СУД    ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ    ОБЛАСТІ
Справа №
22 - 5141/2006 рік                                          Головуючий и 1-й
інстанції   Мороз П.П.
Категорія 41                                                                   Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
лютого 2007 року.                                                    м.
Дніпропетровськ

Колегія     суддів
судової  палати  у
цивільних  справах  Апеляційною     суду Дніпропетровської області   в складі:

головуючого    судді - Костюченко Н.Є.,

суддів                             - Прозорової М.Л.,
Осіяна О.М.,

при
секретарі                 - Колесніченко
О.В.,

розглянувши
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду
М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики та окрему ухвалу Індустріального районного
суду М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005 року, -

встановила:

У вересні 2005
року ОСОБА_2. звернувся до суду із позовом, в якому вказував на те, що 08
жовтня 1998 року між ним та відповідачем ОСОБА_1. було укладено договір позики
грошових коштів на суму 17 000 доларів США.
Вказана сума була передана відповідачу у повному обсязі, що підтверджується
розпискою відповідача. На погашення боргу відповідач обіцяв переоформити свою
квартиру, але від виконання зобов'язання він ухиляється, тому позивач проси
стягнути суму боргу в національній валюті у розмірі 85 000 гривень, відповідно
до курсу НБУ.

Рішенням Індустріального районного суду
М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005 року позов ОСОБА_2. задоволено, та
стягнуто із ОСОБА_1 борг у розмірі 85 000 гривень та судові витрати. Окремою
ухвалою Індустріального районного суду М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005
року доведено до відома прокуратури та органів внутрішніх справ
Дніпропетровської області про порушення законодавства ОСОБА_1. при отриманні
грошей та розрахунках між підприємствами, та встановлення судом факту заволодіння
ОСОБА_1. чужим майном, із чого вбачається склад злочину передбачений ст. 190 КК
України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення
Індустріального районного суду М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005 року,
вказуючи на те, що суд порушив норми матеріального та процесуального права. Він
не укладав із позивачем договору позики, та позивач йому особисто ніколи грошей
не передавав. Позивач не в повному розмірі сплатив державне мито. В розписці
вказано про отримання грошей від МП
"Прогрес" у гривнях для ТОВ "Вікторія", чого не
заперечував позивач, а тому судом не були встановлені правовідносини, що
виникли між сторонами, а також вказаними підприємствами. Також судом до
вказаних правовідносин не застосовані вимоги закону щодо закінчення строку
позовної давності.

Вважаючи окрему ухвалу суду першої
інстанції такою, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1. посилається на те, що він не
отримував грошей від МП "Прогрес",
оскільки це підприємство перерахувало гроші на рахунок ТОВ
"Вікторія". Ні одна із осіб не вказала на те, що відповідачем було
вчинено шахрайство, а також відсутні будь-які докази щодо ухилення його від
сплати податків.

Перевіривши законність і обгрунтованність рішення та
окремої ухвали суду першої інстанції у межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити, а рішення та окрему ухвалу суду першої інстанції скасувати із
наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову суд вказував на
те, що ОСОБА_1. у 1997 році отримав грошові кошти у розмірі 17 000 доларів США на рахунок Тех.ЛІД
від фірми МП "Прогрес"
для фірми "Вікторія К".
Л ОСОБА_2. грошову суму у розмірі 17 000 доларів США сплатив за борг
відповідачаОСОБА_1, що не суперечило положенням ч.З ст. 164 ЦК України 1963
року. Крім того суд вказав, що була здійснена заміна кредитора при оплаті суми
боргу із боку ОСОБА_2, тобто уступка права вимоїн боргу на чому наполягав
відповідач. Тому застосувавши до вказаних правовідносин норми ЦК України 1963
року про уступку права вимоги та перевід боргу, та вказавши на те що протягом
із 1998 року до 2004 року відповідач визнавав вимоги ОСОБА_2.^суд стягнув із
відповідача 85 000 гривень боргу.

Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони є
суперечливими, зробленими без врахування обставин у справі та неправильного
застосування норм матеріального права.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2. звернувся до
суду із позовом, в якому вказував на те, що 08 жовтня 1998 року між ним та
відповідачем ОСОБА_1
було укладено договір позики грошових коштів на суму 17 000 доларів США. Вказана сума
була передана відповідачу у повному обсязі, що підтверджується розпискою
відповідача. Свої позовні вимоги під час розгляду справи позивач не змінював.

Із тексту розписки від 08 жовтня 1998 року вбачається, що раніше ОСОБА_1.
взяв гроші на рахунок ТехПД від фірми МП
"Прогрес" для фірми "Вікторія К", де він був директором
35 000 гривень, що на момент отримання склало 17 000 доларів США. Гроші оплатив за
нього ОСОБА_2. Вказану суму відповідач пообіцяв повернути до кінця 1998 року.

Відповідно до пояснень сторін та наданих доказів
вбачається спір між юридичними особами, про що суд також вказав у своєму
рішенні, але всупереч цьому розглянув справу із посиланням на норми ЦК України щодо
виконання зобов'язання фізичними особами. При цьому суд не врахував, що вказані
правовідносини виникли під час дії ЦК
України 1963 року, та регулюються нормами ст. 374, якою передбачено що за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові)
у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобо'язується повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. А тому із матеріалів
справи не вбачається, що 08 жовтня 1998 року ОСОБА_2. передав гроші ОСОБА_1.
Крім того, сам позивач у позовній заяві посилався на норми нині діючого ЦК
України, які регулюють договір позики. Також висновок суду щодо поновлення
строку позовної давності для звернення до суду зроблений за відсутності доказів
про визнання відповідачем у період із 1998 до 2004 року вимог ОСОБА_2.

Оскільки характер правовідносин свідчить про наявність спору між юридичними
особами та пов'язаний із фінансовими відносинами цих осіб, то не має підстав
для висновку про наявність боргових зобов'язань за договором позики між
фізичними особами.

Із врахуванням наданих сторонами доказів немає підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2. про стягнення суми боргу із фізичної особи, а тому
рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, постановивши нове рішення
про відмову в

задоволенні
позову.

Відповідно до вимог ст.79,88 ЦПК України при відмові у
задоволенні позову судові витрати стягуються із позивача. ОскількиОСОБА_2. при
подачі позову до суду сплачено державне мито у розмірі 394,2 гривень, а позов
заявлено на 85 000 гривень, то із нього належить стягнути недоплачену суму мита
на користь держави у розмірі 455,8 гривень, та відповідно до вимог ст.81 ЦПК
України витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі
30 гривень.

Приймаючи окрему ухвалу суд першої інстанції посилався на порушення
законодавства ОСОБА_1. при отриманні грошей та розрахунках між підприємствами,
та встановлення судом факту заволодіння ОСОБА_1. чужим майном, із чого
вбачається склад злочину передбачений ст. 190 КК України.

Але такий висновок суду зроблений передчасно, та без врахування обставин у
справі, оскільки предметом судового дослідження не були достовірні та належні
докази. Ні одна із сторін не надала суду фінансових чи інших достовірних
документів щодо угод між юридичними особами - МП "Прогрес" та ТОВ "Вікторія К", а
також про фактичні оплати проведені за цими угодами. Тому не було підстав для
висновку про заволодіння ОСОБА_1. чужим майном чи порушенням законодавства щодо
фінансових операцій між підприємствами із-за відсутності первинної
документації.

За таких обставин, апеляційну скаргуОСОБА_1 слід
задовольнити, а окрему ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Керуючись ст.374 ЦК України
1963 року, ст. 15, 79, 81, 211, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду М.Дніпропетровська
від 02 листопада 2005 року та окрему ухвалу Індустріального районного суду
М.Дніпропетровська від 02 листопада 2005 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу:за договором позики відмовити.                                                                                                                                                              !Н

Стягнути із ОСОБА_2
на користь держави мито у розмірі 455 гривень 80 копійок та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Верховного Суду України протягом двох
місяців з моменту його проголошення.