Справа №
інстанції: суддя -
Доповідач: суддя -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2007 року                                                      м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючого:
судді Стельмах Н.С., суддів. Стратіло В.І, Резникової Л.В. при секретарі
Писаревій Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1. представника позивачки
адвоката ОСОБА_4., представника відповідачів та позивачів за зустрічним позовом
ОСОБА_5., розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного
суду справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_5. на
рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 20 листопада 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
Третя особа - Об'єднання
співвласників багатоповерхових будинків (далі ОСББ) „Світанок" про
визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3до ОСОБА_1, Тертя особа ОСББ „Світанок" про
вселення та усунення перешкод у користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

19.04.2006
року позивачка ОСОБА_1. звернулась до суду з цим позовом про визнання
відповідачів-колишнього чоловіка ОСОБА_3та сина останнього від першого шлюбу - ОСОБА_2про
визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вказуючи, що
спірною є квартира АДРЕСА_1жилою
площею 26,41 кв.м.

У цій квартирі зареєстровані відповідачі, а також вона та
двоє неповнолітніх дітей -
донька 1990 року
народження та син 1998 року
народження.

У жовтні 1999
року відповідач ОСОБА_2. вступив у шлюб з жінкою і, забравши свої речі,
перейшов на інше постійне місце проживання за адресою кв.АДРЕСА_2.

Інший відповідач -
колишній чоловік розірвав з нею шлюб 17
вересня 2004 року,
повідомив їй, що з речей йому нічого не потрібно, залишив сім'ю і з 10.10.2004 року перейшов
жити на постійне місце проживання у м. Мар'янку, де утворив сім'ю з іншою
жінкою.

Позивачка просила постановити рішення, яким на підставі
ст. 107 ЖК
України визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним
жилим приміщенням за вказаною адресою.

У липні 2006
року ОСОБА_2. та ОСОБА_3. подали зустрічний позов до ОСОБА_1. про вселення
та про усунення перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням.

В обґрунтування позову посилались на те, що після
народження другої дитини між ОСОБА_2. та ОСОБА_1. значно погіршились відносини,
вона у всьому

2

,його попрікала і він був вимушений
піти з дому щоб уникати сварок. У 2000
році відношення вкрай погіршились і він вимушений був піти з дому та
тимчасово проживати за іншою адресою.

Після розлучення у вересні 2004 року з за
постійних сварок, які здіймала позивачка, ОСОБА_3. також був вимушений піти з
квартири. Приблизно у лютому-березні позивачка змінила замки на дверях і
перестала їх пускати. Таким чином, вони не проживали у спірній квартирі через
протиправну поведінку позивачки.

Просили вселити їх до спірної
квартири, встановити порядок користування квартирою, виділивши їм кімнату
площею 12, 56 кв.м., а
нежилі приміщення залишити у спільному користуванні та зобов'язати ОСОБА_1. не
чинити їм перешкод у користуванні спірною квартирою.

Рішенням Вугледарського міського
суду Донецької області   від 20.11.2006 року позов
ОСОБА_1. задоволено, відповідачів визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою на
підставі ст. 107 ЖК України,
а у задоволенні їх зустрічного позову відмовлено.

Представник
відповідачів подав апеляційну скаргу на це рішення, вважає його незаконним,
необгрунтованим, посилаючись на те, що судом порушені вимоги процесуального і
матеріального права, допущено невідповідність висновків фактичним обставинам
справи.

Апелянт
вказував, що матеріалами справи підтверджено те, що спірна квартира була надана
ОСОБА_3. згідно ордеру №3612
від 09.09.1982 року та
його дружині ОСОБА_6., яка померла у 1989
році. Того ж року він одружився з ОСОБА_1. і вона, як член сім'ї основного
наймача вселилась у спірну квартиру. Від шлюбу народилось двоє дітей. Крім
того, у спірній квартирі проживав ОСОБА_2.- син від першого шлюбу.

Відповідачі не
мали можливості проживати у спірній квартирі через протиправну поведінку
позивачки. Однак вони не мають іншого житла, тимчасово проживають у іншому
місці, оскільки ОСОБА_1. не дає можливості їм вселитися.

У апеляційній
скарзі йдеться про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового
по суті зустрічного позову.

