Справа
№22ц-399/2007                         Головуючий
Категорія - цивільна                              Доповідач -
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2007 року
місто Чернігів

Апеляційний
суд   Чернігівської області у
складі:

головуючого -
судді Хромець Н.С.

суддів -
Острянського В.І., Шемець Н.В.

при секретарі -
Мехед Т.О.

з участю -
позивачки ОСОБА_1, адвоката
ОСОБА_2, представника  відповідача  ОСОБА_3,   співвідповідача  ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні
суду цивільну справу за апеляційними скаргами ВАТ „Шорський завод продтоварів"
і ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на рішення
Щорського районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ВАТ
„Щорський завод продтоварів" про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Рішенням Щорського районного суду від 20 грудня 2006 року частково
задоволено позов ОСОБА_1
та ОСОБА_6 і стягнуто з ВАТ „Щорський завод продтоварів" по 20 000 грн. кожному на
відшкодування моральної шкоди, 30
грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ,
900 грн. за
надання юридичної допомоги, а також 2000
грн. державного мита на користь держави.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 просять
змінити рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути на їх
користь ще 59 000 грн.
відшкодування моральної шкоди. Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_6 вважають, що сума
моральної шкоди, стягнута судом на їх користь є заниженою і не відповідає
обставинам справи, оскільки не було дано належної оцінки діям власників та
керівництва заводу, не було взято до уваги чисельні порушення у відповідача,
які призвели до загибелі їх сина. Також, суд не врахував в повній мірі їх стан,
як батьків, у яких загинув син.

В своїй скарзі ВАТ „Щорський завод продтоварів"
просить скасувати рішення місцевого суду в зв"язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права та направити справу на новий розгляд.
Відповідач наполягає на тому, що
ємність, яка знаходилась на території заводу не була

задіяна в технологічному процесі, сама по собі вона не
може завдати шкоди, повністю контролюється людиною, а тому не містить ознак
джерела підвищеної небезпеки. На думку апелянта, судом безпідставно не взято до
уваги, що в діях майстра цеху ОСОБА_7 містяться ознаки злочину, і однією із
причин нещасного випадку є грубе порушення ОСОБА_7 правил безпеки під час
виконання робіт з підвищеною небезпекою, що призвело до загибелі ОСОБА_8.
Апелянт зазначає, що в діях відповідача відсутня вина та протиправна поведінка
відносно позивачів, оскільки загиблі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 знехтували правилами
техніки безпеки під час виконання робіт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг,
суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального і
процесуального закону, а підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_6 частково,
суд першої інстанції послався на заподіяння шкоди внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, володільцем якого є відповідач. Такий висновок суду
відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону і не
спростовується доводами апеляційної скарги. Відповідно до визначення, даного ч.
1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та
обладнання. До того ж, п. 26
Переліку об'єктів, машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки
(додаток № 2 до
Порядку видачі дозволів Державним комітетом з нагляду за охороною праці та його
територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України
від 15 жовтня 2003 р. № 1631 із змінами і доповненнями, внесеними Постановою KM України
11 березня 2004 р. № 313) обладнання основних виробництв для харчової промисловості
є устаткуванням підвищеної небезпеки. Пункт 62 Переліку робіт підвищеної небезпеки (додаток 1 до Порядку...)
визначає роботи у замкнутому просторі, в тому числі в ємностях, роботами
підвищеної небезпеки. Крім того, в судовому засіданні доведено, що ємність
експлуатувалась, використовувалась для зберігання продукції заводу і,
відповідно, доводи відповідача про те, що ємність, як не задіяна у
технологічному процесі, не може бути визнана джерелом підвищеної небезпеки, є
безпідставними.

Крім того, апеляційна скарга відповідача не може бути
задоволена і в зв'язку з тим, що згідно з даними акту про нещасний випадок на
виробництві від 21 серпня 2004 р. причинами нещасного випадку є проведення
монтажу та експлуатації ємності для зберігання продуктів переробки з грубими
порушеннями вимог безпеки та інші порушення Правил охорони праці для
плодоовочевих переробних підприємств. Пунктом 10 вказаного вище акту визначено, що порушення законодавства
про охорону праці допущене посадовими особами ВАТ „Щорський завод
продтоварів". Таким чином, вина відповідача підтверджується даними акта
про нещасний випадок на виробництві, а тому і відповідальність за заподіяну
моральну шкоду несе саме відповідач.

Доводи апелянта щодо порушення правил безпеки майстром
цеху ОСОБА_7 не можуть
бути підставою для звільнення відповідача від

2

відповідальності, зважаючи на вимоги законодавства про
охорону праці. Відповідно до ч.І ст. 13
Закону України „Про охорону праці" саме роботодавець зобов'язаний
створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці,
відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Оскільки
роботодавець зазначених вимог Закону не виконав, що підтверджено актом про
нещасний випадок на виробництві, на нього законно і обґрунтовано покладено
судом відповідальність за заподіяну смертю працівника моральну шкоду.

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування,
суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги вимоги розумності і
справедливості, необережну форму вини та відсутність умислу відповідача на
вчинення дій, що призвели до заподіяння моральної шкоди, часткове відшкодування
відповідачем заподіяної моральної шкоди (
видаткові касові ордери на суму 3500
грн. на а.с. 69-71),
а тому доводи апеляційної скарги позивачів також не дають підстав для зміни
рішення суду.

Зважаючи на наведене вище, рішення суду першої інстанції
по суті спору слід залишити без змін. Але апеляційний суд вважає за необхідне
привести у відповідність з вимогами Декрету Кабінету Міністрів „Про державне
мито" вирішення питання про стягнення з відповідача на користь держави
судового збору. Судом першої інстанції помилково застосовано п.п. „ж" п.1
ст. З Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито", яким
регулюється стягнення судового збору з позовних заяв про захист честі і
гідності, і стягнуто судовий збір у розмірі 5% від суми, стягнутої на
відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог п.п."д" п.1 ст. З
Декрету „Про державне мито" з позовних заяв немайнового характеру, якими є
і вимоги про відшкодування моральної шкоди в даному випадку, судовий збір
стягується в розмірі 0,5
неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить на даний час 8 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 303,
307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ВАТ „Щорський завод продтоварів", ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Щорського районного суду
Чернігівської області від 20
грудня 2006 року
залишити без змін.

Рішення місцевого суду в частині стягнення на користь
держави мита змінити, стягнувши з відкритого акціонерного товариства „Щорський
завод продтоварів" на користь держави 8 грн. 50
коп. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців.

Головуючий: