Справа №
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 січня 2007 р.                                                                                       м.Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судці                              - Мельника І.І.

секретаря                                        - Матейко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Галичі справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власним житловим
будинком, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і просить зобов"язати останніх усунути перешкоди в
користуванні житловим будинком, що по АДРЕСА_1, який належить йому та відповідачці ОСОБА_2 на
праві спільної сумісної власності шляхом надання йому ключів від замків вхідних
дверей у даний будинок.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав і суду пояснив, що з 1982 року перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2 В даному шлюбі в них в ОСОБА_3.

Перебуваючи з ОСОБА_2 в шлюбі, в 1983 році вони розпочали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, до якого перейшли
проживати сім"єю в 1991
році.

В червні 2001 року він поїхав
на роботу в Португалію. Повернувся додому 03
грудня 2006 року і
коли зайшов до власного будинку, дружина вчинила з ним сварку і, мотивуючи тим,
що в цьому приміщенні його нічого немає, стала виганяти його з будинку,
погрожуючи при цьому, що викличе працівників міліції. Не бажаючи загострювати
ситуації, він вийшов з будинку і пішов до своєї матері, яка теж проживає в с. Залуква. Через
деякий час син приніс його речі і сказав, що мати (ОСОБА_2) в будинок його не
впустить. Протягом наступних днів він знову неодноразово намагався зайти у
приміщення власного будинку, але не зміг цього зробити, оскільки відповідачі
зачиняли вхідні двері, від яких в нього ключів не має, відповідачка ОСОБА_2
нацькувала на нього велику собаку, яка його покусала. Зі слів знайомих йому
стало відомо, що ОСОБА_2 не впустить його в будинок до тих пір, поки не буде
рішення суду.

З приводу
вищевказаних подій він звернувся з письмовою заявою до Галицького РВ УМВС, де
йому дали відповідь про те, що він вправі звернутися до суду, так як правовіносини
є цивільно-правовими.

Після приїзду
з-кордону йому також стало відомо, що в 2003
році шлюб між ним та ОСОБА_2 було розірвано, але до цього часу майном вони
не розділилися і відповідно до діючого законодавства, житловий будинок є їхньою
з ОСОБА_2 спільною сумісною власністю і він не може бути протиправно
позбавлений права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позов
просив задовольнити.

Відповідачка
ОСОБА_2 в судовому засіданні позову не визнала і суду пояснила, що ще до
поїздки за кордон, між нею та позивачем склалися неприязні стосунки і в 2003 році шлюб їхній
було розірвано. Про це позивач знав. Приїхавши із-за кордону 03.12.2006 року, позивач
прийшов додому в стані алкрнрльного сп"яніння, вчинив дебош, поламавши при
цьому телефонний апарат, крісло, погрожував розправою. Вона заявила, що викличе
працівників міліції, і лише тоді він залишив будинок і пішов до своєї матері,
яка теж проживає в с. Залуква.
Що стосується його приходу в інші дні, то про це їй нічого невідомо, оскільки і
вона і син вдень знаходяться на роботі. Про те, що будинок є їх з позивачем
спільною власністю вона усвідомлює, але має намір подати позов про розподіл
будинку і лише після цього визначити порядок користування і проживання в цьому
будинку. А так як, позивач своєю поведінкою створює умови, неможливі для
спільного проживання, проживати разом з ним в одному будинку вона не може. В
позові просила відмовити.

Відповідач
ОСОБА_3 в судовому засіданні позову теж не визнав з підстав, що й відповідачка
ОСОБА_2 При цьому доповнив, що основною причиною того, що вони з матір"ю
не впустили позивача в будинок, послужило те, що він прийшов додому в нетверезому стані, влаштував дебош. Коли мати
сказала, що викличе міліцію, батько пішов до своєї матері, яка теж проживає в с. Залуква, а він (відповідач) заніс туди батькові речі. Чи приходив батько додому в інші дні, йому невідомо,
оскільки він мало часу знаходився вдома, так як працює
в м. Івано-Франківську. В цьому будинку він народився і проживає до теперішнього часу, через що вважає, що він теж має частку
власності в цьому будинку.

Заслухавши пояснення сторін та перевіривши матеріали справи суд вважає, що
позов слід задовольнити, виходячи із слідуючого:

Судом встановлено, що позивач з 1982 року перебував в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2 В даному шлюбі в них в ОСОБА_3.

Перебуваючи з ОСОБА_2 в шлюбі, в 1983 році вони розпочали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1, що стверджується копією рішення зборів уповноважених колгоспу ім. Леніна та
плану відводу земельної ділдянки на будівництво індивідуального житлового
будинку, а також дозволу Галицької райархітектури на
індивідуальне будівництво від 09.04.1985 року на ім"я ОСОБА_1 До новозбудованого житлового будинку сторони перейшли
проживати сім"єю в 1991 році і згідно довідки виконкому
Залукв"янської сільської ради за НОМЕР_1 цьому будинку вони зареєстровані, головою господарства є ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Того факту, що новозбудований житловий будинок належить їй та позивачеві на
праві спільної сумісної власності не заперечила в
судовому засіданні і сама відповідачка ОСОБА_2

Із змісту ст.ст. 319, 321 ЦК України вбачається, що власник
володіє, користується, розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що в червні 2001 року позивач поїхав на роботу в Португалію, а коли в грудні 2006 року він повернувся додому і коли
зайшов до власного будинку, дружина вчинила з
ним сварку і, мотивуючи тим, що в цьому приміщенні його нічого немає, стала виганяти його з будинку, погрожуючи при цьому, що
викличе працівників міліції. Не бажаючи
загострювати ситуації, позивач вийшов з будинку і пішов до своєї матері, яка теж проживає в с. Залуква. Протягом наступних днів він
знову неодноразово намагався зайти у приміщення власного
будинку, але не зміг цього зробити, оскільки відповідачі зачиняли
вхідні двері, від яких в нього ключів не має, відповідачка ОСОБА_2 нацькувала
на нього велику собаку, яка його покусала.

Той факт, що
відповідачі не впускають позивача в житловий будинок і чинять йому перешкоди в
користуванні цим будинком, стверджується матеріалами про відмову в порушенні
кримінальної справи за №
809 із змісту яких вбачається, що під час перевірки зустрічних заяв ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 в порушенні кримінальної справи за ознаками ст. 129 КК України
відносно ОСОБА_1 відмовлено і рекомендовано йому звернутися в суд, так як в
даній події вбачаються цивільно-правові відносини.

За наведених
вище обставин і доказів суд приходить до висновку, що вимоги позивача про
усунення перешкод в користуванні житловим будинком є правомірними і позов його
слід задовольнити.

На підставі ст.
ст. 317, 319, 321, 355,
358 ЦК України, ст.ст. 60,
63 Сімейного кодексу України, ст. 150
Житлового кодексу України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України суд,

вирішив:

Позов задовольнити.

Зобов"язати
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні житловим будинком,
що по АДРЕСА_1, який належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя,
надавши йому ключі від замків вхідних дверей в даний будинок.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
подання після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги через Галицький
районний суд.