Від ОСОБА_1.
надійшли письмові заперечення на скаргу, в яких вона просить апеляційну скаргу
відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю
- доповідача,
пояснення сторін, що з'явились, перевіривши матеріали справи й обговоривши
доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з таких
підстав.

Відповідно до
ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення, які
суд вважав встановленими, порушення, або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального права.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1. та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив з того, з жовтня 1999
відповідач ОСОБА_2. не проживає у спірній квартирі через те, що вступив у
шлюб та проживає разом з дружиною за адресою АДРЕСА_2Від цього шлюбу народилася
дитина. Відповідач мешкає разом з сім'єю у квартирі дружини, вселятися до
спірної квартири не бажає, що він сам і підтвердив, а також це підтвердили
свідки.

Інший відповідач ОСОБА_3. з жовтня 2004 року також не
проживає у спірній квартирі, тому що після розірвання шлюбу з позивачкою у
вересні 2004 року

3

вступив у цивільний
шлюб та проживає з іншою жінкою у АДРЕСА_3 і там він
проживає більше двох років.

З огляду на
викладене, суд зробив правовий висновок про те, що відповідачі відповідно до
ст.107 ЖК України втратили право користування спірним житлом з моменту їх
вибуття на постійне місце проживання? до іншого житла.

Однак
апеляційний суд вважає, що з такими висновками погодитись не можна, оскільки
вони ґрунтуються на недоведених обставинах справи та не відповідають вимогам
матеріального права.

Відповідно до
положень, закріплених у ч.З ст.47 Конституції України та ч.З ст.9 ЖК України
ніхто не може бути примусово позбавлений житла, ніхто не може бути виселений із
займаного приміщення або обмежений у праві користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У роз'ясненнях,
що містяться у п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. №2 (далі Постанова)
вказано, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на
інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Таким чином,
відповідно до вимог чинного законодавства суду першої інстанції слід було
встановити факт вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання.

Судом
встановлено, підтверджено матеріалами справи і сторонами не заперечується, що
спірна квартира була надана відповідачу ОСОБА_3. на підставі ордеру №3612 від 9 вересня 1982 року, виданого
виконавчим комітетом Петровської районної Ради народних депутатів міста
Донецька на сім'ю з трьох осіб: самому ОСОБА_3.; його дружині ОСОБА_6.; та сину
ОСОБА_2, 1979 року
народження ( а.с.54).

Після смерті
першої дружини ОСОБА_3. у 1989
році одружився з ОСОБА_1., яка вселилась до спірної квартири у якості члена
сім'ї основного наймача. Від цього шлюбу народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_6, 1990 року народження
та син ОСОБА_7., 1998 року
народження.

У спірній
квартирі стало проживати п'ятеро членів однієї сім'ї, які відповідно до
ст.ст.64, 65 ЖК
України, користуються нарівні усіма правами і несуть обов'язки, пов'язані з
договором найму, мають рівні права щодо користування жилим приміщенням.

У судовому
засіданні було встановлено, що після народження другої дитини між позивачкою
ОСОБА_1. та відповідачами погіршилися взаємовідносини, стали виникати сварки.
Саме через конфлікти у сім'ї, з метою уникати сварок, спочатку відповідач
ОСОБА_2., а потім і відповідач ОСОБА_3. стали проживати окремо у інших жилих
приміщеннях за вказаними адресами.

Суду слід було
звернути увагу, що відповідно до абз.2,3 п.П вказаної вище Постанови на
ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання ( повідомлення про
це в листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Громадяни, відсутні у місці постійного проживання можуть
бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим
приміщенням, з якого вони вибули в разі одержання жилої площі, вселення на жилу
площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для
постійного проживання.

4

На порушення
вказаних вимог суд не з'ясував та не навів доказів, якими підтверджується факт
вибуття відповідачів на інше постійне місце проживання.

Разом з тим, з
матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2., хоч і утворив сім'ю в
іншому місці, однак проживає у жилому приміщенні, яке не належить ні йому, а ні
його дружині, оскільки власником цього жилого приміщення є стороння особа.
Отже, не спростовані доводи про те, що він вселився на жилу площу, яка не
належить члену його сім'ї і тому немає підстав вважати, що він обрав інше
постійне місце проживання.

