РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 лютого 2007 року                                                                            м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської
області у складі:

головуючої судді                                                                      Лизенко І.В.,

при секретарі судового засідання                                               Лобастовій О.О.,

з участю позивача                                                                    ОСОБА_1,

представника відповідача                                                         Ляховецького СІ.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду
цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Максим-парк» про стягнення
середньої заробітної плати за час навчальної відпустки, середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з
вищеназваним позовом, посилаючись на те, що згідно договору між ТОВ «Максим-парк» та Лисичанським
міським центром зайнятості населення він був прийнятий
відповідачем на оплачувані громадські роботи підсобним робітником наказом НОМЕР_1. Наказом НОМЕР_2 був звільнений за власним
бажанням на підставі особистої заяви. Під час
роботи та в день звільнення в порушення вимог ст. 116, 216, 217 КЗпП України відповідачем йому не було оплачено
додаткову відпустку у зв'язку з навчанням за період з 05.06.2006р.
по 16.06.2006р. Заробітну плату також отримав від відповідача в порушення вимог ст. 116 КЗпП України лише 12.11.2006р.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України має право на виплату
відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Діями відповідача по невидачі
розрахункових коштів до цього часу у повному
обсязі йому завдано моральної шкоди, що виразилась у моральних стражданнях, позбавленням нормального життєвого спілкування з
оточуючими близькими людьми. Просив суд
стягнути з відповідача середню заробітну плату за час додаткової відпустки у зв'язку з навчанням у сумі 124,30 грн., середню
заробітну плату за час затримки розрахунку по день
фактичного розрахунку, стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі
2500 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги,
дав пояснення, аналогічні викладеним у позові, доповнивши, що 07.05.2006р. між
ним та відповідачем був укладений трудовий договір строком на два
місяці, на момент прийняття на роботу він повідомив відповідача, що навчається
на 5 курсі Лисичанського нафтохімічного технікуму. Надав відповідачу виклик на захист дипломного проекту на час з 05.06.2006р. по
16.06.2006р. включно. Остаточно дізнався, що
навчальна відпустка йому не оплачена відповідачем при отриманні розрахункових коштів 12 листопада 2006 року. Отримав від
відповідача заробітну плату за червень 2006 року за
виключенням часу перебування у навчальній відпустці у сумі 59,50 грн. 12.11.2006р. після звернень до прокуратури м.
Лисичанська. Розмір середньої заробітної плати за час навчальної
відпустки визначив у 124,30 грн. шляхом ділення заробітної плати за місяць 350
грн. на кількість робочих днів 22 та помноживши на кількість календарних днів навчальної відпустки 11. Позовні вимоги про
стягнення середнього заробітку за час затримки
розрахунку заявив у зв'язку з затримкою оплати навчальної відпустки з дня звільнення по день фактичного розрахунку. Моральна шкода
виразилася у тому, що багато осіб бачили як 03.08.2006р. за ним бігла
жінка - головний бухгалтер відповідача та він їй повернув гроші, що спричинило
недовіру до нього з боку людей, а також через моральні страждання у зв'язку з необхідністю звернення до прокурату та
суду, у зв'язку з негативним ставлення
представника відповідача до нього. Розмір моральної шкоди визначив виходячи з
розумних меж.

