справа №22-7643                                                                         Головуючий
у 1 інстанції Набудович і.О.
Доповідач Осипенко М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2007 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого
-                      Осипенко М.І.

Суддів -                                  Шиманського
В.Й., Заришняк Г.М.

При
секретарі                        Дима О.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства
„Теофіпольський цукровий завод" на рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 16 травня 2007 р.
в справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту що має юридичне значення,
зацікавлена особа Відкрите акціонерне товариство „Теофіпольський цукровий
завод",-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2007 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення
факту що має юридичне значення, зацікавлена особа ВАТ „Теофіпольський цукровий
завод", якою просив суд встановити юридичний факт того, що договір оренди
кімнати АДРЕСА_1 СМТ «Теофіполь» Хмельницької області від 25.12.2003 p.,
укладений між ВАТ „Теофіпольский цукровий завод" та ТОВ
„Інвестиційно-виробнича компанія „Агроцукор" припинив свою дію 26.12.2004
р., та факт того, що вказаний договір оренди починаючи з 26.12.2004 р. не
породжує для його сторін будь-яких юридичних наслідків, тобто не є підставою
для виникнення будь-яких правовідносин. Посилаючись на те, що 13.11.2006 року
між ним та ВАТ був укладений попередній договір, згідно якого товариство зобов »язалось з ним
укласти договір оренди на спірну кімнату, але цього зробити не може, скільки
попередній договір хоча і закінчився, але офіційно не розірваний, по незалежним
від товариства причинам, просив задовольнити заяву. Встановлення факту йому
необхідно для заключения
договору оренди, оскільки це питання іншим шляхом вирішити не можливо.

Рішенням Дарницького
районного суду м.Києва від 16.05.2007 р. заява задоволена.

В апеляційній скарзі ВАТ „Теофіпольський цукровий завод" просить
скасувати рішення , а провадження у справі закрити, посилаючись на порушення
судом норм цивільно-процесуального закону.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із слідуючих підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 13.11.2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ
Теофіпольський цукровий завод" укладено попередній договір.

Згідно пункта 2
вказаного договору сторони прийняли на себе зобов"язання протягом 1 року з
моменту його підписання укласти договір оренди нежилого приміщення (основний
договір), а саме однієї кімнати площею 12 м.кв., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, на другому поверсі адміністративного корпусу - шоста кімната по правій
стороні від входу на 2 поверх, напроти кімнати з назвою „Кварплата".

Істотні умови основного договору сторонами було погоджено та визначено в
п.3 попереднього договору, так, строк дії основного договору не повинен
перевищувати 1 рік, а орендна плата встановлена 50 грн. за квадратний метр.

Сторонами було визначено в п.5 процедуру укладання
основного договору, так, не пізніше одного місяця до закінчення встановленого
для укладання основного договору однорічного строку ОСОБА_1 зобов'язався
повідомити ВАТ „Теофіпольський цукровий завод" та підтвердити свої наміри
укласти основний договір оренди.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки
сторонами було погоджено істотні умови договору оренди та свідчить про їх
бажання укласти основний договір, то відповідно є всі підстави оцінювати угоду
від 13.11.2006 р. саме як попередній договір

за яким ОСОБА_1 та ВАТ
„Теофіпольський цукровий завод"
взаємно зобов'язались укласти у встановлений термін договір оренди
приміщення.

Вказане відповідає положенням ст.635 Цивільного кодексу
України, згідно якої визначається, що попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а
якщо така форма не встановлена - у письмовій формі.

Правило щодо форми попереднього договору було дотримано сторонами, оскільки
відповідно до ст.793 ЦК України,
договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини)
строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню. В той же час,
сторонами попереднього договору було визначено строк оренди приміщення за
основним договором не більше одного року, а тому укладання попереднього
договору в простій письмовій формі повністю відповідає ст.635 ЦК України.

18.01.2007 р. ОСОБА_1 звернувся до ВАТ „Теофіпольський цукровий завод"
та підтвердив свій намір укласти основний договір оренди зазначеної кімнати.

06.02.2007 р. ВАТ „Теофіпольський цукровий завод" відповів, що вказана
кімната є предметом договору оренди від 25.12.2003 р. між ВАТ „Теофіпольський
цукровий завод" та ТОВ „ІВК „Агроцукор", про наявність якого завод
дізнався лише у 2006 році. ВАТ „Теофіпольський цукровий завод" надав
заявнику копію вказаного договору та вказав, що єдиною перешкодою в укладанні
основного договору оренди з заявником є невизначеність щодо терміну дії
вказаного договору оренди від 25.12.2003 р. з попереднім орендарем.