Відповідач
ОСОБА_3. дійсно мешкає у АДРЕСА_3.
Однак судом першої інстанції не з'ясовувалось, кому належить вказане жиле
приміщення, чи є ОСОБА_3. членом сім'ї власника цього жилого приміщення.

Між тим, з
матеріалів справи вбачається, що фактичних даних, які б свідчили про те, що
ОСОБА_3. обрав вказане жиле приміщення постійним місцем свого проживання, не
встановлено. На спростування висновку суду першої інстанції про це свідчить те,
що ОСОБА_3. своїх речей зі спірної квартири не вивозив, навідувався до спірної
квартири, сплачував комунальні платежі, намагався вирішити питання щодо
проживання у спірній квартирі, а коли це виявилось неможливим через неприязні
стосунки з ОСОБА_1., він у 2004
році після розірвання шлюбу з позивачкою звернувся до неї з позовом про
зміну договору житлового найму спірної квартири.

Провадження у
цій справі було закрито у зв'язку з вирішенням спору у добровільному порядку,
про що йдеться в ухвалі Вугледарського міського суду від 25.10.2004 року ( а.с. 129).

Оскільки, як
встановлено апеляційним судом, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_3. та
ОСОБА_2. не проживали у спірному жилому приміщенні через неприязні стосунки з
ОСОБА_1., проти чого остання не заперечувала, вони не обрали собі іншого
постійного місця проживання, не набули права на житло у іншому місці, не
виказали відмови від проживання у спірній квартирі та не втратили зв'язок, зі
спірним житлом, про що свідчить їх реєстрація у спірній квартирі, висновок суду
про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням на
підставі ст. 107 ЖК
України, є таким, що не ґрунтується на матеріалах справи.

З урахуванням
наведеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував
обставин, що мають значення для справи, ухвалив рішення, посилаючись на
недоведеність обставин, що мають значення, які суд вважав встановленими, що
відповідно до пп..1,2 ч.І ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення
і ухвалення нового рішення.

Разом з тим,
вимоги позивачів про встановлення порядку користування спірною квартирою з
виділенням їм жилої кімнати площею 12,56
кв.м, та про покладення обов'язку на ОСОБА_1. не чинити перешкод у
користуванні спірним жилим приміщенням задоволенню не підлягають з таких
підстав.

Відповідно до
ст.104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів
сім'ї, які проживають з ним разом, укладення окремого договору найму, якщо жилу
площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке
відповідає вимогам ст.63 цього Кодексу, а ст.63 ЖК України передбачено, що
предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного, громадського
житлового фонду є окрема квартира або ізольоване жиле приміщення, що
складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле
приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого
для надання одній

5

особі (
частина перша статті 48),
частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а
також підсобні приміщення (
кухня, коридор, комора тощо).

Оскільки, чинним
житловим законодавством не передбачено встановлення порядку користування жилим
приміщенням, яке відноситься до державного житлового фонду, апеляційний суд
вважає, що позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі. А з
урахуванням того, що про зміну договору найму жилого приміщення у позові
заявлено не було, вказана обставина позбавляє суд апеляційної інстанції
можливості вирішувати це питання.

Крім того, не
знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1. чинить
перешкоди позивачам у користуванні спірним жилим приміщенням, оскільки
переконливих доказів з цього приводу надано не було.

Наявність
неприязних стосунків між сторонами не є доказом протиправної поведінки тільки з
боку однієї сторони.

З урахуванням наведеного,
керуючись ст.ст. 303-305,
п.2 ст. 307, пп..1,2
ч.І ст.309, 313, ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення
Вугледарського міського суду Донецької області від 20.11 2006 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

У задоволенні
позову ОСОБА_1до ОСОБА_2,
Третя особа - Об'єднання
співвласників багатоповерхових будинків „Світанок" про визнання такими, що
втратили право користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов
ОСОБА_2, ОСОБА_3до ОСОБА_1, Тертя особа Об'єднання співвласників
багатоповерхових будинків „Світанок" про вселення та усунення перешкод у
користування жилим приміщенням задовольнити частково.

Вселити
ОСОБА_2та ОСОБА_3в квартиру №
АДРЕСА_1, а в іншій частині позову відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: