Справа №2-271/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2007 року                                      Комсомольський
міський суд

Полтавської
області

в складі: головуючого судді                           Бутенко
С.Б.

при секретарі                                  Ісаєвій
Л.І.

за участю сторін: позивача                            ОСОБА_1

представника позивача               ОСОБА_2

представника відповідача           ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Комсомольську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

8    грудні 2006
року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому на підставі

ст. 58 ЦК
України (1963 року) просив визнати недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 17 червня 1998 року

між ним та відповідачкою ОСОБА_4.

В судовому засіданні позов підтримав повністю, просив про його задоволення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджував, що зазначений договір
дарування був укладений лише про людське око, без наміру створити юридичні
наслідки. Приводом для укладення даного мнимого договору стало притягнення його
до кримінальної відповідальності за статтею 148-2 частиною 2 Кримінального
кодексу України, санкція якої передбачала конфіскацію майна. В подальшому після
перекваліфікації його дій, пред'явлення обвинувачення за ст. 167 КК України, за
якою конфіскація майна не передбачалась, та закриття кримінальної справи, він
не вимагав від відповідачки повернення подарованої квартири, оскільки перебував
із ОСОБА_4. в шлюбі, проживав з нею однією сім' єю та мав добрі стосунки.

Зазначену квартиру, яка стала предметом договору дарування, він отримав як
молодий спеціаліст, працюючи в Акціонерному товаристві закритого типу концерні
«Інкомбуд», а в подальшому за договором купівлі-продажу від 09 вересня 1997
року, що його було укладено під час шлюбу із відповідачкою, він викупив дану
квартиру у свою власність. Відсутність певних правових наслідків договору
дарування, позивач мотивував тим, що протягом всього часу він проживав в даній
квартирі разом із відповідачкою, користувався нарівні з нею всіма правами
власника та ніс обов'язки по утриманню даного нерухомого майна, що доводив
платіжними квитанціями за жовтень 2005 - листопад 2006 року. Про порушення
свого права він дізнався в жовтні 2006 року, отримавши позов ОСОБА_4 до нього
про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, якій обґрунтовувався
спірним договором, тому початком перебігу строку позовної давності він вважає
дану подію.

На інші підстави позовних вимог позивач не посилався, право власності
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 він не оспорював.

Відповідачка ОСОБА_4, яка брала участь у справі через свого представника,
позов не визнала. В письмових запереченнях відповідачки та поясненнях її
представника в судовому засіданні сторона відповідача зазначала, що спірний
договір дарування є дійсним, оскільки відповідав волевиявленню позивача, що
доводиться його особистим підписом в присутності приватного нотаріуса ОСОБА_5, був вчинений у
формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання юридичних
наслідків, що доводиться державною реєстрацією права власності ОСОБА_4 на
зазначену квартиру та безперешкодного здійснення нею прав власника з 1998 року.
Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 243 ЦК України (1963
року), ст. 24

Кодексу про шлюб та
сім'ю України, ст. 150 ЖК
України, відповідачка просила в задоволенні позову відмовити. Представник
відповідача в судовому засіданні також просив про застосування позовної
давності.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази,
надані сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не находить
підстав до задоволення позову.

Судом встановлено і сторонами по справі та їх
представниками не заперечується факт укладення 17 червня 1998 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_4. договору дарування, що його того ж числа було посвідчено приватним
нотаріусом Комсомольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, в присутності
якого цей договір було підписано сторонами, після встановлення їх особи,
дієздатності та перевірки відсутності заборон відчуження майна. За даним
договором, у відповідності до ст. 243 ч. 1 ЦК України (1963 року), ОСОБА_1 безоплатно передав у
власність ОСОБА_4, належну йому на підставі нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 09.09.1997 року, квартиру АДРЕСА_1. Договір дарування було
укладено ОСОБА_1 в стані, коли він міг усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, у відповідності з його волевиявленням, з додержанням,
встановленої законом форми.

13 липня 1998 року право власності відповідачки ОСОБА_4 на дану квартиру
було зареєстровано Кременчуцьким міжміськім бюро технічної інвентаризації за
НОМЕР_1 і до цього часу ніким не заперечено і не оспорено.

В матеріалах справи є постанова про уточнення кваліфікації від 25 червня
1998 року та обвинувальний висновок, складений 07 липня 1998 року, з яких
вбачається, що 20.03.1998 р. органами податкової міліції була порушена
кримінальна справа за ст. 148-2 ч. 2 КК України (1961 року) за фактом ухилення
від сплати податків посадових осіб Будівельної фірми «Інкомбуд-Кременчук»,
директор якої ОСОБА_1 був притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 167
ч. 2 КК України. Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 20 жовтня 1998 року справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за
ст. 167 ч. 2 КК України закрито на підставі ст.ст. 8, 1 Закону України «Про
амністію» від 24 липня 1998 року. Згідно протоколу накладення арешту на майно,
постановою від 05.05.1998 року на майно ОСОБА_1 було накладено арешт і 05
червня 1998 року проведено його опис. Зазначене нерухоме майно, що на той час
належало на праві власності позивачеві, до опису включено не було.

З показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що в зв'язку з порушенням
кримінальної справи, з метою приховування майна від опису, в зв'язку з можливою
його конфіскацією, у 1998 році позивач про людське око подарував відповідачці,
належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Дана обставина стала їм
відома зі слів ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
проте за яких обставин та коли сторони повідомили їм про укладення мнимрго
договору, свідки суду не пояснили. З часу укладення договору дарування ОСОБА_4
безперешкодно володіла і користувалась зазначеною квартирою, в якій проживав і
позивач.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦК
України (1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Така угода укладається
фіктивно і не тягне набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків
сторін. Проте, встановлені по справі обставини свідчать про набуття
відповідачкою ОСОБА_4. права власності на зазначене нерухоме майно та
припинення такого права позивача на підставі оспорюємого договору дарування.

За ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.ст. 12, 49 Закону України
"Про власність" громадянин набуває право власності на майно, одержане
внаслідок укладення угод, не заборонених законом. Володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Згідно ст.ст. 128, 227, 243, 244 ЦК України (1963
року) право власності у набувача нерухомого майна за договором дарування виникає
з моменту нотаріального посвідчення договору, що є правовстановлюючим
документом, на підставі якого провадиться державна реєстрація права власності
на об'єкти нерухомого майна, та його державної реєстрації.

Стверджуючи, що укладений ним договір дарування не
породив правових наслідків, позивач не заперечував набуття відповідачкою
ОСОБА_4, права власності на вказану квартиру. Факт переходу права власності від
позивача до відповідачки доводиться також державною реєстрацією прав власності
на нерухоме майно, проведеною бюро технічної інвентаризації 13 липня 1998 року.

Здійснення ОСОБА_1 права користування жилим приміщенням нарівні із
власником

квартири ОСОБА_4., його здасть у витратах по утриманню
квартири не суперечить вимогам ст.ст. 150, 156 ЖК України, але дана обставина
не є підставою до набуття ним права власності на дане майно.

Вирішуючи
питання про застосування позовної давності, керуючись нормами ст.ст. 71, 76 ЦК України (1963
року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та ст.ст. 5, 257,
261, 267 чинного ЦК України,
суд вважає, що з моменту прийняття остаточного рішення в кримінальній справі 20
жовтня 1998 року, припинення обставин, з якими позивач пов'язував недійсність
укладеної угоди, він міг дізнатись про порушення або невизнання свого права,
оскільки законом встановлено особливий порядок виникнення права власності на
нерухоме майно. Отже, позов ОСОБА_1 було пред'явлено після закінчення строку
позовної давності, що також є підставою для відмови у позові.

На підставі
викладеного, оскільки позивач не довів суду обставин, на які він посилався, як
на підставу своїх вимог, пропустив строк позовної давності, керуючись ст.ст.
60, 213-215, 223, 294 ЦПК України, суд

РІШИВ:

В позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження або закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо заяву або
апеляційну скаргу не було подано.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано апеляційному
суду Полтавської області через Комсомольський міський суд протягом десяти днів
з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається в такому ж
порядку протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження
або протягом десяти днів з дня проголошення рішення.