РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ                                   Справа №2-2

2007 р.

"19"
лютого 2007 року                                              Хорольський районний суд Полтавської області

в складі: головуючого - судді
Личковахи О.О. при секретарі - Дикопавленко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду
м. Хорол цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково
недійсним договору купівлі - продажу будинку від 17 вересня 2002 року в АДРЕСА_1, визнання за
нею права власності на вказаний будинок, про визнання недійсним договору
купівлі - продажу 1/2 частини крамниці в АДРЕСА_2 від 15 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та
визнання за нею права власності на цю частину; про визнання частково недійсним
договору купівлі - продажу земельної ділянки не сільськогосподарського
призначення від 27 вересня 2000 року та визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки не сільськогосподарського призначення, що є предметом
договору купівлі - продажу від 27 вересня 2000 року; про витребування майна із
чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася
в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі -
продажу будинку від 17 вересня 2002 року в АДРЕСА_1, визнання за нею права власності
на вказаний будинок, про визнання недійсним договору купівлі - продажу 1/2 частини
крамниці в АДРЕСА_2 від 15 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та
визнання за нею права власності на цю частину; про визнання частково
недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки не сільськогосподарського призначення від 27 вересня
2000 року та визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки
не сільськогосподарського призначення, що є предметом договору купівлі -
продажу від 27 вересня 2000 року; про витребування майна із чужого незаконного
володіння.

В заяві
вказувала, що з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах. За час
спільного проживання сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

30.01.1999 року позивачка отримала спадок, який складався з квартири,
розташованої в м. Ростов - на - Дону, меблів, холодильника, телевізора,
інших речей.

По наполяганню
відповідача, сторони виріши купити в с
Паніванівка Семенівського району Полтавської області будинок і переїхати
туди жити. Коштів для придбання будинку не було, а тому позивачка 29.07.1999
року продала квартиру в м. Ростов - на - Дону з метою подальшої купівлі будинку
в с Паніванівка.

30.06.1999 року
позивачка перетнула кордон Росії з Україною зі спадковим майном, яке їй
дісталось. На кошти від спроданого спадкового майна, згідно договору купівлі -
продажу від 17 вересня 1999 року було придбано будинок з господарськими
будівлями в с Паніванівка
Семенівського району Полтавської області.

Крім того, для
заняття підприємницькою діяльністю необхідне було приміщення. Згідно договору
купівлі - продажу від 15 березня 2000 року було придбано 1/2 частину
крамниці в АДРЕСА_2 у
ОСОБА_3 за особисті кошти позивачки, які залишилися від продажу спадкового
майна.

Крім цього, для проведення ремонтних робіт в придбаному будинку були
позичені кошти в сумі 500 доларів США у ОСОБА_4, які позивачка повертала самостійно.

Після проведення ремонтних робіт сторони почали проживати в придбаному
будинку, користувалися меблями, які позивачка
отримала у спадок, а саме: ліжком дерев'яним, сервантом, тумбочкою під телевізор, шафою платтяною, столом, ліжко -
диваном, двома кріслами, трельяжем, вішалкою для одягу, двома люстрами,
кухонним столом, столом для обіду, поличкою кухонною,
холодильником "Стінол", стільцем, п'ятьма табуретками, пеналом кухонним.

Через деякий час стосунки між сторонами погіршилися і позивачка змушена
була залишити відповідача і переїхати проживати в іншу місцевість. На
неодноразові прохання позивачки привести все майно у
відповідність з дійсними затратами кожного зі сторін на його придбання,
відповідач відмовився.

Так як все майно було придбано на особисті кошти позивачки, вона вважає, що
воно є її власністю, а тому звернулася в суд з даним позовом.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, що
проживати разом з відповідачем почали з 1977 року. На той час ОСОБА_2 не
працював, був безробітним і сидів вдома. Позивачка працювала на заводі
і отримувала непогану зарплату. Деякий час відповідач таксував і сім'я
якимось чином "перебивалася".

В м. Ростов - на - Дону проживала тітка позивачки, після смерті якої позивачка
отримала у спадок квартиру. Оскільки жити там не
збиралася, то 29 липня 1999 року позивачка разом з відповідачем поїхала в м. Ростов - на - Дону, де і продала
успадковану квартиру за 5600 доларів СІЛА.

На гроші, виручені від продажі квартири відповідач збирався купити будинок
в селищі Семенівка Полтавської області. Він
поїхав туди, але будинок знайшов в с Паніванівка Семенівського
району Полтавського району, що поряд із Семенівкою.

Коли купувався будинок відповідач нібито вмовив позивачку в договорі
купівлі -продажу будинку зазначити меншу
суму, ніж та за яку було придбано будинок. Будинок придбали за 2600 доларів США
На ці кошти власниця будинку купила собі в м. Полтаві квартиру.

Будинок було куплено 17 вересня 1999 року. Договір купівлі - продажу
відповідач оформив на двох із позивачкою, мотивуючи це тим, що вони проживають
разом, то і договір потрібно оформити на двох незалежно від того, за чиї кошти
придбано будинок.

Будинок був в дуже поганому стані і для того, щоб його відремонтувати
потрібні були кошти.

В березні 2000 року відповідач в АДРЕСА_2 придбав половину приміщення
магазину, хоча на той час ніде не працював. Договір купівлі - продажу магазину відповідач оформив на себе, мотивуючи тим, що
він підприємець і так потрібно.

Грошей не вистачало і як пояснила позивачка вони кілька разів позичали то в
її сестри, то в знайомих. Ці суми складали по
500 доларів США, про що в справі маються розписки.

За позичені кошти відповідач разом із сусідом купив трактор, який пізніше
продав, в гроші забрав собі.

В березні 2000 року ОСОБА_2 також оформив договір купівлі - продажу
земельної ділянки, на якій розташований
магазин в с Петрівка, і також на себе. Магазин
відповідач придбав за 2000 грн., а земельну ділянку за 2840 грн.

500 доларів США, які сторони позичали в знайомої ОСОБА_4, позивачка
повернула сама, а ті що позичали в її сестри, до цього часу не
повернуті.

Після того, як гроші закінчилися, в сім"ї почали виникати сварки,
відповідач почав застосовувати до позивачки фізичну силу і остання у вересні
2002 року змушена була втекти з дитиною, яка в той час ходила в 6
клас Семенівської ЗОШ до м. Харкова.

За рік до цього, а саме в 2001 році старший син позивачки поступив до
Харківського державного технічного університету
радіоелектроніки на денну контрактну форму навчання.

По поверненні в Харків позивачка змушена була піти
працювати ІНФОРМАЦІЯ_1, щоб син не залишив навчання.

Як стверджує
позивачка гроші, отримані від продажу квартири в м. Ростов - на -Дону, були у
відповідача і він ними розпоряджався доки гроші були в наявності.

Коли позивачка
виїжджала із с Паніванівка
до м. Харкова вона не змогла забрати деякі меблі та холодильник
"Стінол", які з її слів знаходяться в будинку, де мешкає відповідач.

З огляду на вище
наведене та мотивуючи тим, що будинковолодіння в с Паніванівка Семенівського району, 1/2 частина
крамниці в АДРЕСА_2 та
земельна ділянка, на якій розташована ця крамниця придбані відповідачем за її
кошти, позивачка прохає визнати договори купівлі - продажу на цю нерухомість
недійсними та визнати за нею право
власності на цю нерухомість, а також прохала суд витребувати належне їй майно,
яке знаходиться в будинку, де мешкає відповідач.

Відповідач в
судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині речей, які позивачка
виїжджаючи залишила в будинку, пояснивши при цьому, що не перешкоджав позивачці
забирати її речі з будинку, коли вона їх вантажила. І він не заперечує, щоб
позивачка забрала речі, які їй належать. Вони йому непотрібні.

Стосовно інших позовних вимог пояснив, що познайомився з позивачкою в м.
Харкові, коли остання працювала ІНФОРМАЦІЯ_2. Це був 1991-1992 p.p.
У 1993 році були разом на базі відпочинку, так як відповідач теж працював
на цьому заводі, але потім посварився з керівництвом і розрахувався з роботи.
Через деякий час відповідач розлучився зі своєю дружиною і почав проживати з
позивачкою, яка на той час проживала з двома дітьми в маленькій кімнатці.. Завдяки зусиллям відповідача, позивачка отримала
квартиру в гуртожитку, де відповідач зробив ремонт і провів телефон.

Зі слів відповідача,
позивачка на той час отримувала лише продукти харчування в рахунок заробітної
плати.

В той час
відповідач працював в закритому акціонерному товаристві "Саланг", яке
повинно було займатися випуском запасних частин до автомобілів вітчизняного та
закордонного виробництва, а також виробництвом високовольтної та низько
вольтної апаратури.

Відповідач
займався продажем запасних частин по колгоспах і від цієї роботи мав кошти.
Деякі господарства розраховувалися продуктами харчування, які відповідач здавав
на перепродаж, зо що також отримував кошти, за які годував та одягав дітей
позивачки.

Крім того, як
пояснив відповідач, він також регулярно сплачував аліменти на утримання свого
сина колишній дружині, яка не дозволила з сином зустрічатися і передавав йому
передачі.

Відповідач
пояснив, що дійсно в м. Ростов - на - Дону проживала тітка позивачка, яка була
одна і дуже хворіла. Вони часто її провідували і тітка заповіла позивачці свою
квартиру. Коли тітка померла вони продали квартиру за 5600 доларів США. Це було в липні
1999 року. Кошти, виручені від продажу квартири, були в позивачки, вона за них
купувала продукти харчування та відкладала на навчання сина в інституті.

Так як в м.
Харкові на той час було важко жити, то відповідач з позивачкою вирішили
переїхати на батьківщину відповідача в селище Семенівку Полтавської області. З
цією метою неодноразово приїжджали в Семенівку. Будинок в с Паніванівка
вибрали разом і куплений він виключно за кошти відповідача, а оформлений на
двох, так як в той час проживали разом.

Будинок був
придбаний у вересні 1999 року. До переїзду у с Паніванівка відповідач разом із ОСОБА_3 в Хорольській
райспоживспілці взяли в оренду під магазин приміщення заготконтори, що
розташоване в АДРЕСА_2.
Пізніше це приміщення було викуплене також на двох із ОСОБА_3.

В якому році
приміщненння заготконтори було взято ОСОБА_3 в оренду відповідач не
пам"ятає, але на купівлю магазину, як стверджує відповідач, він дав кошти
ОСОБА_3. Ці кошти також пішли і на ремонт, і на товар. Ця сума становила 2500
доларів. Ремонт приміщення робила бригада із Семенівки. Скільки і на що
витрачено коштів відповідач не пам"ятає.

Так як відповідачеві належить право власності на 1/2 частину
приміщення магазину, то в 2000 році відповідач приватизував
і 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований магазин в АДРЕСА_2.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи встановив:

Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 1997 року по 2002 рік перебували у
фактичних шлюбних відносинах.

17 вересня 2002 року сторони купили в селі Паніванівка Семенівського району
Полтавської області домоволодіння, право власності
на яке було оформлено по 1/2 частині на кожного.

Проживаючи в с Паніванівка позивачка ОСОБА_1
перевезла в будинок деяке майно, яке належить їй на праві
власності, частина цього майна залишилася в будинку після того, як
позивачка залишила будинок і переїхала в м. Харків.

Відповідач не заперечує, що дійсно, коли позивачка забирала свої речі, то
дещо залишила, так як не було куди їх вантажити. Ці речі знаходяться в
домоволодінні і він не заперечує проти права власності на них позивачки.

Встановити, які саме речі позивачка залишила в будинку виїжджаючи звідти в
вересні 2002 року в судовому засіданні не
виявилося можливим, оскільки ніяких доказів на цей рахунок позивачка не надала. Крім того, майно, на яке претендує позивачка і
частину якого визнає відповідач знаходиться в
домоволодінні, половина якого на праві власності належить позивачці, а отже, незрозуміло в чиєму саме володінні знаходиться майно,
яке залишила позивачка, і чи є саме відповідач незаконним його
володільцем.

Крім того, як позовній заяві, так і в судовому засіданні, позивачка не
надала жодних доказів того, що майно, яке вона
залишила в будинку, їй відмовляються повернути і його необхідно витребувати
через суд.

В судовому засіданні встановлено також те, що позивачка прохає визнати
частково недійсним договір купівлі - продажу
будинку в с Паніванівка Семенівського району Полтавської області та визнати за нею'право власності на
цей будинок.

Крім того, позивачка прохає суд визнати недійсним договори купівлі -
продажу 1/2 частини приміщення магазину в АДРЕСА_2 та 1/2 частини земельної
ділянки, на якій розташоване приміщення магазину, та
визнати за нею право власності як на 1/2 частину магазину, так і на 1/2
частину земельної ділянки.

Тобто позивачка прохає визнати
вказані вище правочини недійсними.

Ст.215 ЦК України з посиланням на ст.203 ЦК України передбачає підстави недійсності правочину. Жодних з підстав, передбачених ст.203 ЦК України як позовній заяві, так і в судовому засіданні позивачкою не наведено, а отже і підстави для
задоволення позову відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.10, 60, п.6
ст.154, ст.ст. 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 387 ЦК України, суд

РІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу будинку від 17 вересня 2002
року в АДРЕСА_1, визнання за нею права власності на вказаний будинок, про визнання
недійсним договору купівлі - продажу 1/2 частини
крамниці в АДРЕСА_2 від 15 березня 2000 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та визнання за нею права власності
на цю частину; про визнання частково недійсним
договору купівлі - продажу земельної ділянки не сільськогосподарського призначення від 27 вересня 2000 року та визнання права
власності на 1/2 частину земельної ділянки не сільськогосподарського призначення, що є предметом договору
купівлі - продажу від 27 вересня 2000 року; про
витребування майна із чужого незаконного володіння -відмовити.

Скасувати заходи забезпечення даного позову, постановлені ухвалою
Хорольського районного суду від 17 квітня 2006 року та зняти арешт з 1/2
частини будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, з 1/2
частини крамниці в АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2, з грошових
вкладів, в відділеннях банків в Хорольському та Семенівському районах
Полтавської області.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання заяви про апеляційне оскарження рішення в 10-денний термін з моменту його оголошення до
Хорольського районного суду Полтавської області та подання апеляційної скарги в
судову палату по цивільних справах апеляційного
суду Полтавської області через Хорольський районний суд протягом двадцяти днів
після подання заяви на апеляційне оскарження рішення.