УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14  серпня
2007  року  колегія
суддів судової палати  у  цивільних
справах

апеляційного
суду Житомирської області в складі:

головуючого
- судді                          Малахової
Н.М.

суддів:                                                Жизневської
А.В.

Матюшенка
І.В. при секретарі

судового
засідання                         Кульчицькій
І.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі апеляційну скаргу
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Бердичівського міськрайонного суду від 27 березня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
неустойки в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів,

встановила:

У січні 2007 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом,
посилаючись на те, що за рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на
користь позивачки на утримання дочки ОСОБА_4 довічно та на користь ОСОБА_2. в
розмірі 1/6 частини його заробітку. Посилаючись на те, що відповідач сплачував
аліменти тільки з заробітної плати, а мав інші доходи з 2001 року з яких
аліменти не сплачував, просили стягнути неустойку в розмірі 1191 грн. 99 коп.

В процесі розгляду справи позивачі уточнили свої позовні вимоги і просили
стягнути на їх користь неустойку в розмірі 10452 грн. 15 коп. кожному.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 27 березня 2007 року позов
задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачів по 543 грн.20
коп. кожному неустойки від суми не отриманих аліментів. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 51 грн. витрат по сплаті держмита, 30 грн. витрат за
інформаційно-технічне забезпечення процесу та на користь держави 51 грн.
держмита,30 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення процесу.

У апеляційній скарзі апелянти просять скасувати вказане
рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовних вимоги.
Зазначають, що суд допустив помилку при визначені розміру неустойки, оскільки
нарахував неустойку тільки з суми , яку позивач не виплатив їм у 2004 році.

Апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено,
що відповідач згідно виконавчого листа № 2-346 від 18 вересня 2002 року сплачує
аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 довічно в розмірі 1/6 частини всіх видів
його заробітку та згідно виконавчого листа № 2-330 від 20 серпня 1997 року
сплачує аліменти на утримання непрацездатного сина в розмірі 1/6 частини всіх видів
заробітку. Крім того, відповідач сплачує "аліменти на утримання дружини в
розміри 1/6частки всіх видів його доходів. Згідно довідки державної виконавчої
служби заборгованість по аліментах відповідача , виходячи із отримання доходів
за використання земельних паїв за 2001-2004 роки складає 1230 грн. Вказану
заборгованість відповідач сплатив 30 січня 2007 року.

У відповідності до ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України при виникненні
заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням
суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 %
від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов
обгрунтованого висновку, що відповідач отримав доходи, проте не сплатив на
користь стягувачів аліментів відповідну частку отриманого доходу, а тому він
повинен нести відповідальність згідно вимог закону.

При цьому, є обґрунтованим висновок суду, що оскільки Сімейний кодекс
України набрав законної сили з 1 січня 2004 року, то вимоги позивачів про
стягнення пені за 2001-2003 роки не підлягають задоволенню.

Розмір неустойки визначено судом першої інстанції вірно, оскільки
відповідач, як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2004 року отримав 1200
кг зерна на загальну суму 420 грн., а тому з отриманого доходу він повинен був
сплатити аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 та на користь
ОСОБА_2. в розмірі по 70 грн. кожному. Позивачкою ОСОБА_2. питання про
стягнення неустойки на свою користь перед судом не порушувалося.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на
обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303,
304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення
Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 березня 2007
року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.