Справа № 22-72/07р.                                                     Головуючий
Категорія справи
- 14                                           Доповідач
в апеляційній інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2007 року колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області
у складі:

головуючого - судді Кота І.Н.,

суддів Богонюка М.Я. і
Монастирецького Д.І.,

при секретарі Жовнір 0.3.

та за участю ОСОБА_1.
і його представника ОСОБА_2., ОСОБА_3. і його представника ОСОБА_4.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2., представника за довіреністю ОСОБА_1, на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 04
вересня 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та розірвано
договір довічного утримання від 26.06.2006
року, укладений між згаданими сторонами і зареєстрований у Першій
Львівській державній нотаріальній конторі за НОМЕР_1, та стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_5.  8
грн. 50 коп. судового збору і 7 грн. 50 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2., представник за довіреністю
відповідача ОСОБА_1., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачеві в задоволенні її позовних вимог, покликаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм процесуального
права.

Апелянт вважає, що судом не було забезпечено вимог
процесуального закону щодо змагальності сторін та всебічного і повного
з'ясування обставин справи, оскільки неправомірно було відхилено клопотання
сторони відповідача про заслуховування особистих пояснень позивача по справі в
судовому засіданні та про виклик до суду свідків, які могли підтвердити
обставини, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення щодо заявлених
позовних вимог. Особисті пояснення позивача по справі в судовому засіданні
апелянт вважає необхідними, оскільки доводи позовної заяви прямо суперечать
показам в судовому засіданні, як відповідача, так і державного нотаріуса
ОСОБА_6., яка посвідчувала договір довічного утримання, який оспорюється.

Також вважає неправомірним покликання суду на те, що „у матеріалах справи є
достатньо доказів про те, що договір не виконувався" і що „відповідач не
надав суду жодних письмових доказів виконання договору" та інше, оскільки
в матеріалах справи відсутні будь-які докази (в т.ч. - письмові) щодо
невиконання відповідачем умов договору, а (в той же час) сама позивачка у своїй
позовній заяві зазначає про згоду „компенсувати ОСОБА_1 . всі його затрати, які
він поніс" провідуючи її. Крім цього, оскільки по розгляду справи було
лише одне судове засідання (так як суд відхилив клопотання відповідача про
відкладення розгляду справи для виклику свідків), відповідач був позбавлений
можливості зібрати та представити суду письмові докази на день ухвалення ним
рішення.

Висновок
суду про те, що „договір довічного утримання взагалі не виконувався і не буде
виконуватись, бо відповідач по справі пояснив, що роботу змінювати не має
наміру і буде надалі їздити по відрядженнях", не відповідає обставинам
справи і поясненням відповідача та спростовується його письмовою заявою в
прокуратуру про чинення перешкод зі сторони ОСОБА_4. і її батька у виконанні
відповідачем умов договору довічного утримання.

Крім цього, апелянтом до матеріалів апеляційної скарги долучено ряд
доказів, які (на його думку) підтверджують доводи апеляційної скарги та
заперечень щодо позовних вимог, які відповідач не мав можливості подати до суду
першої інстанції та які він отримав вже після ухвалення рішення по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на
підтримання апеляційної скарги та заперечення ОСОБА_3. (як правонаступника
позивача ОСОБА_5., яка померла 14.09.2006
року - а.с. 84) і його
представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 213
ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, що законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженими в судовому засіданні.

У п. 1
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року № 11 «Про судове
рішення» (з наступними змінами) також міститься роз'яснення про те, що
обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтями 10 і 60 ЦПК України
встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності
сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх
переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У п. 2
Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року № 3 „Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними" міститься роз'яснення, що
угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими
законом, а тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен
встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди
недійсною і настання певних юридичних наслідків.

У своєму позові позивач просила розірвати договір
довічного утримання на підставі ст.755 ЦК України, яка передбачає, що договір
довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача
у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків,
незалежно від його вини.

В той же час, як вбачається зі змісту позовної заяви,
позивач в обгрунтування своїх вимог посилається також і на те, що даний договір
між сторонами було укладено під впливом чи то помилки, чи то обману зі сторони
відповідача (ст.ст. 229,230
ЦК України).

Судом позов задоволено також на підставі ст. 755 ЦК України.

Обґрунтовуючи
своє рішення про задоволення позову, суд посилається на те, що „у матеріалах
справи є достатньо доказів про те, що договір взагалі не виконувався",
„відповідач не надав суду жодних письмових доказів виконання договору, а
натомість твердив, що регулярно виїжджає у відрядження", „суд враховує і
надзвичайно короткий термін дії самого договору - менше місяця", а також на те, що (в силу свого
матеріального становища) позивачка не потребувала матеріальної допомоги;
потребує невідкладної медичної допомоги, яку отримує завдяки її рідному
братові, „який нею дійсно опікується"; при цьому враховує „ступінь
родинних відносин" між позивачкою, її братом і відповідачем, та (з
урахуванням вище наведеного) приходить до висновку, що „договір довічного
утримання взагалі не виконувався і не буде виконуватись, бо відповідач ... роботу змінювати
не має наміру", а тому його необхідно розірвати.

Статтею 744
ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужувач) передає іншій стороні (набувачеві) у власність квартиру
(чи інше майно, яке має значну цінність), взамін чого набувач зобов'язується
відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, а ст. 746 ЦК України - що відчужувачем
може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я, а набувачем - повнолітня
фізична особа або юридична особа.

Як вбачається з вище наведеного, закон не пов'язує укладення, виконання та
розірвання договору довічного утримання, ні з місцем праці набувача, ні з
терміном дії цього договору, ні з матеріальним становищем відчужувача та його
потребою у матеріальній допомозі, ні з ступінню родинних відносин між
відчужувачем і набувачем чи третіми особами.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення про
задоволення позову тим, що „у матеріалах справи є достатньо доказів про те, що
договір взагалі не виконувався" та тим, що позивачкою „дійсно
опікується" її рідний брат, не покликається при цьому, які саме докази він
має на увазі.

В той же час, огляд матеріалів справи дає підстави
стверджувати, що докази в обґрунтування вище наведених висновків суду в
матеріалах справи взагалі відсутні.

Крім цього, позивач у позовній заяві сама опосередковано
визнає, що відповідачем були понесені відповідні затрати на виконання умов
договору, які вона „готова компенсувати".

Частиною 2
ст. 651 ЦК
України, яка регламентує загальні засади укладення, зміни і розірвання
договорів, встановлено, що договір може бути розірвано на вимогу однієї із
сторін у разі істотного порушення договору другою стороною.

Договір довічного утримання між сторонами було укладено 26.06.2006 року і місцем
виконання його умов сторонами була визначена квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5-6),
але, як вбачається з матеріалів справи (а.с. 16), вже станом на 15.07.2006 року
(менше, ніж через місяць - строк, який суд першої інстанції у своєму рішенні
визначає, як „надзвичайно короткий") відповідач зустрівся з елементами
протидії виконанню ним умов цього договору.

За вище наведеного, висновки суду про те, що „договір
довічного утримання взагалі не виконувався" і про „надзвичайно короткий
термін дії самого договору - менше місяця" (в контексті ст.ст. 651 ч.2,
755 ч.І п.1 ЦПК України), протирічять і взаємо виключають один одного.

А висновок суду про те, що „договір довічного утримання ... не буде
виконуватись, бо відповідач ... роботу змінювати не має наміру" (хоча, як
вбачається з протоколу судового засідання від 04.09.2006 року, відповідач в
судовому засіданні таких пояснень взагалі не давав) взагалі суперечить вимогам
ч.4 ст. 60 ЦПК України, якою встановлено, що доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

З
урахуванням вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що
оскаржуване апелянтом рішення не можна визнати обґрунтованим; позивачем не
представлено суду доказів в обгрунтування позовної вимоги, яка ґрунтується на
п.1 ч.І ст.755 ЦПК України, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що
„договір довічного утримання взагалі не виконувався" не відповідає
матеріалам справи, оскільки не підтверджується будь-якими доказами, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню - з ухваленням
нового рішення про відмову позивачу у задоволенні її позовних вимог.

Керуючись ст. 755
ЦК України, ст.ст. 303,
307 ч.І п.2, 309 ч.І п.п.
1, 2, 3, 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2., представника за довіреністю
ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 04 вересня 2006 року
скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні її позову до
ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, укладеного між ними та
посвідченого 26.06.2006 року державним нотаріусом Першої Львівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6. (реєстровий НОМЕР_1).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення і

може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги

безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двох
місяців з дня набрання рішенням

законної сили.