30 травня  2007 року                                                             м.
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4до Одеської міської ради, ОСОБА_5, третя особа - Одеське міське
управління земельних ресурсів Одеської міської ради, про зобов'язання передати
в користування земельну ділянку, визнання незаконним і скасування рішення
Одеської міської ради й визнання недійсним державного акта на право власності
на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Одеське міське управління земельних ресурсів -
про усунення порушень права власності на земельну ділянку за касаційними
скаргами ОСОБА_5, Одеського міського управління земельних ресурсів Державного
комітету  України по земельних ресурсах і
Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради на
рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2004
року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4
звернулися до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що напроти
належної їм земельної ділянки знаходиться ділянка, якою їх сім'я користувалася
добросовісно і безперервно на протязі                    15 років.

Проте спірну
ділянку було надано у власність ОСОБА_5, яка спірною ділянкою не користувалася.

Вважаючи, що їх
права порушено, просили передати їм в
користування спірну земельну ділянку за набувальною давністю.

У процесі
розгляду справи позивачі доповнили свої вимоги, просили визнати незаконним і скасувати рішення Одеської міської
ради від
16 червня 2004 року й визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, виданий 3 грудня 2004 року.

ОСОБА_5
звернулася до суду із зустрічним позовом, зазначаючи, що їй на законних
підставах було передано у приватну власність спірну земельну ділянку, в зв'язку
з чим  просила усунути порушення її права
власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням
Малиновського районного суду м. Одеси від 12 травня 2006 року в задоволенні
позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовлено; зустрічний позов                 ОСОБА_5 задоволено.

Рішенням
Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня               2006 року зазначене рішення суду
першої інстанції скасовано й ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,            ОСОБА_4 задоволено: визнано за
позивачами право користування спірною земельною ділянкою, передано їм у
користування вказану ділянку в рівних частках, визнано незаконним і скасовано
рішення Одеської міської ради від 16 червня 2004 року й визнано недійсним
державний акт на право власності на земельну ділянку від 3 грудня 2004 року; в
задоволенні  зустрічного позову ОСОБА_5
відмовлено.

У
обгрунтування касаційних скарг  ОСОБА_5,
Одеське міське управління земельних ресурсів Державного комітету  України по земельних ресурсах та Одеське
міське управління земельних ресурсів Одеської міської ради посилаються на
неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права,   порушення норм процесуального права і
невідповідність висновків суду обставинам справи та ставлять питання про
скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційні
скарги  підлягають задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і задовольняючи
зустрічний позов           ОСОБА_5, суд
першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 набула права власності на земельну
ділянку у відповідності з вимогами земельного законодавства, підстави для
задоволення вимог позивачів за основним позовом відсутні.

Задовольняючи
позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і відмовляючи в задоволенні
зустрічного позову             ОСОБА_5,
апеляційний суд виходив з того, що набувальна давність за земельним
законодавством є беззастережним юридичним фактом, який зумовлює виникнення
відповідного права на ділянку, а тому, у зв'язку з порушенням прав позивачів за
основним позовом, рішення органу виконавчої влади повинно бути визнано
незаконним, а державний акт на право власності на землю - недійсним.

Проте з таким
висновком суду апеляційної інстанції погодитися неможливо, виходячи з
наступного.

Судами
встановлено, що позивачі на протязі 15 років користувалися земельною ділянкою
по АДРЕСА_1 що знаходиться напроти їх будинку. У зв'язку з відсутністю оспорювання
використання ними ділянки, відповідні документи про право користування на
неї  не оформлювали.

Згідно  з матеріалами справи, ОСОБА_4 і ОСОБА_3
звернулися до Малиновської районної державної адміністрації із заявою про
передачу вказаної земельної ділянки в користування за набувальною давністю від
15 грудня 2004 року, яка надійшла до адміністрації 16 грудня 2004 року (а.с.
5). Будь-які інші документи, що свідчили б про звернення позивачів до органу
державної влади або органу місцевого самоврядування  з клопотанням про надання їм спірної
земельної ділянки саме за давністю користування відсутні.

Відповідно до
ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України 2001 року (далі - ЗК України),
положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"
Одеська міська рада своїм рішенням від                  15 червня 2004 року передала
безоплатно у приватну власність
ОСОБА_5  земельну ділянку по
АДРЕСА_1

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України (у редакції, чинній при прийнятті
зазначеного рішення щодо передачі земельної ділянки) громадяни та юридичні
особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Статтею 119 ЗК
України встановлено, що громадяни, які відкрито
і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку,
можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування
з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Передача
земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі
набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином,
зі змісту вказаної статті вбачається, що сама по собі наявність строку
набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у
особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише
умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна
давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише
підставою для звернення до органу державної
влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо
офомлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку. При цьому,
земельна ділянка, яка вже була передана у власність одній особі на підставі
рішення відповідного органу, не може бути передана у власність іншій особі лише
в силу права, яке виникло у неї у зв'язку з набувальною давністю.

Задоволення вищевказаного клопотання і оформлення відповідних документів
про право власності або користування на
підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому зазначеним
Кодексом. При отриманні  відмови в задоволенні зазначеного клопотання
або залишення його без розгляду, особа має право оскаржити такі дії органу
виконавчого влади чи місцевого самоврядування
до суду в установленому
законодавством порядку.

У порушення
ст. 213 ЦПК України  апеляційний суд
зазначених вимог закону не врахував,  допустив неправильне застосування норми
матеріального права, зокрема ст. 119 ЗК України, у зв'язку з чим  висновок цього суду щодо задоволення вимог
позивачів і відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 не можна визнати
законним.

Крім того,
колегія суддів не може погодитися з висновком районного суду в частині
неможливості застосування ст. 119 ЗК України до спірних правовідносин у зв'язку
з відсутністю зворотної дії в часі норми про набувальну давність.

Так, ЗК
України  набрав чинності в січні 2002
року. Попереднім Земельним кодексом України 1991 року норми щодо набуття права
на земельну ділянку за давністю користування передбачено не було.

Враховуючи
викладене та зміст ст. 119 ЗК України, можна зробити висновок, що зі вступом в
дію вказаного Кодексу фізичні особи, в разі наявності визначених вказаною
статтею підстав,  набули можливості на
звернення до відповідних органів щодо оформлення права на земельну ділянку за набувальною
давністю.

Зазначене
залишилося поза увагою суду першої інстанції. Разом з тим, колегія суддів
визнає, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо  набуття ОСОБА_5 права власності на спірну
земельну ділянку на законних підставах, допущене цим судом порушення не
призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, враховуючи, що рішення суду першої інстанцїі скасовано
апеляційним судом помилково,  ухвалене в
справі рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення  суду першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись ст.
ст.  336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у
х в а л и л а:

Касаційні
скарги ОСОБА_5, Одеського міського управління земельних ресурсів Державного
комітету  України по земельних ресурсах і
Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради
задовольнити.

Рішення
Апеляційного суду Одеської області від 20 вересня 2006 року скасувати, залишити
в силі рішення Малиновського районного суду                  м. Одеси від 12 травня 2006
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Лихута
Л.М.

Охрімчук Л.І.  Романюк Я.М.