Як свідчить зміст договору оренди від 25.12.2003 р. ВАТ „Теофіпольський
цукровий завод" (орендодавець) надав ТОВ „ІВК „Агроцукор" (орендар) в
безоплатне тимчасове володіння та користування на десять років приміщення
площею 30 м.кв., 12 м.кв. та 9 м.кв., розташовані на другому поверсі в будинку
за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, судом правильно встановлено, що приміщення, щодо
якого було укладено попередній договір є тим самим приміщенням, яке надано в
оренду згідно договору від 25.12.2003 р.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір
оренди від 25.12.2003 р. за своїм змістом є договором безоплатного користування
майном, який хоча і має назву „договір оренди", проте не містить жодного
положення про орендну плату, її розмір чи порядок сплати. У статті 1 договору,
прямо зазначено, що приміщення надаються саме в безоплатне, а не платне,
тимчасове володіння та користування.

За таких умов, на вказаний договір слід поширювати
положення, що регулюють відносини безоплатного користування майном.

На момент укладання договору оренди від 25.12.2003 р.
відносини щодо безоплатного користування майном регулювались главою 27
Цивільного кодексу УРСР 18.07.1963 р.

Відповідно до ст.324 ЦК
УРСР, за договором безоплатного користування майном одна сторона зобов'язується
передати або передає майно у безоплатне тимчасове користування другій стороні,
а остання зобов'язується повернути те ж майно.

Згідно ст.325 ЦК
УРСР, строк договору безоплатного користування майном, укладеного між
соціалістичними організаціями, не повинен перевищувати одного року, якщо
законодавством не встановлено інше. Якщо договір, який може бути укладений на
строк не більше одного року, укладений на більш тривалий строк, він вважається
укладеним на один рік.

Чинним на той час законодавством не було встановлено іншого, ніж визначений
ст.325 ЦК УРСР
однорічний строк договору безоплатного користування майном.

Враховуючи вказане, суд обґрунтовано встановив, що договір оренди від
25.12.2003 р. по суті є договором безоплатного користування майном який, згідно
ст.325 ЦК УРСР, вважається
укладеним на один рік.

За таких умов,
договір оренди від 25.12.2003 р. закінчив свою дію 26.12.2004 р.

Стосовно доводів скаржника, судова колегія зазначає, що відповідно до ст.15
ЩІК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що
виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а
також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині
першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.

Відповідно до
ст.256 ЦПК України, у судовому
порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом правильно встановлено, що від встановлення фактів
залежить виникнення у заявника права орендного користування кімнатою площею 12
кв.м, в АДРЕСА_1, та залежить припинення його права вимагати від ВАТ
„Теофіпольський цукровий завод" укладання з ним договору оренди вказаного
приміщення.

Твердження скаржника, що документом, який посвідчує
вказані факти, має бути угода про припинення такого договору, є помилковим,
оскільки ст.325 ЦК УРСР прямо
встановлено, що якщо договір, який може бути укладений на строк не більше
одного року, укладений на більш тривалий строк, він вважається укладеним на
один рік.

Тобто, в даному разі закон не встановлює можливості
одержання угоди про припинення договору, оскільки законодавець встановив
імперативне правило про строк дії такого договору -1 рік. Даний строк є
пресічним і не потребує укладання будь яких угод про припинення дії такого
договору.

Метою встановлення юридичних фактів є забезпечення
виникнення та припинення майнових прав заявника у справі, оскільки законом не
визначено іншого порядку встановлення таких фактів.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що факт закінчення терміну дії договору оренди
від 25.12.2003 р. саме 26.12.2004 р. є очевидним, проте, відсутність документу,
який мав би юридичну силу та встановлював такий факт, перешкоджає ВАТ
„Теофіпольський цукровий завод" підписати з ним основний договір. Вказане
є не лише порушенням зобов'язань сторін згідно попереднього договору від
13.11.2006 p.,
а також порушує права заявника як особи якій має бути надана в користування
приміщення.

Відповідно до ст.526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов
договору.

Враховуючи це, заявник має право отримати від ВАТ „Теофіпольський цукровий
завод" виконання зобов'язань за попереднім договором від 13.11.2006р.
тобто підписання договору оренди та отримання у володіння та користування
об"єкту оренди.

Враховуючи вищенаведене суд правильно встановив, що між заявником та
зацікавленою особою відсутній спір про право. Чинним законодавством не
передбачено іншого порядку встановлення фактів, про які заявляє ОСОБА_1 так
само, як і не передбачено можливості одержання від будь-яких компетентних
органів документів що посвідчували б цей факт.

При таких
обставинах суд обґрунтовано задовольнив заяву ОСОБА_1.

Рішення суду
відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі були предметом дослідження в
судовому засіданні, суд дав їм належну оцінку, правильно визнав їх
необгрунтованими, а тому вони не можуть бути підставою для зміни чи скасування
рішення суду

На підставі
викладеного, керуючись 307 ЦПК України, колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства „Теофіпольський
цукровий завод" відхилити.

Рішення
Дарницького районного суду від 16 травня 2007 р. залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців
з дня набрання законної сили ухвали Апеляційного суду м. Києва.