспілковий комітет дав згоду на звільнення позивача.

Наказом №629 від 19 листопада 2004 року була змінена дата звільнення
позивача з 31 травня 2004 року на 4 червня 2004 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що
станом на 4 червня 2004 року на підприємстві були відсутні вакантні посади для
працевлаштування позивача і для звільнення позивача за статтею 38 КЗпП України
не було підстав через відсутність заяви позивача з цього приводу.

Але з таким рішенням суду першої інстанції, залишеним без зміни апеляційною
інстанцією, погодитись неможливо з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його чинності можуть біти розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у випадку виявленої невідповідності працівника
займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або
стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином,
звільнення працівника за пунктом 2 частини 1 статті 40 КЗпП України можливо
лише у випадку коли працівник за станом здоров'я не може виконувати

належним чином
свої трудові обов'язки і неможливості перевести працівника за його згодою на
іншу роботу.

З довідки МСЕК від 1 червня 2004 року, виданій позивачу
на один рік (дата чергового переогляду 27 травня 2005 року), вбачається, що
позивач «непридатний до регулярної професійної праці». Вказаний висновок МСЕК
потребує уточнення щодо розуміння регулярної професійної праці.

Обставини щодо можливості позивачем, за станом здоров'я, виконувати іншу
роботу, судом не з'ясовувались.

Неналежним чином судом першої інстанції було перевірено додержання
адміністрацією підприємства вимог частини 2 статті 40 КЗпП України про
можливість переведення позивача, за його згодою, на іншу посаду, за наявності
такої.

Суд першої інстанції обмежився довідкою про відсутність вакантних посад для
працевлаштування ОСОБА_1
станом на 4 червня 2004 року, наданою відповідачем, на якій відсутня дата
видачі і яка має виправлення в даті «4 червня 2004 року», не оговорені
посадовою особою.

Крім того, висновок суду про відсутність вакантних посад для
працевлаштування зроблений із посиланням на штатний розпис допоміжних
працівників ВАТ АТП -1 станом на 19 травня 2004 рік, в той час як позивач був
звільнений з роботи за першим наказом з 31 травня 2004 року. Із вказаного
штатного розпису не вбачається скільки штатних одиниць передбачено за кожною
професією і скільки штатних одиниць фактично зайняті.

Зазначене
свідчить про неповноту з'ясування судом цієї важливої обставини.

Заслуговує на увагу довід касаційної скарги про те, що звільнення позивача
було проведено з порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

Частиною 3 статті 43 КЗпП України передбачено, що подання власника або
уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого
воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише
за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати
інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не
з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у
межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки
працівника (його представника) без поважних причин, подання може розглядатися
за його відсутності.

Із протоколу засідання профспілкового комітету
вбачається, що 10 червня 2004 року профспілковий комітет дав згоду на звільнення
позивача у зв'язку із невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, у
відсутність позивача.

Данні щодо запрошення позивача на засідання
профспілкового комітету, відмови його з'явитись на засідання профспілкового
комітету, або заяви про розгляд подання адміністрації про звільнення у його
відсутності, в матеріалах справи немає.

Крім того, згідно із частиною 3 пункту 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів»
№9 від 06 листопада 1992 року згода профспілкового органу на звільнення не може
бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про
участь у засіданні цього органу більше половини його ч.1енів. Встановивши, що
звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без
звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує
згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового
органу в дачі згоди на звільнення працівника, розглядає спір по суті. Не буде
суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться
власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового
розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо
згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного
значення.

Оскільки в
протоколі засідання профспілкового комітету від 10 червня 2004 року не
зазначена кількість обраних ч.1енів профспілкового комітету, а лише кількість
присутніх на засіданні, то судові інстанції були позбавлені можливості вирішити
питання щодо правомочності такого рішення.

Виходячи із цих обставин, суду першої інстанції необхідно було зупинити
провадження по справі і звернутись до профспілкового комітету щодо дачі згоди
на звільнення позивача.

Вказані порушення матеріального закону залишились поза увагою апеляційної
інстанції.

Оскільки згідно із вимогами частини 1 статті 335 ЦПК
України касаційна інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, то рішення судів
першої і апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336 ЦПК України, Законом України "Про внесення
змін до закону України "Про судоустрій України" щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ" від 22 лютого 2007 року №697-У та
главою 2 розділу У ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Донецької області,

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 листопада 2004 року і
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2005 року скасувати і справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.