Справа № 22 Ц- 3066/ 2007 р.
Головуючий у 1 інстанції  Дубас
Доповідач у 2 інстанції Яворський М.А
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 грудня 2007 року                                                                                                                                           м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді :  Яворського М.А.

суддів                         Корзаченко І.Ф.. Червінко
К.С.

при секретарі           Бобку О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою
Фермерського господарства «ООКОР» на рішення Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 14 червня 2007 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Фермерського господарства «ООКОР», Немішаєвського
державного аграрного коледжу, Микулицької сільської ради Бородянського району
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу в частині покупця та перевід прав покупців за
договором купівлі-продажу, визнання недійсним
свідоцтва про  право власності на
нерухоме майно та визнання за позивачами права власності на майно, -

встановила :

У квітні 2006 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до Фермерського господарства «ООКОР» та
Немішаєвського державного аграрного коледжу про визнання недійсними з підстав,
передбачених ст.57 ЦК України 1963 року, укладеного між ними 11 грудня 2001
року договору купівлі-продажу недобудованих приміщень складу та контори
норкової ферми, розташованих на території господарського двору аграрного
коледжу. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що за усною домовленістю з
головою Селянського фермерського господарства «ООКОР» ОСОБА_3вказані приміщення
фактично були придбані за її кошти та для неї, так як в майбутньому фермерське
господарство повинно було реорганізуватися в КСП, членом якого вона мала бути.
Проте відповідач обманув її та після добудови приміщень зареєстрував їх на
фермерське господарство, до якого включив трьох членів своєї сім'ї,
відмовившись створювати колективне підприємство. Посилаючись на те, що добудова
вказаних приміщень також відбувалася за її власні кошти, а свідоцтво про право
власності на добудовані приміщення 9 квітня 2004 року було видано
відповідачеві, позивачка просила визнати за нею право власності на нерухоме
майно, що розташоване АДРЕСА_1.

В ході розгляду справи позивачка
змінила та уточнила позовні вимоги. Посилаючись на те, що зазначені в договорі
недобудовані приміщення фактично були куплені за її кошти, внесені до каси  Немішаєвського  державного аграрного коледжу її чоловіком
ОСОБА_2, позивачка просила перевести на неї права покупця за договором від 11
грудня 2001 року згідно ст. 58 ЦК України 1963 року, а також визнати за нею
право власності на нерухоме майно, що розташоване АДРЕСА_1 з підстав добудови
цього майна за особисті кошти позивачки, визнавши недійсним свідоцтво про право
власності на майно, видане фермерському господарству «ООКОР», одночасно
позивачка просила поновити їй строк для звернення до суду з позовом про перевід
прав покупців, так як лише у 2004 році голова Фермерського господарства «ООКОР»
повідомив їй, що не буде створювати ніякого колективного підприємства та приймати
позивачку до його членів і визнавати за нею право власності на майно чи
будь-яку його частину. З цього часу позивачка дізналася про порушення свого
права.

У січні 2007 року з позовом до суду
звернувся ОСОБА_2, який просив  ухвалити
рішення яким визнати договір купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року укладений
між Немішаєвським ДАК та ФГ «ООКОР» частково недійсним з підстав передбачених
ст. 58 ЦК УРСР, та визнати його покупцем по даному договору, при цьому
посилався на те, що про купівлю недобудованих будівель у Немішаєвському
державному аграрному коледжі домовлявся саме він, особисто вніс свої власні
кошти та кошти дружини ОСОБА_1 до каси коледжу від імені фермерського
господарства, що стверджується поясненнями як ОСОБА_3, так і директора
аграрного коледжу.

В червні 2007 року ОСОБА_2 уточнив
свої позовні вимоги та просив спірний договір купівлі-продажу  від 11 грудня 2001 року  визнати частково недійсним в частині що
стосується покупця  та визнати його
покупцем  по вказаному договору . І так
як в подальшому всі добудови до придбаних об'єктів  робилися за
його та дружини ОСОБА_1
кошти  тому просив визнати за ним
та ОСОБА_1 право власності в рівних частинах
на житловий будинок, склад. Колодязь, огорожу, замощення ,
скважину,  зливну яму, сарай під літерою
«Б» сарай під літерою «Г», накриття  під
літерою «Д», загальною площею  388.8 м.2,
які розташовані на земельній ділянці
площею  42910  м.2, яка розташована АДРЕСА_1.
Вважав строк позовної давності таким. що не пропущений оскільки до 2004 року
відповідачі не заперечували їх право на вказані об'єкти, і тільки після
отримання свідоцтва на право власності на вказані об'єкти відповідач ОСОБА_3.
почав ухилятися від переоформлення на нього права власності на дані об'єкти

Рішенням Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 14 червня 2007 року позов ОСОБА_1, та ОСОБА_2  задоволено .

