У Х В А Л А ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 січня 2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних

справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Друга Львівська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання заповіту
недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 4 березня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 30 травня 2005 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2004 р. ОСОБА_1. звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. її бабусі
ОСОБА_5., яка була матір'ю відповідачки ОСОБА_2, залишилась спадщина: квартира
№АДРЕСА_1 у м. Львові.

ОСОБА_5., тяжко хворіючи, двічі складала заповіт відносно
цієї квартири. Спочатку заповіла квартиру в рівних частках їй та  ОСОБА_2
16.09.2003 р. за наполяганнями відповідачки спадкодавець змінила заповіт
та уклала новий, за яким ½ частину квартири мала успадкувати ОСОБА_2, 2/5 частини -
вона і 1/10 частину - онук ОСОБА_4.

Про цей заповіт було відомо всій родині, він знаходився
на видному місці як при житті ОСОБА_5., так і під час поховання й поминальних
днів. Цей заповіт не викликав ні у кого заперечень.

Однак 25.05.2004 р. від нотаріуса їй стало відомо, що
існує заповіт  ОСОБА_5. від 2.12.2003
р.,  складений за два тижні до смерті
бабусі та посвідчений приватним нотаріусом, за яким квартиру залишено у спадок
лише  ОСОБА_2

Вважаючи, що останній заповіт суперечить дійсному
волевиявленню   ОСОБА_5., яка вчинила
його в час загострення хвороби під впливом ОСОБА_2  та в час, коли не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними, позивачка просила суд визнати його
недійсним.

Рішенням
Залізничного районного суду м. Львова від 4.03.2005
р. позов задоволено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від
30.05.2005 р. рішення суду першої інстанції змінено: виключено з мотивувальної
та резолютивної частини рішення місцевого суду посилання на “відновлення
чинності заповіту ОСОБА_5. від 16.09.2003 р.”, а в решті рішення місцевого суду
залишено без змін.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим
ставить питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

При вирішенні справи суди виходили з наступних обставин.

ОСОБА_5.  за  життя
була власницею квартири № АДРЕСА_1
у м. Львові.

30.08.2003 р. ОСОБА_5.
склала заповіт, відповідно до якого її квартира переходила у спадщину в
рівних частках онуці ОСОБА_1. та дочці
ОСОБА_2

16.09.2003 р. ОСОБА_5.
склала новий заповіт, за яким ½ частину квартири мала успадкувати ОСОБА_2, 2/5 частини -
ОСОБА_1.  і 1/10 частину - онук ОСОБА_4.

2.12.2003 р. ОСОБА_5. склала третій заповіт, відповідно
до якого спірну квартиру після її смерті мала успадкувати ОСОБА_2 Для
посвідчення цього заповіту відповідачкою до ОСОБА_5. було запрошено приватного
нотаріуса за місцем проживання спадкодавця.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5. померла.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що
спірний заповіт не відображав дійсної волі ОСОБА_5., був складений за
наполяганням відповідачки та з порушенням вимог щодо його форми та порядку
посвідчення.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого
суду.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно
до ст. 202 ЦПК України 1963 року, який діяв на час
розгляду справи,  рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 202-1 цього Кодексу - при
ухваленні рішення суд приймає рішення щодо:

1) наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони
підтверджуються;

2)
наявності інших фактичних даних (пропуск
строку  позовної давності
тощо),  які мають значення для вирішення
справи,  а також доказів
на їх підтвердження;

3) правовідносин, зумовлених встановленими фактами;

4) правової норми, яка регулює ці правовідносини.

Обґрунтовуючи висновок про наявність підстав для визнання
заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з положень ст. 48 ЦК УРСР 1963
року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Проте у разі визнання угоди недійсною з цих підстав суд
мав у рішенні послатися  на закон чи
нормативний акт, вимогам якого заповіт не відповідав.

Висновок місцевого суду про те, що спірний заповіт не
відображає дійсної волі спадкодавця не являвся підставою для задоволення позову
з підстав ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, оскільки угоди, що суперечать волі однієї
із сторін, можуть бути визнані недійсними з інших
підстав, передбачених ст.ст. 56, 57 ЦК УРСР.

У рішенні місцевого суду таких підстав не наведено, а
посилання на порушення таємниці заповіту само по собі не може бути підставою
для визнання заповіту недійсним, якщо він складений у відповідності з
волевиявленням спадкодавця.

Апеляційний суд на зазначені порушення процесуального
закону уваги не звернув.

За  таких
обставин,  з  урахуванням того, що суд касаційної інстанції
згідно зі ст. 335 ЦПК України не може встановлювати обставини, що не були  встановлені
судами чи відкинуті ними, оскаржувані судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись  ст.ст.
336,  338   ЦПК
України,  колегія  суддів
Судової  палати   у цивільних справах Верховного Суду України

у
х  в  а
л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 4 березня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду
Львівської області від 30 травня 2005 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

В.М. Шабунін