Справа №22-ц-286/2007
інстанції Маркова О.М.
Доповідач в 2 інстанції      Голуб С.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16
березня 2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого   Сліпченка О.І.

суддів :                  Коцюрби О.П., Голуб С.А.

при
секретарі  Некорі А.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від
9 листопада 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення
процентів за договором позики та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2006 року позивачка предъявила в суді названий
позов посилаючись на те, що 1 квітня 2004 року між нею та відповідачкою був
укладений договір позики. Відповідно до названого договору відповідачка
позичила у неї 26000 грн. і зобов'язалась повернути названу суму в строк до 1
серпня 2004 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 13 вересня 2004 року з
відповідачки на користь позивачки була стягнута сума боргу. Фактично
відповідачка повернула гроші лише 10 квітня 2006 року.

В позовній заяві позивачка, посилаючись на ст. 1048 ЦК України, просила
стягнути з відповідачки 4420 грн. процентів від суми позики та 5000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням суду позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідачки на користь позивачки 4420 грн. з врахуванням встановленого індексу
інфляції за час прострочення виконання грошового зобов"язання за договором
позики від 1 квітня 2004 року. У відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, сторони оскаржили його в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 зазначає, що суд безпідставно
відмовив в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки її
відшкодування передбачено як Цивільним кодексом та і судовою практикою
Верховного Суду України.

Просить змінити рішення суду, стягнувши з відповідачки на її користь
моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі
посилається на те, що за позовом ОСОБА_2 рішенням суду від 13 вересня 2004 року
договір позики достроково розірваний , тобто договору позики не існує і
посилатися на нього не можна. Крім того, договором не передбачалось, що за
користування договором позики відповідачка повинна була сплачувати проценти.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_2 в задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга
ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовими підставами для свого позову ОСОБА_2 зазначала
ст. 1048 ЦК України
відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

При винесенні рішення суд застосував не наведені
позивачкою норми ЦК України,
а статті 1050 та 625 ЦК України,
тобто вийшов за межі позовних вимог.

Стаття 1050 ЦК
України регулює наслідки порушення договору позичальником. Відповідно до
названої статті якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він
зобов"язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу

інфляції
за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, посилаючись на статтю 625 ЦК
України, яка встановлює відповідальність боржника з урахуванням встановленого
індексу інфляції, застосував облікову ставку Національного банку України, яка
передбачена статтею 1048 ЦК
України. Тобто, суд в своєму рішенні замінив відповідальність на порушення
умов договору позичальником розміром оплати за користування коштами
позичальника.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або
неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального
права, рішення суду підлягає зміні з ухваленням нового рішення.

Як зазначено в п.1 договору позики, укладеному 1 квітня 2004 року між
сторонами (а.с. 32), ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 26000 грн. терміном до першого
серпня 2004 року, без нарахування відсотків.

Тобто договір позики між сторонами був безоплатний,
оскільки про це прямо зазначено в договорі.

Виходячи із наведеного, у позивачки це виникло права, на
підставі ст. 1048 ЦК України,
вимагати стягнення з відповідачки процентів за користування позикою, а тому в
задоволенні позовних вимог про стягнення процентів необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди,
суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода стягується лише у
випадках, безпосередньо передбачених законодавством.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов"язання настають
правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування
моральної шкоди.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.
ст.625 та 1050 ЦК України,
які не передбачають відшкодування моральної шкоди.

Не
передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між
сторонами договір позики (а.с.32), відтак, відсутні підстави для задоволення
позову про відшкодування моральної шкоди.

На підставі ст. 625, 1048, 1050 ЦК
України, керуючись ст. 303, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської
області від

9 листопада 2006 року
змінити в    частині                     стягнення процентів за

договором позики
і винести в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором позики
відмовити.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду України.