Визнано частково недійсним в частині
покупця укладений 11 грудня 2001 року між фермерським господарством «ООКОР» та
Немішаєвським державним аграрним коледжом договір купівлі продажу недобудованих
приміщень складу та контори норкової ферми, розташованих на території
господарського двору аграрного коледжу АДРЕСА_1, перевівши права покупця за
вказаним договором наОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Визнано недійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно, розташоване АДРЕСА_1, видане 9 квітня 2004
року фермерському господарству «ООКОР».

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на нерухоме майно розташоване АДРЕСА_1, яке складається з житлового
будинку, складу, колодязя, огорожі, замощення, скважини, зливної ями, сараю
«В», сараю «Г», накриття «Д».

В апеляційній скарзі Фермерське
господарство «ООКОР» просить рішення Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 14 червня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволення позовних вимог. Свої доводи апелянт обґрунтовує тим,
що вказане рішення постановлене з порушення процесуального законодавства, а
саме суд не вручив відповідачам по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5 уточнення позовних вимог,
та не отримавши від них пояснень з цього приводу постановив рішення. Порушення
матеріального права на думку апелянтів полягає в тому, що позивачами було
заявлено позовні вимоги про визнання угод недійсними з підстав ст. 57 ЦК УРСР (
1963 р.) як вкладених шляхом обману, а суд постановив рішення про визнання
договору купівлі-продажу недійсним з підстав передбачених ст. 58 ч. 1 ЦК УРСР.
Крім того висновки суду викладені в рішенні не відповідають фактичним
обставинам справи, зокрема, переводячи права покупців на позивачів, суд не
зазначив на підставі, яких доказів він прийшов до такого висновку, а також не
встановивши будь яких зобов'язань ФГ «ООКОР»
перед позивачами щодо їх прав  на
дане нерухоме майно прийшов до помилкового висновку про задоволення позову.

Заслухавши суддю доповідача, осіб
які з'явилися на розгляд вказаної справи, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
та ОСОБА_2  суд першої інстанції  свій висновок обґрунтовував тим, що за
письмовим договором купівлі-продажу від 11 грудня 2001 року покупець Фермерське
господарство «ООКОР» придбало у продавця Немішаєвського державного аграрного
коледжу недобудовані приміщення складу та контори норкової ферми, які
знаходяться на землях господарського двору аграрного коледжу, відповідно за
17000 грн. та 8000 грн., а всього - за 25000 грн.. Разом з тим суд першої
інстанції вважав, що фактично покупцями за цим договором були громадяни ОСОБА_2
та ОСОБА_1, оскільки вказані недобудовані приміщення були придбані за їх
особисті кошти та для зайняття ними сільськогосподарською діяльністю. Вони
продовжували вкладати кошти в добудову придбаного нерухомого майна та
будівництво нових об'єктів нерухомості за вказаною адресою.

На підтвердження вказаного висновку
суд першої інстанції прийняв: пояснення представника Немішаєвського державного
аграрного коледжу, що про укладення цього договору домовлявся ОСОБА_2, саме він
вніс до каси Немішаєвського державного аграрного коледжу 25000 грн. за вказані
будівлі від імені директора фермерського господарство «ООКОР» ОСОБА_3,
письмовими доказами, приєднаними до відмовного матеріалу №1796 за 2005 рік
Києво-Святошинського СМВ ДСБЕЗ ГУ МВС у Київській області, зокрема: письмовими
довідками директора, головного бухгалтера та касира аграрного технікума, що
кошти вносив саме ОСОБА_2,(а.с.167, 151), письмовими поясненнями ОСОБА_3
(а.с.179-180).

Однак погодитися з вказаним рішення
суду першої інстанції колегія суддів не може, та вважає висновок суду першої
інстанції таким, що  не відповідає
обставинам справи, а крім того судом першої інстанції при постановленні
вказаного рішення суду було неправильно застосовано норми матеріального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення
суду першої інстанції та постановлення нового рішення.

