Справа № 22-ц-15б72007
року Категорія розподіл майна.
Доповідач - Ларенок В. І.
ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 КВІТНЯ 2007 року судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого-судді                 - Міненкової И.О.

-
суддів:                      -Ларенка В.
І.

- Гальянової І.Г.,

при секретарі:            - Набока
О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2007 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розподіл майна,

ВСТАНОВИЛА:

16.01.2006
року позивачка ОСОБА_2. звернулась
до суду з позовом до відповідача про визнання за нею право власності на 23
частини двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 у м. Харкові в порядку поділу спільного
майна подружжя.

Позовні вимоги
вона обґрунтовувала тим, що за час перебування в шлюбі, 22.03.2000 року на
спільні кошти на ім2Я відповідача була придбана двохкімнатна ізольована
квартира. У зв'язку з тим, що сім'я розпалася, виникла необхідність у розподілу
спільного майна - вказаної квартирі. Вимоги щодо відступу від рівності часток
подружжя в спільному майні позивачка об­ґрунтовує тим, що на ії повному
втриманні знаходиться їхній неповнолітній син ОСОБА_3, 1990 року народження.

Відповідач позов
не визнав, пояснивши, що спірну квартиру було придбано особисто для нього за
кошти отримані від продажу квартири його батьків по АДРЕСА_2 в м. Харкові, де
бу­ла і його частка. Позивачка в ії придбанні участі не брала, в спірній
квартирі не проживала, має власне житло.

Рішенням
Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2007 року позов ОСОБА_2.
задоволено частково. Суд визнав за неї право власності на 12 частину квартири,
стягнув з відповідача на ії користь 34 грн. судових витрат.

В апеляційний
скарзі відповідач ОСОБА_1.
просить рішення суду скасувати, посила­ючись на порушення судом першої
інстанції матеріального і процесуального права та прийняти нове рішення яким
відмовити позивачці в позові. Наводить ти ж доводи, що і в судовому засіданні
суду першої інстанції. Крим того посилається на те, що суд не прийняв до уваги
те, що його мати, яка була допитана в судовому засіданні, - підтвердила факт
покупки спірній квартирі за ії гроші, що позивачка не приймала участі в покупки
квартири.

Перевіривши
законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до
ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає,
що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги, районний суд виходив із того, що сторони по справі
булі в шлюбі з 1990 року, мають сина ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.03.2000 року, тобто за час шлюбу,
для спільного проживання з сім'єю, за спільні кошти на ім'я     ОСОБА_1
була придбана дво­кімнатна квартира АДРЕСА_1 у м. Харкові. Відповідач
ОСОБА_1. не спростував факт, що його дружина - позивачка по справі - продала
гараж та автомашину свого батька (після смерті батька) і ці кошти були
витрачені на покупку спірної квартири. Відповідач нічим не доводить що квартира
була купована на його особисті кошти. А тому суд визнав за по­зивачкою право
власності на 12 частину квартири.

Судова колегія
вважає, що дані висновки суду є правильними, оскільки вони зроблені від­повідно
до зібраним доказам, вимогам ст. 57,60,69,70 Сімейного кодексу України,
ст.ст.10, 60 ЦПК України.

При постановлены рішення суд першої інстанції
правильно виходив із того, що сторони по справі будучи в шлюбі, для спільного
проживання за спільні кошти придбали двокімнатну квартируАДРЕСА_1 в м. Харкові,
оформив договір купівлі-продажу на ім'я відповідача, та право відношення між
ними регулюються ст.ст.57 та 60 Сімейного кодексу Укра­їни.

Відповідно до
ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Свідоцтвом
про укладення шлюбу підтверджується факт що сторони уклали шлюб у 1990 році
(а.с. 14). З догово­ру купівлі-продажу на а.с. 15 вбачається, що відповідач
купив спірну квартиру 22 березня 2000 року, тобто у період шлюбу. А тому
районний суд правильно дійшов до висновку про те, що ця квартира є спільна
сумісна власність.

Згідно ст. 69
Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на розподіл майна,
приналежного  їм на праві спільної
сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Доводи,
викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції,
та їм дана належна оцінка.

Відповідно до п.
3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України майно, придбане дружиною та чоловіком за
час шлюбу, але за кошти належні їй, йому особисто, - являються особистої прива­тної
власністю.

Однак відповідач
не надав доказів тому, що спірна квартира була придбана за кошти, належні йому
особисто.

Доводи відповідача
відносно того, що спірну квартиру було придбано особисто для ньо­го за кошти
отримані від продажу квартири його батьків по АДРЕСА_2 в м. Харкові, де була і
його частка, - відповідач нічим не доводить. Однак ствердження позивачці про
те, що кошти отримані нею від продажу спадщини батька (гаража та автомашини)
були страчені на покупку спірної квартири, - відповідач не спростував.

Із матеріалів
справи вбачається, що позивачка продала гараж та автомашину (а.с.32 до­відка
голови кооперативного гаражу, а.с. 33 - довідка Свято - озерянського храму).

Районний суд
надав належну оцінку показанням свідка - ОСОБА_4, мати відпові­дача, яка
посилалася на те, що спірна квартира купувалася на гроші від продажу
квартириАДРЕСА_2, що позивачка ніякій участі в покупки квартири не приймала.
Дійсно, крім пояс­нень матері відповідача, про те. що квартира купувалася на
гроші від продажі квартири по АДРЕСА_2, - ніяких підтверджень відповідач суду
не надав.   А свідок ОСОБА_4. - як мати
відповідача, зацікавлена в результаті справи.

Зібрані по
справі докази безспірно свідчать про те, що квартира придбана сторонами у
період шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

У зв'язку з
вищевикладеним, судова колегія вважає, що рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи,
викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстан­ції,
та їм дана належна оцінка.

Висновків суду
першої інстанції вони не спростовують.

Керуючись ст.ст.
303, 304, 307, 308, 313-315, 317,319 ЦПК України, судова колегія

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення
Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2007 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає
чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядкубез-посередньо
до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня ії проголошення.