Справа № 22ц-2205/2007                             Головуючий у 1 інстанції Ясинський О.В.
Категорія 21                                                 Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21 лютого 2007 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Краснощокової Н.С.,
суддів Ігнатової Л.Є., Маширо О.П., при секретарі Андрусь B.C., розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування   від
нещасних   випадків   на
виробництві   та   професійних захворювань   України
у   м.   Селидове
Донецької   області   на
рішення Селидівського міського суду Донецької області від 26 грудня 2006
року по справі за    позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції
Фонду   соціального   страхування
від   нещасних   випадків
на виробництві та професійних захворювань України у м. Селидове
Донецької області про відшкодування моральної шкоди .

встановив:

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Селидове
звернулося до Апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Селидівського
міського суду Донецької області від 26 грудня 2006 року, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволені частково і на його користь з відповідача у відшкодування
моральної шкоди стягнуто 6 500 грн. В апеляційній скарзі відділення ФСС м.
Селидове ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову
в задоволенні позову, оскільки є відсутнім висновок МСЕК про спричинення
позивачеві такої шкоди, а сам позивач не надав суду доказів заподіяння йому
моральних страждань внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві.

Крім цього, за зупиненням дії статті закону, що
регламентує право позивача на відшкодування моральної шкоди, у суду не було підстав
для задоволення вказаного позову, тим більше, вони є неналежною стороною по
справі.

В    засіданні    апеляційного    суду
представник   відділення    ФСС
за довіреністю   підтримала   доводи
апеляційної   скарги,    просила
про   її задоволення, скасування
судового рішення із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову. Позивач
в судове засідання не з"явився. Про час і місце розгляду справи
повідомлений належним чином.

Судом першої
інстанції при розгляді цієї справи встановлено наступні обставини.

У грудні 2006
року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача і зазначав, що
працював в підземних умовах на шахті „Ново донецька".

21.09.2001 року
при виконанні трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок , в наслідок якого
він був травмований.

Висновком МСЕК
від 28.01.2003 року в нього встановлено 15% втрати працездатності безстроково
внаслідок вказаного трудового каліцтва.

За таких
обставин, ушкодженням здоров'я та стійкою втратою внаслідок цього
працездатності йому спричинено моральну шкоду, оскільки він змушений внаслідок
каліцтва додавати зусиль для організації свого життя.

Тому він просив
суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь у
відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Рішенням
Селидівського міського суду Донецької області від 26 грудня 2006 року позов
задоволено частково і на користь ОСОБА_1 з відповідача стягнуто у відшкодування
моральної шкоди 6 500грн.

Суд дійшов
висновку, що викладені позивачем обставини обгрунтовано наданими ним довідками
та іншими відповідними матеріалами і тому знайшли підтвердження в судовому
засіданні.

Апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає
задоволенню.

При розгляді
цієї справи судом було встановлено, що внаслідок трудового каліцтва позивачеві
було завдано стійку втрату працездатності безстроково.

За вказаних
обставин, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку щодо спричинення
позивачеві внаслідок трудового каліцтва моральних страждань.

При вирішенні
питання щодо розміру спричиненої моральної шкоди судом враховано тяжкість
трудового каліцтва та характер спричинених ним моральних страждань, їх
тривалість, неможливість відновлення стану здоров'я та змушеність позивача
постійно додавати зусиль для організації свого життя.

Конституційним
Судом України в п. 4.1 рішення № 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року визначено, що
ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють
йому моральні та фізичні страждання.

У випадку втрати
потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж
заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

У той же час, суд при вирішенні цього спору визначив розмір відшкодування
шкоди значно меншим ніж встановлений в ст. 34 Закону України  „Про
загальнообов'язкове  державне  соціальне
страхування  від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" гранічним для осіб, у яких не встановлено стійку втрату
працездатності.

За таких
обставин, немає підстав вважати, що визначаючи розмір відшкодування позивачеві
моральної шкоди суд не врахував межі достаньості та справедливості.

Та обставина, що
позивачеві виплачено певну суму одноразової допомоги та сплачуються відповідачем
щомісячні суми у відшкодування шкоди, спричиненої здоров'ю, не впливають на
правильність правових висновків суду, оскільки не мають жодного відношення до
відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому втратою працездатності.

Крім цього,
апеляційний суд вважає, що зупинення на час розгляду справи дії спеціальної
норми закону, яка визначає лише порядок відшкодування позивачеві моральної
шкоди, всупереч доводам апеляційної скарги, не є підставою для відмови в
задоволенні позову і тому не впливає на правильність визначених правових
висновків суду.

Право позивача
на відшкодування моральної шкоди виникло в нього ще до зупинення дії вказаної
норми закону у вересні 2002 році і регламентовано ст. 1167 ЦК України, що на
час розгляду справи є чинною в повному обсязі.

До того ж згідно
з п. З ст. 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", висновок МСЕК про встановлення
наявності чи відсутності спричинення моральної шкоди особам, у яких встановлено
стійку втрату працездатності внаслідок шкідливих умов праці, не є обов'язковим,
оскільки спричинення моральної шкоди в таких випадках є очевидним.

Тому не можна
визнати спроможним і довод
апеляційної скарги щодо відсутності по цій справі взагалі доказів
спричинення позивачеві моральної шкоди стійким ушкодженням здоров'я на
виробництві внаслідок трудового каліцтва.

Не грунтуються
на вимогах чинного законодавства доводи скарги щодо притягнення судом
неналежного відповідача.

Відповідно до
вимог ст.ст. 1167,1187 ЦК
України дійсно шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, до яких
віднесено і копальні, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій
підставі володіє цим джерелом.

Разом з цим,
відповідно до вимог вказаного Закону державою встановлено спеціальний порядок
щодо відшкодування шкоди, завданої здоров"ю потерпілого умовами
виробництва - через відділення ФСС України.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень або неправильного
застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального
чи процесуального права та неправильної оцінки досліджених по справі доказів,
то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування або зміни судового
рішення немає.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 314 ЦПК України апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України у м. Селидове Донецької області відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від
26 грудня 2006 року залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду
України.