Справа № 2-2146/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19
жовтня 2007 року
Індустріальний районний суд м.

Дніпропетровська

в складі:  головуючого судді  Зосименко С.Г.

при секретарі          Карпенко В.Ю.,

розглянувши
в відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську  цивільну

справу
за позовом    ОСОБА_1   до
Відкритого акціонерного

товариства  «Дніпропетровський хлібокомбінат №2»  про поновлення на роботі,

стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та  моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В
липні  2007 року позивачка  звернулася до суду  із позовною заявою до

відповідача
про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час

вимушеного
прогулу та  моральної шкоди.  В
позовній заяві і в ході судового

засідання  позивачка
посилалася на те, що  з 01.02.2007
року  по 03.05.2007

року  вона працювала на посаді інспектора відділу
кадрів   у відповідача.

Наказом
№ 65-у від 03 травня 2007 року  вона була
звільнена за  ст. 38 КЗпП

України
( за власним бажанням).  Вважає
звільнення незаконним, оскільки 03.05

2007
року вона звернулася до відповідача  з
заявою про звільнення  з роботи на

підставі
ст.38 КЗпП України за власним бажанням.
Того ж дня відповідач її

звільнив,
видав належним чином оформлену трудову книжку та належні при

звільненні
суми.  Однак,  в своїй заяві про звільнення від 03.05.2007
року вона

не
зверталася до відповідача з проханням
звільнити її в день подання заяви.

Поважні
причини, які свідчать про неможливість продовження роботи в поданій

заяві
вказані не були. Ніякої додаткової
домовленості про звільнення саме
в

цей
день не було.  07.05.2007 року позивачка
звернулася  до  відповідача з

заявою
про відкликання зави про звільнення  від
03.05.2007 року,  але до роботи

її
не допустили та  письмової відповіді не
надали.  Сума середнього заробітку

за
час вимушеного прогулу до моменту пред'явлення позову до суду складає 790

грн.   Порушення законних прав позивачки призвели
до моральних страждань,

втрати
нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї  додаткових зусиль для

організації
життя.  Моральна шкода оцінена позивачкою
в 1000 грн.   Просила

визнати
звільнення незаконним та поновити на
попередній роботі та стягнути із

відповідача
середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 790 грн. та

моральну
шкоду в розмірі 1000 грн.

Представник
відповідача  судовому засіданні  позовні вимоги  не визнала в

повному
обсязі.   Вважає позовні вимоги  ОСОБА_1 не обґрунтованими та

такими,
що задоволенню не підлягають.   Так
ОСОБА_1 була прийнята на

роботу
з випробувальним терміном  строком
на  три місяці. Працюючи інспектором

відділу
кадрів, позивачка допускала багато помилок.
Але звільнена позивачка

була
за власним бажанням після того. як написала заяву про звільнення.  Трудову

книжку
ОСОБА_1 забрала самовільно, самостійно
зробивши запис в ній,  про

що
свідчить докладна записка.  З позивачкою
було проведено повний розрахунок.

На
письмову  заяву ОСОБА_1  від 07.05.2007 року їй була надана письмова

відповідь
15.05.2007 року.  Згідно наказу № 152 від
29.05.2007 року по

підприємству
штатна одиниця інспектору відділу кадрів була скорочена.

Суд
вислухавши сторони,  свідка,  дослідивши матеріали справи  вважає, що

позовна  заява
не підлягає задоволенню   з
наступних підстав.

Судом   встановлено,
що  згідно  наказу
ВАТ «Дніпропетровський хлібокомбінат

№2»  від 01.02.2007 року № 17-к    ОСОБА_1 була прийнята  на підприємство

із 01.02.2007 року на посаду   інспектора
відділу кадрів  із  тримісячним

випробувальним
терміном.  Як показала, допитана у
судовому засіданні як свідок

,
начальник відділу кадрів підприємства
ОСОБА_2,  позивачка не

справлялася
із своїми обов'язками, робила багато помилок і на неї були

нарікання.  З доповідної начальника планового відділу
Горпиняк Л.К. на ім'я

директора
ВАТ „Дніпропетровський хлібокомбінат № 2” вбачається, що  відома

ОСОБА_1
було 27.04.2007 року доведено, що закінчується випробувальний

термін
і вона може написати заяву про звільнення за власним бажанням або вона

може
бути звільнена за  погодженню сторін.

03.05
2007 року  ОСОБА_1 звернулася із заявою
до директора підприємства

про
звільнення  з роботи. Згідно наказу №
65-у від 03 травня 2007 року

позивачка
була звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. З наказом

про
звільнення позивачка була ознайомлена в той же день. Трудову книжну вона

заповнила
самостійно, поставила печатку і забрала, про що свідчить доповідна

начальника
відділу кадрів на ім'я директора підприємства.

7.05.2007
року  ОСОБА_1 надіслала   відповідачу заяву про відклик заяви

про
звільнення  від 03.05.2007 року.   На звернення ОСОБА_1 щодо

анулювання
заяви про звільнення   15.05.2007 року
ВАТ « Дніпропетровський

хлібокомбінат
№2»   була направлена відповідь, щодо
неможливості анулювання.

Суд не може прийняти  до уваги посилання  позивачки на те,  що дійсно

03.05.2007
року позивачка написала заяву про звільнення,
однак в своїй заяві

про
звільнення від 03.05.2007 року вона не зверталася до відповідача з

проханням  звільнити її в день подання заяви, і не
вказувала поважність

причин,
які свідчать про неможливість продовження роботи, крім того ніякої

додаткової   домовленості про звільнення саме  в  цей
день не було, оскільки

при
ознайомленні її з наказом про звільнення у той же день не заперечувала

проти
цього.

Відповідно до  ст. 38 КЗпП України,  працівник має право розірвати трудовий

договір,
укладений на невизначений строк.

Оскільки позивачкою  в поданій
заяві  03.05.2007 року  вказано прохання щодо

звільнення
в день подачі заяви,  в цей же день
ОСОБА_1  самостійно

забрано  трудову книжку та отримала кінцевий
розрахунок і тільки 07.05.2007

року
подала заяву про анулювання заяви про звільнення, то   суд
не вбачає

законних
підстав  для задоволення  вимоги
позивачки в частині визнання

звільнення
незаконним та поновлення на роботі.

Позивачкою
заявлені вимоги  щодо виплати  середньомісячної заробітної плати за

час
вимушеного прогулу  в розмірі 790 грн. 00
коп.

Як
встановлено в судовому засіданні
виплата всіх сум, належних позивачці при

звільненні
здійснена в день звільнення 03.05.2007 року, позивачкою в цей же

день
отримана трудова книжка, тому суд не вбачає законних підстав в задоволені

позовних
вимог в цій частині.

Позивачкою
заявлені вимоги в частині стягнення моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Відповідно
до ст.237-1 КЗпП України  відшкодування
власником або уповноваженим

ним
органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його

законних
прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'

язків
і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки  суд прийшов до висновку про правомірність
звільнення позивачки з

роботи,
то суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в частині

стягнення
моральної шкоди.

Відповідно
до ст.11 ЦПК України  суд розглядає
цивільні справи не інакше як за

зверненням
фізичних чи юридичних осіб,  в межах
заявлених ними вимог  і на

підставі
доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно
до ст.88 ЦПК України з позивачки підлягає стягненню на користь

держави
судовий збір 59 грн.  50 коп. та витрати
на інформаційно-технічне

забезпечення
розгляду справи у розмірі 30 грн.

Керуючись:  ст.
38, 235, 237-1  КЗпП України, ст.
ст. 11, 15, 27,31, 88,

212-215  ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ
:

У
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Стягнути із
ОСОБА_1  на користь держави  судовий збір
у

розмірі
59 грн. 50 коп.  та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення

розгляду
справи у розмірі 30 грн.

Рішення може
бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області

через
Індустріальний районний суд, шляхом подачі у 10-ти денний строк, з дня

проголошення
рішення, заяви про апеляційне оскарження і подання після цього

протягом
20-ти днів апеляційної скарги, або без подання заяви про апеляційне

оскарження,
шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10-ти днів з дня

проголошення
рішення.

Суддя

С.Г. Зосименко