У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

16
травня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Львіської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради,
Управління архітектури і містобудування Львівської міської ради, Управління
природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання наказу,
рішень міської ради і її виконавчого комітету, договорів купівлі-продажу
земельних ділянок, державних актів про право власності на земельні ділянки,
державних актів про право постійного користування земельною ділянкою, дозволу
на виконання будівельних робіт недійсними, за касаційними скаргами ОСОБА_4,
ОСОБА_3  і  ОСОБА_5,
на   рішення   Галицького
районного   суду м. Львова від 26
січня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня
2005 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2002 р.  ОСОБА_1 пред'явив в суді позов до Львіської
міської ради, її виконавчого комітету, департаменту землеустрою та планування
забудови міста, ОСОБА_3 і ОСОБА_4. про визнання недійсними рішень міської ради,
її виконавчого комітету, департаменту землеустрою та планування забудови міста,
а також договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Зазначав, що він з 1956 р. є мешканцем квартири АДРЕСА_1.  Разом
з  ним  в  цій  квартирі
проживала  його  мати ОСОБА_9 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

23.07.1996 р. він з матір'ю квартиру приватизував, а після смерті
матері  прийняв спадщину і став єдиним
власником квартири АДРЕСА_1.

В листопаді 1996 р. за наполяганням ОСОБА_5. ним була написана заява про
відмову від приватизації належної йому частки прибудинкової земельної ділянки.
Проте до весни 2002 р. порядок користування земельною ділянкою біля будинку не
змінювався і йому не було відомо про її приватизацію іншими особами.

Весною 2002 р. ОСОБА_4. і ОСОБА_3 поставили його до відома, що земельна
ділянка, на якій знаходиться його намет, є їх власністю. Після цього він
з'ясував, що наказом департаменту землеустрою та планування забудови міста
НОМЕР_1 від 28.03.1997 р. прибудинкова земельна ділянка площею 1000 кв.м була
передана у спільну сумісну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.,
а земельна ділянка площею 251 кв.м передана у їх постійне користування для обслуговування
житлового будинку. В подальшому ці особи відчужили  земельну ділянку площею 1000 кв.м  ОСОБА_5., а останній 9.09.1999 р. продав
частину цієї ділянки площею 459 кв.м ОСОБА_4. та ОСОБА_3.

Оскільки ці дії були вчинені без згоди його матері, яка була співвласницею
квартири АДРЕСА_1, вважав, що приватизація і подальше відчуження частини
земельної ділянки є незаконними.

Крім  того  9.09.1999 р.
ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7  та
ОСОБА_8. подали заяву директору департаменту про відмову від присадибної ділянки
площею 251 кв.м, що була передана у їх постійне користування для обслуговування
житлового будинку, на користь ОСОБА_4. та ОСОБА_3 На підставі заяви
рішенням  Львіської міської ради від
9.11.2000 р. ця земельна ділянка була вилучена з користування заявників та
надано погодження на її передачу в користування ОСОБА_4. та ОСОБА_3, а також
дозволено збір матеріалів на відведення цієї ділянки у постійне користування
для будівництва і обслуговування житлового будинку.

15.01.2001 р. виконавчий комітет прийняв рішення, яким дозволив ОСОБА_4. і
ОСОБА_3. виготовити проект відведення земельної ділянки для будівництва
житлового будинку.

Оскільки ці дії були вчинені без його згоди, як співвласника квартири
АДРЕСА_1, а за будинком не залишилось земельної ділянки, необхідної для його
обслуговування, позивач вважав, що ці рішення міської ради та її виконавчого
комітету є незаконними.

Вважаючи, що строк позовної давності було пропущено з поважних причин,
позивач просив суд про його поновлення та визнання недійсними зазначених рішень
міської ради, її виконкому та департаменту землеустрою та планування забудови
міста, а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 9.09.1999 р.

В подальшому ОСОБА_1 та його сестра ОСОБА_2, яка також прийняла спадщину
після смерті матері, доповнили позов вимогами до ОСОБА_5., ОСОБА_6,  ОСОБА_10, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про  визнання недійсними  державних актів про право власності на
земельні ділянки та державних актів на право постійного користування земельною
ділянкою, виданих на ім'я  відповідачів,  договорів відчуження спірних земельних
ділянок, укладених між відповідачами, а також дозволу від 10.04.2003 р. на
виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального двоквартирного
житлового будинку.

Справа розглядалася судом неодноразово.

Останнім рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26.01.2005 р.
позов задоволено: поновлено строк звернення до суду за захистом порушеного
права, визнано  недійсними наказ
департаменту землеустрою та планування забудови міста НОМЕР_1 від 28.03.1997
р., державні акти про право власності на земельні ділянки та державні акти на
право постійного користування земельною ділянкою, видані на ім'я
відповідачів,  договори купівлі-продажу
спірних земельних ділянок, укладених між відповідачами 2.07.1998 р. та
20.02.2001 р., рішення міської ради від 9.11.2000 р., її виконкому від
15.06.2001 р. і від 28.01.2001 р., а також дозвіл від 10.04.2003 р. на
виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального двоквартирного
житлового будинку,  виданий  на
ім'я відповідачів ОСОБА_4. та ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.05.2005 р. рішення
місцевого суду залишено без змін з уточненням мотивувальної частині рішення
покликанням на норми ст. 48 ЦК УРСР.

В обґрунтування касаційних скарг відповідачі посилаються на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ОСОБА_4. та ОСОБА_3 ставлять питання про скасування
судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в позові, а ОСОБА_5. -
про скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

Колегія  суддів  дійшла
висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4. та ОСОБА_3  підлягає
частковому задоволенню, а
касаційна  скарга ОСОБА_5. -
задоволенню  з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України 1963 року, який діяв на час розгляду
справи,  рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 202-1 цього Кодексу - при ухваленні
рішення суд приймає рішення щодо:

1)
наявності обставин (фактів), якими обгрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються;

2) наявності інших
фактичних даних (пропуск  строку  позовної давності тощо),  які мають значення для вирішення справи,  а також доказів на їх
підтвердження.

При вирішенні справи суд першої
інстанцій  виходив з того,  що
позивач  23.07.1996 р. разом  з
матір'ю  приватизували  і
стали власниками  квартири  АДРЕСА_1. Після смерті матері, яка настала
ІВ., він разом з сестрою ОСОБА_2 прийняли спадщину і стали співвласниками
квартири АДРЕСА_1.

Рішенням  виконавчого  комітету від 20.03.1953 р. НОМЕР_2 за
будинком АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 1251 кв.м.

23.11.1996 р. позивач на ім'я голови Львівської міської ради подав заяву
про відмову від приватизації цієї прибудинкової ділянки. Наказом департаменту
землеустрою та  планування  забудови
міста за НОМЕР_1  від 28.03.1997
р.  земельна  ділянка
площею 1000 кв.м  була передана у
спільну сумісну власність власникам квартири НОМЕР_3 цього будинку ОСОБА_6,
ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8., а земельна ділянка площею 251 кв.м передана у їх
постійне користування для обслуговування житлового будинку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної
давності підлягає поновленню як пропущений з поважних причин; а цей наказ було
прийнято з порушенням прав співвласниці квартири АДРЕСА_1 - матері позивача
ОСОБА_9., яка не подавала заяви про відмову від приватизації частки
прибудинкової ділянки, а також з порушенням прав ОСОБА_1., як  співвласника цієї ж квартири на
користування  спірною земельною
ділянкою.

Залишаючи рішення місцевого суду без змін, апеляційний суд прийшов до
висновку, що заява позивача від 23.11.1996 р. про відмову від приватизації  прибудинкової земельної ділянки не
породжувала жодних правових наслідків, оскільки співвласники будинку не були
наділені правом на спірну земельну ділянку у встановленому земельним
законодавством порядку.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 1 Декрету КМ України від 26.12.1992 р. “Про
приватизацію земельних ділянок”, що діяв на час виникнення спірних
правовідносин, на місцеві  Ради
народних  депутатів було покладено
обов'язок забезпечити  передачу  протягом
1993 року  громадянам  України
у приватну власність земельних
ділянок,  наданих  їм
для   ведення особистого
підсобного господарства, будівництва  і  обслуговування жилого будинку  і
господарських  будівель  (присадибна
ділянка), садівництва,  дачного  і  гаражного  будівництва,
у  межах  норм, установлених
Земельним кодексом України. Статтею 4
Декрету було встановлено, що
громадяни  України  мають право
продавати або іншими способами відчужувати
земельні ділянки, передані їм для цілей,
вказаних у статті 1 цього Декрету, без зміни
їх  цільового   призначення.

Статтею 30 ЗК України 1990 року, що діяв на час
виникнення спірних правовідносин, передбачалось, що при переході права
власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового
призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється
в порядку відведення.

Згідно вимог ст.ст. 71, 80 ЦК УРСР 1963 р. загальний строк позовної
давності для звернення до суду за захистом порушеного права встановлено в 3
роки, а закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Вирішуючи справу, місцевий суд з урахуванням часу написання позивачем заяви
від 23.11.1996 р. про відмову від приватизації частки земельної ділянки на
користь сусідів та часу пред'явлення позову в травні 2002 р. не вирішив питання
про наявність чи відсутність підстав для поновлення пропущеного строку позовної
давності, оскільки послався на обставину, яка не є підставою для поновлення
строку.

Зазначивши, що земельна ділянка площею 1251 кв.м була закріплена за
будинком рішенням виконавчого комітету міської ради від 20.03.1953 р., місцевий
суд не звернув уваги на те, що цим рішенням за будинком було закріплено 2629,7
кв.м землі (а.с. 244) та не з'ясував на підставі якої містобудівної та
землевпорядної документації площа прибудинкової земельної ділянки була
визначена в межах 1251 кв.м, а також не з'ясував, чи не передавалась спірна
земельна ділянка у власність і користування мешканців приватизованих квартир у
порядку відведення.

Зазначивши, що підставою для задоволення позову є встановлення факту
порушення відповідачами прав співвласника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_9., яка не
подавала заяви про відмову від приватизації частки прибудинкової ділянки,
місцевий суд не врахував, що сама ОСОБА_9за життя не порушувала питання про
пред'явлення позову в суді, а позивач і його сестра не є спадкоємцями такого
права спадкодавця, оскільки таке право вимоги не включається до обсягу
спадщини.

Визнаючи недійсними з підстав ст. 48 ЦК УРСР 1963 року
правовстановлюючі документи щодо відчуження спірної ділянки власниками цієї
приватизованої ділянки ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7 та ОСОБА_8  відповідачу ОСОБА_5., суди не дали ніякої оцінки тим обставинам, що 24.04.1997 р.
останній став власником квартири НОМЕР_3 на підставі договору дарування,
укладеного між ним та  відповідачами
ОСОБА_7 й ОСОБА_8; що після відчуження ОСОБА_5 відповідачам  ОСОБА_4.  і  ОСОБА_3.  ділянок
площею 459 кв.м і 371 кв.м у власності ОСОБА_5.
залишилась земельна ділянка прощею 170 кв.м навколо будинку; а також доводам
відповідачів ОСОБА_4. та ОСОБА_3 про те, що вони є
добросовісними набувачами спірних ділянок та придбали спірні ділянки без зміни
їх цільового призначення.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 151, 202, 2021
ЦПК України 1963 року не з'ясували належним чином сутності заявлених вимог, наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги
і заперечення  та якими доказами
вони підтверджуються; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами.

Крім того місцевим судом не була вирішена позовна вимога щодо визнання
недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 459 кв.м від
9.09.1999 р.,  укладеного  між ОСОБА_5, з одного боку, та  ОСОБА_4.
і  ОСОБА_3, з другого боку, на що
не звернув уваги і суд апеляційної інстанції.

За таких обставин, ухвалені в справі судові рішення  не можна визнати законними і обґрунтованими,
а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково, касаційну скаргу
ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 січня 2005 року та
ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2005 року скасувати,
а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного
Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін