У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 жовтня 2007 року                                                          м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,                         Гуменюка В.І., Барсукової В.М.,                     Данчука В.Г., -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1,
яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до закритого акціонерного товариства (далі -ЗАТ) “Лігобуд” про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2003 року ОСОБА_1 звернулась з зазначеним позовом, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок нещасного випадку під час виконання трудових
обов'язків з вини відповідача загинув її чоловік ОСОБА_3 Заподіяну їй та
неповнолітній дочці ОСОБА_2 матеріальну шкоду відповідач частково відшкодував у
добровільному порядку. Трагічна загибель її чоловіка та батька доньки заподіяла
їй та дочці моральну шкоду, оскільки вони зазнали душевних страждань, вона багато
часу витратила на вирішення питання про відшкодування відповідачем матеріальної
шкоди, змушена захищати свої інтереси в суді. ОСОБА_1 просила стягнути з ЗАТ
“Лігобуд” моральну шкоду, завдану їй, смертю чоловіка в сумі 76 312 грн. 50
коп., а також моральну шкоду, заподіяну її доньці ОСОБА_2 в сумі 50 000 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада 2003 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 березня 2004 року,
позов задоволено частково. Стягнуто з ЗАТ “Лігобуд” на користь ОСОБА_1 2 550
грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнуто 2 550 грн. у рахунок
відшкодування моральної шкоди дочці ОСОБА_2, 8 грн.50 коп. державного мита, а
всього-5 108 грн. 50 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені рішення суду та
постановити рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі,
посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та
порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково
з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок нещасного випадку на
виробництві зі смертельним наслідком, який стався ІНФОРМАЦІЯ_1 року зі ОСОБА_3,
позивачці та її неповнолітній доньці спричинена моральна шкода, яка має бути
відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК УРСР (1963 року).

Однак, розмір моральної шкоди,
стягнутої з відповідача на користь позивачки та її неповнолітньої доньки, було
визначено судом на підставі  “Правил відшкодування
власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом
шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків”, введених в дію 01 липня 1993 року Постановою Кабінету
Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можливо.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до статті 440-1 ЦК УРСР (1963 року) моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вона
не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи,
яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших
негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Тобто, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи
юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями
(бездіяльністю) інших осіб.

При відшкодуванні моральної шкоди
необхідно з'ясовувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних
страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а
також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить.

Згідно пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди” при вирішенні спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: протиправність діяння
її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Постановою  прокуратури Шевченківського району м. Києва
від 05 грудня 2000 року про відмову в порушенні кримінальної справи
встановлено, що смерть ОСОБА_3настала внаслідок падіння, в результаті власних
необережних дій і недотримання ним правил техніки безпеки.

Крім того, суд, вирішуючи питання про
відшкодування моральної шкоди відповідачем, не перевірив, хто визнаний винним у
смерті ОСОБА_3, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок акту  про нещасний випадок, складений за формою Н-1
08 грудня 2000 року.

Факт смерті працівника, внаслідок
нещасного випадку на виробництві, не може бути безумовною підставою для
стягнення моральної шкоди, заподіяної дружині та неповнолітній дитині
померлого.

Пунктом 11 статті 2 “Правил
відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків”, введених в дію 01 липня 1993 року
Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року,
передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150
неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди” передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних,
душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з
урахуванням інших обставин.

Згідно абзацу 2 пункту 3 розділу ХІ
Прикінцевих положень Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” уся заборгованість потерпілим на
виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом, тобто до
01 квітня 2001 року, підприємства, установи та організації не відшкодували
матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,
виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх
ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних
випадків.

Законом України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”, який набрав чинності 01 квітня 2001 року передбачено, що всі
питання які стосуються загальнообов'язкового державного соціального страхування
громадян від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які
призвели до втрати   працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві розглядаються Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України.

Тобто, підприємства, установи та
організації, які не відшкодували матеріальної та моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я, після набрання чинності Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності”, несуть відповідальність перед потерпілими та членами їх сімей
лише в разі заборгованості по даним виплатам. В усіх інших випадках
відповідальність по соціальним виплатам перед потерпілими та членами їх сімей
несе Фонд                  соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України.

Суду першої інстанції необхідно було
притягнути до участі у справі відповідне відділення Фонду         соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції не з'ясував характер спірних правовідносин та учасників цих
правовідносин.

Вияснення цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і
помилково залишив його без змін.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення
суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції не можуть залишатися
у силі і підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 листопада
2003 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 березня 2004 року скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                           М.І.
Балюк

В.М.
Барсукова

В.І.
Гуменюк

В.Г.
Данчук