Так з матеріалів справи вбачається і
це встановлено судом першої інстанції: 11 грудня 2001 року згідно договору
купівлі-продажу Фермерське господарство «ООКОР» придбало у продавця
Немішаєвського державного аграрного коледжу недобудовані приміщення складу та
контори норкової ферми, які знаходяться на землях господарського двору аграрного
коледжу, відповідно за 17 000 грн. та 8000 грн., а всього - за 25000 грн. Даний
факт підтверджується копією відповідного договору, який міститься в матеріалах
цивільної справи ( а.с.4) та зареєстрований під № 229 від  11.12.01 р. у вхідній кореспонденції
Немішаєвського ДАК та не оспорюється сторонами.

Із вказаного договору вбачається, що
саме ФГ «ООКОР» було покупцем вказаних нежитлових приміщень і ОСОБА_3. як
голова вказаного ФГ, згідно до Статуту укладав даний договір та підписав  його. Доказів
проте, що на вказаному договорі міститься підпис іншої особи а не
ОСОБА_3 позивачем суду не подано.

Із квитанції до прибуткового
касового ордеру №290 від 12 грудня 2001 року вбачається, що ОСОБА_3. як голова
ФГ «ООКОР»   вніс в касу Немішаєвського
Державного аграрного коледжу  25000 грн.
як оплату згідно до договору купівлі-продажу (а.с. 22).

Актом передачі  приміщень відповідно до договору
купівлі-продажу № 229 від 11.12.2001р.
підтверджується, що саме ФГ «ООКОР»
було передано придбані 11.12. 2001 р. приміщення, що підтверджується
відповідними підписами директора  ФГ
ОСОБА_3 та печаткою даної юридичної особи. (а.с. 23)

Іншими письмовими доказами :
розпорядженням голови Бородянської РДА №90 від 20.02.04 р. «Про призначення
державної технічної комісії для прийняття в експлуатацію закінчених
реконструкцією контори ( житлового будинку) та складу  ФГ «ООКОР» (а.с. 36,37), розпорядження  голови Бородянської РДА №113 від 27.02.04 р.
(а.с.38), квитанціями про сплату податку за землю  (а.с. 163), квитанціями про оплату послуг
Бородянського БТІ по виготовленню технічної документації (а.с. 193, 194),
свідоцтвом про право власності на нерухоме майно  від 09 квітня 2004 року (а.с. 5,6)  підтверджується, що саме ФГ «ООКОР»  було покупцем нерухомого майна Немішаєвського
Державного аграрного коледжу   за
договором від 11 грудня 2001 року.

Зазначеним вище письмовим доказам
суд першої інстанції належної оцінки не дав та не спростував  зазначені докази в своєму рішенні.

Статтею 44 Цивільного кодексу УРСР (
в редакції 1963 р.), який діяв на час укладення оспорюваної угоди передбачено,
що повинні укладатись у письмовій формі угоди державних, кооперативних та інших
громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених
у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено
законодавством Союзу РСР і Української РСР;

Згідно до ст. 46 ЦК УРСР (1963р.)
недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження
угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне
за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті
48 цього Кодексу.

Пленум Верхового суду України в п.3
Постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3
від  28.04.1978 р.  зазначив, що
судам належить мати на увазі, що за загальним правилом, встановленим ст.
46 ЦК <nau://1540-06/>, недодержання передбаченої законом простої
письмової форми угоди не тягне визнання її з цих підстав недійсною, а тільки
виключає можливість доказування сторонами наявності угоди показаннями свідків.

Тобто колегія суддів вважає, що  оскільки позивачі по справі стверджують, що
саме вони були покупцями за договором купівлі-пролажу №229 від 11 грудня 2001
року  щодо продажу Немішаєвським ДАК
недобудованого приміщення складу та контори норкової ферми, то саме вони і
повинні були надати суду письмовий договір про вчинення вказаної угоди.  Однак вказаних письмових доказів  позивачі суду не представили, а посилання їх
на покази свідків як підтвердження факту укладення вказаного договору
відповідно до вимог ст. 46 ЦК УРСР
колегією суддів не може бути прийнято.

Неправильно на думку колегії суддів,
судом першої інстанції застосовано норми матеріального права - ст. 58 ч.1, та
ст. 60 ЦК УРСР ( в редакції 1963 р.) , та визнано  частково недійсним договір купівлі-продажу №
229 від 11 грудня 2001 року між
Немішаєвським ДАК та ФГ «ООКОР» щодо продажу недобудованого приміщення
складу та контори норкової ферми, оскільки ст. 58 ч.1 ЦК УРСР передбачає
визнання недійсним договору у випадку
коли угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні
наслідки (мнима угода).

В даному ж випадку з матеріалів
справи вбачається, угода була укладена з метою створення відповідних наслідків,
а саме на буття права власності на майно та його використання для здійснення
фермерської діяльності, що підтверджується відповідними документами, а саме
звернення до Бородянської РДА для відповідної добудови та перебудови вказаних
приміщень та прийняття відповідного розпорядження головою (а.с. 36, 37, )
добудова вказаних приміщень та отримання відповідного свідоцтва про право
власності на нерухоме майно  (а.с. 5-6).

Зазначені дії відповідача, ФГ
«ООКОР», спростовують як висновок суду першої інстанції щодо  укладення ним договору від 11.12.2001 р.  лише про людське око, без наміру створити
юридичні наслідки (мнима угода) так і самі позовні вимоги позивачів,  що були заявлені 14 червня 2007 року (а.с.
274-279), щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу нерухомого
майна з підстав передбачених ст. 58 ч.1 ЦК УРСР.

Не правильно судом першої інстанції
застосовано також і ст. 60  ЦК УРСР (1963
р.) оскільки  позивачі по справі не
надали суду допустимих та достатніх доказів того що саме вони були стороною
по  укладеній 11.12.2001р. угоді
купівлі-продажу  недобудованого
приміщення складу та контори норкової ферми.

Не правильним на думку колегії
суддів є посилання  суду першої інстанції
на відмовний матеріал №1796 за 2005 рік Києво-Святошинського СМВ ДСБЕЗ ГУ МВС у
Київській області,  згідно якого письмовими довідками директора, головного
бухгалтера та касира аграрного технікуму підтверджується, що саме позивачі мали
намір придбати вказані об'єкти нерухомості і саме вони  розраховувалися за них, оскільки  вказані покази суперечать наявним в
матеріалах справи письмовим доказам: договору купівлі-продажу від 11.12.2001р.,
квитанції до прибуткового касового ордеру від 12.12.2001р.. згідно до яких саме
ФГ «ООКОР» є покупцем та платником за вказаним договором, і вказані докази
належними чином не спростовані, ( а саме в тій частині що на вказаному договору
міститься не підпис ОСОБА_3 як голови ФГ).

Не належним чином судом першої
інстанції обґрунтований і висновок проте, що вказані нежитлові приміщення
позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали для заняття ними
сільськогосподарською діяльністю, оскільки в матеріалах вказаної справи
відсутні докази того, що позивачі по справі зареєстровані як суб'єкти
підприємницької діяльності в сфері сільськогосподарської діяльності.

Відповідно до п. 16 Постанови
Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» N 3
від  28.04.1978 р. при вирішенні питання
про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке недійсність
угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст.27 ЦПК
<nau://1501-06/> засобами доказування, якщо інше не передбачено законом
(наприклад, ст.376 ЦК <nau://1540-06/>) . Однак ціна та інші істотні
умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть
бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків
кримінальнокараних діянь.

Колегія суддів вважає, що оскільки
позивачами оспорюється договір від 11.12.2001 р. в тій  частині, що дійсними покупцями за  спірним договором є вони, а не ФГ «ООКОР», а
вказана обставина є істотною умовою договору, тому вона не може бути
встановлена  на підставі показів свідків,
а письмових доказів на підтвердження своїх вимог позивачі суду не подали,
тому  їх вимоги  є безпідставними і задоволенню не
підлягають.

Посилання позивачів на те, що ними
витрачені кошти на ремонт  придбаних ФГ
«ООКОР» нежитлових приміщень та облаштування відповідної території не може бути
підставою для визнання договору купівлі-продажу не дійсним та визнання їх
покупцями за вказаним договором, а є лише підставою для звернення до суду для
стягнення вказаних коштів, в разі якщо такі були понесені на дані цілі.

Таким чином колегія суддів приходить
до висновку про необхідність скасування рішення Києво-Святошинського районного
суду Київської області від 14 червня 2007 року та постановлення нового рішення
по суті заявлених позивних вимог, а саме відмову у задоволенні позову .

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316  ЦПК України, ст. 44, 46 ЦК УРСР ( в редакції
1963р.) ,  колегія  суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського
господарства «ООКОР»  задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 14 червня 2007 року скасувати.

Ухвалити нове рішення у вказаній
справі .

Відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2до Фермерського господарства «ООКОР», Немішаєвського державного
аграрного коледжу, Микулицької сільської ради Бородянського району Київської
області,  ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця та
перевід прав покупців за договором купівлі-продажу, визнання недійсним  свідоцтва про
право власності на нерухоме майно та визнання за позивачами права
власності на майно.

Рішення суду апеляційної інстанції
може бути оскаржено до Верховного
Суду України протягом двох місяців з
моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: