Справа №2-48 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

21 лютого 2007 року                                                                                   місто
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді Поповича
С.С. з участю секретаря Черкес У.О. адвоката ОСОБА_1

сторін
та представників сторін :
представника позивача ОСОБА_2 відповідачки ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
місті Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування частини квартири та визнання права власності на половину квартириАДРЕСА_1 згідно з яким
позивач просить постановити рішення яким визнати недійсним договір дарування
половини вказаної квартири від 20
травня 2003 року та
визнати за ним в порядку спадкування право власності на цю ж половину квартири , -

установив:

Відповідачка позову не визнала та по суті спору вважає, що договір
дарування оформлено правомірно, покійний
ОСОБА_5, її дід, виявив бажання вчинити таку угоду і тому вчинив її,
договір підписував особисто.

Вислухавши сторін та їх
представників суд вважає, що у задоволенні пощовних вимог слід відмовити
виходячи з наступного.

З тексту копії нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири
вбачається, що 20 травня 2003 року ОСОБА_5 подарував, аОСОБА_3 прийняла в дар 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1( а.с.
31 ).

Позивач спершу звернувся до суду з вказаними вимогами як
опікун своєї бабусі ОСОБА_6, яка, як це підтвердили обидві сторони проживала з
ОСОБА_5 як подружжя приблизно з 1975 року. Хоч у той же час свідоцтва про те що
вони дійсно були в зареєстрованому шлюбі суду так і не подали. Спільних дітей
не мали. Тому факт реєстрації шлюбу між
вказаними особами який може підтверджувати дійсно офіційно той факт що вони не
тільки проживали як подружжя, але і були офіційно подружжям ( з відповідними
юридичними наслідками ) суду не
доказано.

Як визнав у своїй першій заяві сам позивач покійний
ОСОБА_5 приблизно два останні роки перед смертю проживав у своїх родичів, бо
хворів ( доказів
з цього приводу суду теж не подано )
і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 15 ).

Копія свідоцтва про право власності на житло виданого 28 вересня 1993 року
агентством     по     приватизації    державного     житлового     фонду
Івано-Франківського

міськвиконкому
підтверджує, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 приватизували спірну квартиру по АДРЕСА_1і
були її співвласниками в рівних долях (а.с. 5 ).

Рішенням
Івано-Франківського міського суду від 31
березня 2003 року
задоволено заяву позивача і ОСОБА_6 визнано
недієздатною ( а.с. 19 ) і рішенням міськвиконкому НОМЕР_1 позивача призначено
її опікуном. Керуючись даним рішенням позивач і подав до суду перший
позов.

У позовній заяві в першій редакції
позивач просив визнати спірний договір недійсним керуючись ст.ст.
48, 55 Цивільного
Кодексу України 1963 року,
свою позицію обґрунтовував тим, що покійний ОСОБА_5 якому виповнилося 84 роки страждав втратою пам"яті, не орієнтувався у часі та
просторі, страждав на церебральний атеросклероз, інше Тому вважав що
покійний не міг усвідомлювати своїх дій та не міг ними керувати на час
укладення спірного договору дарування.

Проте ні при подачі в суд позову ні в подальшому доказів того що покійний
по стану здоров "я не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними не
надавав, про призначення судово-психіатричної експертизи не клопотав ( та й для того
щоб її призначати треба щоб суду було надано відповідні докази).

Після смерті ОСОБА_6, як її правонаступник,
відповідно до ст.. 31 ЦПК України уточнив
мотивацію заявлених вимог і вказав що підставами для визнання договору
недійсним є те що не було отримано відповідно до ст.. 369 Цивільного Кодексу України згоди опікунської ради і головне те, що підпис на договорі дарування не
належить ОСОБА_5, тому просив призначити почеркознавчу експертизу. При
цьому уже посилався на норми нового Цивільного Кодексу України (що є
неправильним).

Свою позицію в уточненій заяві позивач обґрунтовує також і тим, що покійна
ОСОБА_6 могла б успадкувати майно ОСОБА_5, він же як її спадкоємець вправі
ставити перед судом таку вимогу теж.

Ст.. 48 Цивільного
Кодексу України 1963 року
передбачає, що недійсною є та угода яка не
відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові інтереси неповнолітніх
дітей. Проте по тексту першого позову про таке не зазначено нічого. Посилка в
уточненому позові на порушення вимог ст..
369 ЦК України теж є безпідставною так як ні ст.. 369 Цивільного Кодексу України 1963 року ні ст..
369 Цивільного Кодексу України нині чинного не передбачають отримання згоди
опікуна, а вимоги нового Цивільного Кодексу не поширюються на 2003 рік, і крім
того, в даному випадку мала місце не спільна сумісна власність, а спільна
часткова власність, кожному з вказаних осіб належала половина квартири (в рівних долях).

Ст.. 55 Цивільного
Кодексу України 1963 року
передбачала, що угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в
момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення
своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною "за позовом
цього громадянина" !
Законом не було передбачено, що оспорювати таку угоду може будь-яка інша особа що має той чи інший інтерес до
спірного майна ! І крім того, з боку
позивача з цього приводу за період більше двох з половиною років слухання
справи не надано суду жодних доказів.

Ст.. 225 нині чинного Цивільного Кодексу
України вже допускає що у разі смерті цієї особи такий
позов міг би бути заявлений і іншими особами чиї інтереси порушені. Але дана
норма Кодексу відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу не
може застосовуватись. При цьому слід виходити
і з того, що ОСОБА_5 ще 20 квітня 2001 року розпорядився своїм майно
склавши заповіт у користь тієї ж відповідачки ( а.с. 61 ). Він не повинен був отримувати згоди ОСОБА_6 як
співвласника квартири для того щоб по на той час чинному законодавству подарувати
належну йому половину квартири відповідачці ( яка як всі визнають є його онукою ). І вчиненням ним
такої угоди жодних її законних на той час інтересів порушено не було. А
посилання позивача на те що у випадку якщо б він не подарував свою половину
квартири, то її успадковувала б його бабуся, а так і він не є

обставинами котрі давали б право на звернення до суду за
захистом як порушених прав чи інтересів (ст..
4 раніше чинного ЦПК України).

А відповідно до змісту ст.ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів наданих сторонами та їх представниками,
докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов"язана довести
ті обставини на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, ст..ст. 10,11,58-61 ЦПК України, ст.. 4 ЦПК України 1966 року, ст..ст. 48,55 Цивільного Кодексу України 1963 року, ст..ст. 203-236 нині чинного Цивільного
Кодексу України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України , суд -

вирішив :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частини
квартири та визнання права власності на половину
квартири в порядку спадкування згідно з яким позивач просить постановити
рішення яким визнати недійсним договір дарування половини квартириАДРЕСА_1 від 20 травня 2003 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 згідно з яким перший подарував, а друга прийняла в дар вказану квартиру та визнати за ним
в порядку спадкування право власності на цю ж половину квартири - відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду до
апеляційного суду Івано-Франківської області може бути
подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга
подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження
через суд першої інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення
строку подачі заяви на апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було
подано.

У разі подання заяви про апеляційне
оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього
строку.