2

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що
позивач був прийнятий на роботу на оплачувані громадські роботи 07.05.2006р.
строком на два місяці, через декілька днів повідомив, що йому потрібна
навчальна відпустка, тому він її надав. Відмовився оплачувати позивачу
навчальну відпустку, оскільки робота позивача у ТОВ «Максим-парк» не була
його основним місцем роботи, так як він перебував на обліку у Лисичанському
міському центрі зайнятості населення та отримував допомогу по безробіттю, був
направлений до відповідача центром зайнятості на оплачувані громадські роботи,
тобто відпустку йому повинен був оплачувати центр зайнятості, що був його
основним місцем роботи. Після звільнення 16.06.2006р. позивач був внесений у
відомість від 10.07.2006р. на отримання заробітної плати за червень 2006 року,
про що при звільненні йому було повідомлено, але 10.07.2006р. за заробітною
платою він не з'явився. 03.08.2006р. позивач з'явився, але через помилку
головного бухгалтера, що працювала у товаристві знедавна, заробітну плату
позивач не отримав. 04.08.2006р. позивачу було відправлено з повідомленням про
вручення лист про те, що він може отримати заробітну плату, але позивач
з'явився лише у листопаді 2006 року. Позовні вимоги про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку також
не визнає, оскільки заробітну плату своєчасно не отримав, бо не приходив за нею.
Вважає, що моральна шкода позивачу завдана не була.

Судом досліджені наступні докази:

показання свідка ОСОБА_2, яка у судовому засіданні
пояснила, що наприкінці серпня 2006 року
разом з позивачем була на території ТОВ «Максим-парк», бачила, як позивач розмовляв з жінкою, потім пішов, а
жінка побігла за ним та говорила, щоб він віддав гроші. У цей час у парку було багато відвідувачів.
Позивачу цим було завдано моральної шкоди, так як у парку було багато
людей;

показання свідка ОСОБА_3, який у судовому засіданні
пояснив, що 03.08.2006р. був у «Максим-парку»
та бачив, що за позивачем бігла жінка та вони обмінялися паперами. У цей час у
парку було багато людей;

показання свідка ОСОБА_4,
який у судовому засіданні пояснив, що позивач працював у відповідача за
строковим трудовим договором. Позивач нікого не попереджував про навчальну відпустку, приніс довідку-виклик у
день надання відпустки, яку він прийняв, так як директора на той час не
було на території парку. Заробітна плата у ТОВ «Максим-парк» виплачується з 05 по 15 число
кожного місяця;

показання
свідка ОСОБА_5, яка у судовому засіданні пояснила, що працювала головним
бухгалтером у відповідача з 01.05.2003р. по 17.07.2006р., при звільненні
позивача за власним бажанням вона, як
головний бухгалтер товариства на той час, повідомила позивача, що розрахункові
кошти йому буде виплачено 10 липня 2006 року. Не виплатила розрахункові кошти в
день звільнення, оскільки позивача було звільнено в день подання заяви,
директор був у відрядженні за межами м. Лисичанська, без його вказівки вона не
мала права здійснювати будь-які виплати. Пізніше позивачу не була виплачена
заробітна плата через його нез'явлення. Навчальна відпустка не була оплачена,
так як ТОВ «Максим-парк»
не було основним місцем роботи позивача, він працював за строковим трудовим
договором. Робота за строковим трудовим договором не є основним місцем роботи;

показання
свідка ОСОБА_6, яка у судовому засіданні пояснила, що працювала головним бухгалтером у відповідача з 17.07.2006р.
по 13.08.2006р., 03.08.2006р. за дорученням директора ТОВ «Максим-парк» повинна була
виплатити заробітну плату позивачу у сумі 59,50 грн. Віддала гроші позивачу та
видатковий касовий ордер для заповнення, запропонувала підписати накази про
прийняття на роботу, про звільнення та про надання навчальної відпустки.
Позивач відмовився підписати наказ про надання навчальної відпустки. Зачекати
директора для вирішення цього питання також відмовився. Оскільки позивач не
повертав їй видатковий ордер, вона попросила його повернути гроші. Наступного
дня відправила позивачу лист з запрошенням для отримання зарплати.

показання
свідка ОСОБА_7, яка у судовому засіданні пояснила, що працює завгоспом у відповідача, влітку 2006 року позивач
прийшов з приводу виплати заробітної плати

3

та зчинив сварку з приводу того, що йому не оплачено
навчальну відпустку. У цей час людей у парку не було;

показання свідка ОСОБА_8, який у судовому засіданні
пояснив, що працює завідувачем атракціонного комплексу
у відповідача, на початку серпня 2006 року позивач прийшов за заробітною
платою, вів себе агресивно щодо головного бухгалтера. У цей час у парку
сторонніх людей не було;

письмові докази: відповідь прокуратури м. Лисичанська від
19.07.2006р., відповідь прокуратури м. Лисичанська від
25.10.2006р., квитанції про оплату судових витрат, письмові заперечення відповідача, копія договору про спільну
діяльність з організації оплачуваних громадських робіт від 22.02.2006р., копія
направлення на громадські роботи від 03.05.2006р., копія наказу НОМЕР_1, копія заяви про надання відпустки від 05.06.2006р.,
довідка з місця навчання, копія наказу
НОМЕР_3, копія заяви про звільнення від 16.06.2006р., копія наказу НОМЕР_2, копія пояснень відповідача прокуратурі м.
Лисичанська, копія листа від 04.08.2006р., копія
звіту про використання коштів від 04.08.2006р.,' копія видаткового касового ордеру від 12.11.2006р., копія протоколу зборів
засновників від 13.10.2002р., довідка від
15.12.2006р., копія статуту ТОВ «Максим-парк», копія
Установчого договору ТОВ «Максим-парк», копія
трудової книжки, довідка про доходи позивача, довідка ЛМЦЗ від 12.01.2007р., копія платіжної відомості за червень 2006 року,
довідка ЦПЗ НОМЕР_4, виписка з книги ф.8, копія паспорту позивача;

речовий доказ компактдиск CD-RW 700 MB, 80 min, у футлярі чорного кольору з пластикового матеріалу, на якому міститься аудіоінформація щодо
обставин справи, яка відтворена у судовому засіданні.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
показання свідків, дослідивши письмові та речовий докази, вважає
позов таким, що підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено такі факти та
відповідні ним правовідносини.

Наказом НОМЕР_1 позивач був
прийнятий на роботу у ТОВ «Максим-парк» строком на
два місяці з 07.05.2006р. по 06.07.2006р. на підставі направлення Лисичанського міського центру зайнятості населення від 03
травня 2006 року на оплачувані громадські роботи відповідно до договору,
укладеного між Лисичанським міським центром зайнятості та ТОВ «Максим-парк» про спільну
діяльність з організації оплачуваних громадських робіт від 22.02.2006р.
(а.с.15,16,17).

Позивач перебував на обліку у
Лисичанському міському центрі зайнятості як безробітний з 29.08.2005р. по 06.10.2006р., що підтверджується довідкою
(а.с.59).

Наказом №35 від 05 червня 2006 року
позивачу відповідно до ст. 217 КЗпП України на підставі особистої заяви та довідки Лисичанського нафтохімічного технікуму
НОМЕР_5 було надано відповідачем додаткову
відпустку для підготовки та захисту дипломного проекту на період з 05.06.2006р. по 16.06.2006р. включно, без оплати, так
як робота у парку не є його основним місцем роботи (а.с.18,19,20).

Право позивача на додаткову
відпустку у зв'язку з навчанням та підстави її надання відповідачем не
оспорюються.

Додаткова відпустка у зв'язку з навчанням позивачу
до цього часу оплачена не була, що не заперечується сторонами.

Наказом НОМЕР_2 позивач звільнений з посади
підсобного робітника з 16 червня 2006 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП
України на підставі особистої заяви (а.с.21,22).

Графік роботи позивача - п'ятиденний
робочий тиждень з восьмигодинним робочим днем, що не заперечується
сторонами.

Задовольняючи позов частково, суд
виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є
угода між працівником і власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією
угодою, з підляганням   внутрішньому  трудовому
розпорядкові,   а   власник
підприємства,  установи,

4

організації або уповноважений ним орган чи фізична особа
зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір
може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути
встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру
наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У судовому засіданні встановлено, що між сторонами
було укладено строковий трудовий договір, що обумовлено
характером роботи, на яку було направлено позивача Лисичанським міським центром зайнятості - оплачувані громадські роботи.

Згідно з п.1 Положенням про порядок організації та
проведення громадських робіт, затвердженим постановою КМУ від
27.04.1998р. №578, оплачувані громадські роботи- це загальнодоступні види
тимчасової трудової діяльності громадян, що не потребують спеціальної кваліфікації
і виконуються на договірній основі.

Згідно з п.3 Положення участь у оплачуваних
громадських роботах громадян, які втратили роботу і заробіток, у першу
чергу безробітним, а також молоді у період до призову на військову службу,
випускникам загальноосвітніх шкіл до направлення їх центром зайнятості на професійну підготовку, учнівській та студентській молоді
у вільний від навчання час, не вважається роботою за сумісництвом.

Відповідно до п. 14 Положення з громадянами, які
бажають брати участь у оплачуваних громадських
роботах, підприємства укладають строкові трудові договори (додаток 4) з правом їх продовження за погодженням сторін до вирішення питання
про їх працевлаштування на підходящу роботу.

Таким чином, не відповідають вимогам законодавства
пояснення представника відповідача про те, що робота
позивача у ТОВ «Максим-парк» не є його
основним місцем роботи, тому не підлягала оплаті навчальна відпустка, оскільки
це суперечить ст. ст. 21, 23 КЗпП України, п.З Положення.

Суд не бере до уваги також пояснення представника
відповідача про те, що основним місцем роботи позивача був
Лисичанський міський центр зайнятості, бо він отримував допомогу по безробіттю, оскільки це спростовується п. 24 Положення,
відповідно до якого за безробітними громадянами в період участі у оплачуваних
громадських роботах зберігається виплата допомоги по безробіттю.

Відповідно до ст 217 КЗпП України на час
додаткових відпусток у зв'язку з навчанням (статті 211, 213, 216 цього Кодексу), за працівниками за основним місцем
роботи зберігається середня заробітна плата.

Оскільки згідно з п. 23 Положення на осіб, зайнятих
на оплачуваних громадських роботах, поширюються соціальні
гарантії, включаючи право на пенсійне забезпечення, виплату допомоги по тимчасовій непрацездатності, то на позивача,
що був прийнятий на оплачувані громадські роботи, поширюються
пільги щодо навчання, передбачені ст. ст. 216, 217 КЗпП України. При укладенні строкового трудового договору на працівників
поширюється законодавство про працю, що регулює
відносини по безстроковому трудовому договору, у тому числі щодо пільг
та соціальних гарантій працівників.

Таким чином, позивач мав право на оплату наданої
йому додаткової відпустки у зв'язку з навчанням за період з
05.06.2006р. по 16.06.2006р. включно, у чому відповідачем неправомірно йому
було відмовлено.

Згідно з постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. розмір
оплати додаткової відпустки позивача у зв'язку з навчанням за
період з 05.06.2006р. по 16.06.2006р. включно складає 152,04 грн.
(367,50/29=12,67, де 367,50 грн. - нарахована позивачу зарплата за фактично відпрацьований час роботи, що менше 12 місяців
(а.с.55), 29 - кількість календарних днів за

5

фактично
відпрацьований період роботи з 07.05.2006р. по 16.06.2006р., 12,67 грн.
-середньоденна заробітна плата позивача для обчислення оплати додаткової
відпустки; 12,67x12=152,04 грн., де 12 - кількість календарних днів додаткової
відпустки у зв'язку з навчанням, 152,04 грн. - середня заробітна плата позивача
за час навчальної відпустки).

