РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
січня місяця  „22"
дня  колегія
суддів  судової палати  у

цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді:   Курської А.Г.

Суддів:                                                           Горбань
В.В.

Шаповалової
О.А.

При секретарі: Іванові O.K.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного
господарства /СПВКГ/ про стягнення суми за договором, за апеляційною скаргою
Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного
господарства на рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 29 травня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

22 вересня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства /далі - СПВКГ/ про стягнення суми за договором. Вимоги мотивовані тим, що СПВКГ
відповідно договору НОМЕР_1від
01.03.2002 року
доручило ВКП „Агроспецремонт" провести стягнення заборгованості у розмірі 793819,88
грн з ВАТ ім. Чкалова.
За виконання роботи
відповідач зобов'язався сплатити ВКП „Агроспецремонт" винагороду в розмірі
5 %. Довіреність на
представлення інтересів була видана на ім'я ОСОБА_1 Доповненням від 10.04.2002 року до договору
НОМЕР_1від 01.03.2002 року було визначено, що будь-які угоди між
відповідачем і ВАТ ім. Чкалова направлені
до примирення сторін, означають закінчення робіт ВКП „Агроспецремонт" і
спричиняють за собою виконання зобов'язання по оплаті винагороди. Також
доповненням встановлено, що у разі ліквідації ВКП „Агроспецремонт"
винагороду одержує ОСОБА_1 як засновник даного підприємства. Позивач зазначає,
що ним була проведена значна робота по порушенню справи про банкрутство ВАТ ім.
Чкалова. Однак,
відповідач відмовився від банкрутства ВАТ ім. Чкалова і просив припинити провадження у
справі в зв'язку з виникненням між ними угоди, направленої на примирення
сторін. ВКП „Агроспецремонт" звернулося до СПВКГ з пропозицією сплатити
винагороду за договором НОМЕР_1від
01.03.2002 року,
однак останнє договір виконати добровільно відмовляється. ВКП
„Агроспецремонт" 29.08.2005 року
виключене з держреєстру в зв'язку з ліквідацією, і ОСОБА_1 як засновник, а також відповідно до доповнень від 10.04.2002 року до договору НОМЕР_1просив стягнути з відповідача суму
винагороди за договором в розмірі 39690,99 грн
і З % річних від
простроченої суми, усього 56400,20 грн.

Рішенням Київського
районного суду м. Сімферополя від 29.05.2006 року
стягнуто з Сімферопольського виробничого підприємства водопровідно-

Справа № 22-121/2007 р.

каналізаційного
господарства на користь ОСОБА_1 56399,49 грн.
договірних зобов'язань з урахуванням індексу інфляції і 564 грн. сплаченого ним державного мита,
а усього на його користь 56963,49 грн.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Сімферопольського
виробничого підприємства водопровідно-каналізаційного господарства ЗО грн.
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у Київському
районному суді м. Сімферополя.

В апеляційній скарзі Сімферопольське
виробниче підприємство водопровідно-каналізаційного господарства просить
рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні
позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на неповне
з'ясування обставин, які мають суттєве значення для розгляду  справи, на невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення
представників сторін, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд
першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та їх доведеності.
При цьому суд першої інстанції визнав встановленим, що виконавець свою роботу
згідно з умовами договору було виконано у повному обсязі, тому замовник
відповідно до вимог статті 387 ЦК України
1963 року, який діяв
на час виникнення спірних правовідносин, зобов'язаний уплатити винагородження.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна,
оскільки вони зроблені на неповно з'ясованих обставинах, які мають суттєве
значення для справи і не відповідають фактичним обставинам справи та
вимогам-закону.

При розгляді справи судом першої
інстанції встановлено, що 01.03.2002 року між Сімферопольським виробничним
підприємством водопровідно-каналізаційного господарства (замовником) і ПКП
„Агроспецремонт" (виконавцем) було укладено договір НОМЕР_1, відповідно до
п. 1.1 якого замовник
доручає, а виконавець зобов'язується на свій ризик та своїми силами провести
роботу по стягненню заборгованості у розмірі 793819 грн. з дебітора замовника -ВАТ „імені
Чкалова" і
перерахувати її на поточний рахунок замовника або передати замовнику товаро - матеріальні цінності за згодою з ним,
а замовник у свою чергу зобов'язується оплатити роботу виконавця. Згідно з
п.п.2.1, 2.2 договору
замовник проводить оплату роботу, виконавця після належного виконання всього
обсягу роботи і підписання акту прийняття роботи замовником. За виконання
роботи за даним договором замовник платить виконавцеві винагороду у розмірі 5% від суми, що поступила замовникові
(а.с.7).

10.04.2002 року сторонами було укладено
доповнення до договору НОМЕР_1 від
01.03.2002 року,
яким передбачено, що робота виконавця вважається виконаною у випадку надходження коштів СППВКГ. від його дебіторів, а
саме -на розрахунковий рахунок або в натурі. Оскільки активне
виконання договору може привести до банкрутству боржника, то усі наступні
погоджування між кредитором і боржником, направлені до примирення сторін,
будуть означати закінчення робіт виконавцем та тягне за собою настання
наслідків, передбачених п.п. 2.1, 2.2 договору.
Надходження коштів від реалізації майна боржника, що з'явилося наслідком його
ліквідації, або банкрутства у разі закриття підприємства виконавця або його
ліквідації, підлягає поверненню його засновникові,   з
урахуванням   чинного   на
момент   закриття   податкового законодавства.

Із матеріалів справи вбачається, що ВКП „Агроспецремонт"
було ліквідовано та знято з реєстру 29.05.2005 року. Відповідно до розділу 1 Уставу ВКП
„Агроспецремонт" являлося підприємством, заснованим на власності ОСОБА_1,
який і був його засновником (а.с. 17-18,)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що
у ОСОБА_1 як у засновника ліквідованого підприємства, яке було виконавцем за
умовами договору від 01.03.2002 року
та доповнень до договору від 10.04.2002 року, виникло пргіво на отримання винагороди за виконання
робіт виконавцем у повному
обсязі згідно з умовами даного договору та доповненням до нього.

Але з цим погодитися не можна, оскільки даний висновок
суду суперечить доповненням до договору.

Згідно зі змістом абзацу 4 доповнень до договору НОМЕР_1 від 01.03.2002 року слідує, що право на отримання
винагороди у замовника виникає у разі закриття підприємства виконавця або його
ліквідації тільки при надходженні коштів від реалізації майна боржника, що
з'явилося наслідком його ліквідації або банкрутства.

Між тим, суд першої інстанції не
звернув уваги на дані обставини, хоча вони
мають суттєве значення для вирішення даного спору, оскільки від правильного з'ясування цих обставин залежить
виникнення у позивача права на отримання винагороди вищезазначеним
договором. .

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими
актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші
правочини.

Виходячи з наведеного та приймаючи до
уваги умови договору і доповнення до нього, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1
як засновника підприємства, яке було виконавцем робот за договором не виникло
права на отримання винагороди, оскільки до відповідача - замовника за договором не надійшли
грошові кошті від реалізації майна боржника.

Довід позивача про те, що факт
досягнення згоди між кредитором і боржником шляхом укладення договору застави
на акції ЗАТ „Алеф- Вінарія", та надходження у розпорядження СПВКГ майна
вартістю 2 544 000грн.,
що відповідає вартості 6 акції,
свідчить про настання умов, які були обумовлені у доповненнях до договору, щодо
отримання винагородження, колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки акції напежали ЗАТ ,,Алеф- Вінарія і права на їх реалізацію
у СПВКГ не могло виникнути і останнє не могло набути на них права, тому що
акції закритого акціонерного товариства не можуть бути придбані не членом
товариства. Дані обставини свідчать про те, що надходження коштів від реалізації майна, яке було предметом застави, не
було і фактично не могло настати, а тому не наступив і обов'язок по
сплаті винагородження повіреному, згідно з умовами договору та доповнень до
нього.

За таких обставин, оскільки судом
першої інстанції неповно з'ясованні обставини та не доведені обставини, що
мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та
вимогам закону, тому рішення суду на
підставі статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Виходячи з наведеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну  скаргу
Сімферопольського
виробничого   підприємства
водопровідно-каналізаційного господарства задовольнити.

Рішення   Київського
районного   суду   м.
Сімферополя   Автономної

Республіки Крим  від 29 травня 2006 року
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до
Сімферопольського виробничого

підприємства
водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення суми за

договором
відмовити.

Рішення    апеляційного суду набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом
двох місяців з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.