У Х В А Л А

Іменем України

6 червня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Пшонки М.П.,

суддів:

Берднік І.С.,

Лященко  Н.П.,

Костенка А.В.,

Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про розірвання договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2003 року ОСОБА_3
пред'явив  у  суді
позов  до ОСОБА_2про розірвання
договору довічного утримання.

Зазначав, що 4 липня 2001 року він
уклав із відповідачкою договір довічного утримання, за умовами якого належний
йому на праві приватної власності
АДРЕСА_1 у м. Баштанка з господарськими будівлями і спорудами переходить
у власність відповідачки, а остання зобов'язалася довічно його утримувати,
забезпечуючи харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, і зберегти в
його безплатному довічному користуванні одну жилу кімнату розміром 17,5
кв.м.  Вартість зазначеного матеріального
забезпечення, ураховуючи всі вищевказані складові, була визначена сторонами в
сумі                 118 грн. на місяць.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2неналежно
виконує умови договору, не купує йому продуктів харчування, одягу та не
здійснює догляду, позивач просив із підстав ст. 428 ЦК України (1963 року)
задовольнити позов.

4 листопада 2003 року позивач
помер.  ОСОБА_1, його сестра, звернулась
з клопотанням про допуск її до участі у справі як правонаступника позивача з
тих підстав, що вона є єдиним спадкоємцем померлого за законом.

Ухвалою суду від 5 лютого 2004 року до
участі в справі в порядку правонаступництва допущено ОСОБА_1, яка підтримала
заявлені позовні вимоги.

Рішенням  Баштанського
районного  суду  Миколаївської
області  від 4 березня 2004 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 19 травня 2004 року зазначене рішення суду першої
інстанції скасовано та постановлено нове, яким позовні вимоги задоволені -
розірвано укладений між сторонами договір довічного утримання.

У касаційній скарзі ОСОБА_2просить
скасувати постановлене апеляційним судом рішення, посилаючись на порушення ним
норм матеріального та процесуального закону, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 425, 426 ЦК
України (1963 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне
забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної
допомоги. В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка
відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види
відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види
матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх
грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

У силу вимог ст. 428 ЦК України договір
довічного утримання може бути  розірваний
за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на
себе за договором. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок
повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача,
зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються.

ОСОБА_3 передав належний йому на праві
приватної власності будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами
відповідачці, а остання зобов'язалася довічно його утримувати, забезпечуючи
харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою. Грошова оцінка
матеріального забезпечення, що надається ОСОБА_2, визначена в договорі в сумі
118 грн. на місяць.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний
суд виходив із того, що відповідачкою не виконувались обов'язки за договором.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 161, 162 ЦК
України (1963 року) зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в
установлений строк відповідно до умов договору. Одностороння відмова від
виконання зобов'язання не допускається, за винятком випадків, передбачених
законом.

Заперечуючи проти позову, відповідачка
зазначала, що на початку червня 2003 року позивач відмовився від її послуг з
догляду за ним, мотивуючи  тим, що
знайшов інших опікунів - сім'ю ОСОБА_4, з якими бажає укласти договір на більш
вигідних для нього умовах.

Судом першої інстанції ретельно
перевірялись доводи відповідачки щодо неможливості виконання своїх обов'язків у
зв'язку з неправомірними діями позивача. З урахуванням зібраних у справі
доказів суд дійшов обґрунтованого висновку, що вони знайшли своє підтвердження
в судовому засіданні.

Ці обставини підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5  Згідно
з поясненнями останнього з травня 2003 року він майже що ночі ночував із
позивачем у його будинку, надавав разом із дружиною необхідну допомогу (а.с.
78).

Зазначені обставини визнані й
позивачкою (а.с. 59).

Проте, скасовуючи рішення суду першої
інстанції й постановляючи нове, суд апеляційної інстанції поклав в основу рішення
лише події, що мали місце після червня 2003 року.

Судом першої інстанції встановлено, що
з липня 2001 року до червня 2003 року, коли позивач в односторонньому порядку
відмовився від виконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за договором довічного
утримання,  остання   надавала
довічне   матеріальне  забезпечення ОСОБА_1 у вигляді житла,
харчування, необхідної допомоги та догляду за ним.

Сам ОСОБА_1 визнав у судовому
засіданні, що ОСОБА_2 1-3 рази на тиждень відвідувала його, готувала й
приносила йому їжу, також їсти приносили її батьки та дочка (а.с. 74).

Виконання відповідачкою зобов'язань за
договором довічного утримання
підтвердили   свідки:  ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13  Зазначені обставини підтверджується й
письмовими доказами, яким суд дав належну оцінку.

За таких обставин суд першої інстанції,
постановляючи рішення, з'ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним
доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки
в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Ураховуючи наведене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської
області від 19 травня 2004 року скасувати, а рішення Баштанського районного
суду Миколаївської області від 4 березня 2004 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П.Пшонка

Судді:

І.С.Берднік

А.В.Костенко

Н.П.Лященко

Ю.В.Прокопчук