Згідно зі ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати
за час навчальної відпустки у сумі 124,30 грн., від збільшення позовних вимог у
цій частині позивач, якому судом було роз'яснено наслідки вчинення або
невчинення певних процесуальних дій, відмовився. Отже, суд, не виходячи за межі
позовних вимог, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути
невиплачену середню заробітну плату за час додаткової відпустки у зв'язку з
навчанням у сумі 124,30 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При
наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в
тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. (Частину третю статті 117
виключено на підставі Закону N 3248-IV (3248-15 ) від 20.12.2005)

Отже, оскільки суд дійшов висновку
про неправомірність відмови відповідача виплатити середню
заробітну плату за час навчальної відпустки, спірна сума до цього часу
позивачеві не виплачена з вини відповідача,
що полягає у порушенні вимог ст.ст. 116, 217 КЗпП України, то з відповідача
на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки
по день розгляду справи судом у сумі 3132,50 грн. (17,50x179=3132,50 грн., де
17,50 грн. -середньоденна заробітна плата позивача відповідно до довідки
(а.с.55), 179 - кількість робочих днів за
період з 17.06.2006р. по 28.02.2007р. включно: 2006 рік - 138 робочих днів,
2007 рік - 41 робочий день).

Суд не бере до уваги пояснення представника відповідача
про те, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, так як
розрахунок (виплату заробітної плати) з позивачем проведено несвоєчасно через
нез'явлення позивача за розрахунковими коштами; оскільки у позові та поясненнях
позивача зазначено, що позивач просить стягнути середній заробіток за весь час
затримки виплати середньої заробітної плати за час навчальної відпустки.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого
життя.

Позивачем суду не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної
шкоди порушенням відповідачем його трудових прав, передбачених ст. ст. 116, 217
КЗпП України. Поясненнями позивача у цій частині та показаннями свідка ОСОБА_2
підтверджуються лише моральні переживання
позивача з приводу його репутації, довіри людей до нього через те, що
головний бухгалтер відповідача 03.08.2006р. на очах у інших бігла за ним та
просила повернути гроші.

Таким чином, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди відсутні.

Позивачем
не пропущено строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, оскільки, виходячи зі змісту ст. ст. 1,2
Закону України «Про оплату праці», оплата відпустки є заробітною платою,
а тому звернення до суду не обмежується будь-яким строком. Обчислення

6

строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення
середньої заробітної плати за час затримки розрахунку відповідно
до п. 25 абз.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про застосування судами законодавства про
оплату праці» починається з наступного дня після проведення виплат незалежно
від тривалості затримки розрахунку. Початком перебігу строку
звернення до суду з позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди у даному випадку суд вважає час, коли позивач
дізнався про порушення його права, а саме при отриманні ним розрахункових сум,
у які не було включено оплату додаткової відпустки, тому
суд вважає, що позивачем не пропущено строку звернення до суду при
поданні даного позову.

На підставі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 51 грн.,
а також витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних
справ у сумі ЗО грн.

На підставі викладеного, ст. ст. 21, 23, 116, 117,
217, 231 КЗпП України, Положення про порядок
організації та проведення громадських робіт, затвердженого постановою КМУ від 27.04.1998р. №578, керуючись ст. ст. 10, 11,212-215, 218
ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Максим-парк» про стягнення середньої заробітної плати за час навчальної
відпустки, середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Максим-парк» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час навчальної відпустки з 05
червня 2006 року по 16 червня 2006 року включно у сумі 124 (сто двадцять
чотири) гривні 30 копійок, середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні з 17 червня 2006 року по 28 лютого 2007 року включно у сумі 3132 (три тисячі сто тридцять дві) гривні
50 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Максим-парк»
про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Максим-парк» на користь держави
судовий збір у сумі 51 (п'ятдесят одна) гривня.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Максим-парк» на користь територіального управління Державної судової
адміністрації в Луганській області витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ у сумі 30
(тридцять) гривень.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області шляхом подання до Лисичанського міського суду заяви про апеляційне оскарження протягом
10-ти днів з дня його проголошення або подання
апеляційної скарги у той самий строк. Апеляційна скарга подається
протягом 20-ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження до Лисичанського
міського суду Луганської області.

Суддя: