Справа НОМЕР_1-182/2007 р.
Рішення Іменем  України

15 березня 2007 року Ірпінський
міський суд Київської області в складі:

головуючого                                                  Сливи
Ю.М.,

при секретарі                                                 Брайченко
О.О.,

з участю
позивача                                         ОСОБА_1,

представників
позивача                               ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

відповідачки                                                   ОСОБА_4,

представника
відповідачки                          ОСОБА_5

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду в м.
Ірпінь справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розділ спільного майна
подружжя, будинковолодіння, визначення порядку використання та розпорядження
земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання
будинку особистою власністю-

встановив:

Позивач
звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про розділ спільного майна
подружжя, будинковолодіння, визначення порядку використання та розпорядження
земельною ділянкою, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував з відповідачкою
у фактичному шлюбі з лютого 1993
року. 25.04.1996 року
Ревненською сільською радою Бориспільського району шлюб між ними був зареєстрований.
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 20.04.2005 року відділом РАЦС
Ірпінського міського управління юстиції шлюб між ним розірвано. Під час шлюбу з
відповідачкою вони придбали будинок НОМЕР_1
по АДРЕСА_1, який він вважає спільною власністю подружжя. Він проживав у
спірному будинку поки відповідачка, як юридична власниця даного будинку, не
створила неможливі умови для проживання, відключивши газ та електропостачання.
Крім того, вважає за необхідне визначити порядок використання та розпорядження
земельною ділянкою, яка закріплена за спірним будинком. Просить розділити
спільне майно подружжя, визнавши за ним та відповідачкою право власності на 1/2
частину вказаного домоволодіння. Визначити порядок використання та
розпорядження земельною ділянкою, закріпленою за домоволодінням.

У запереченні на
дану позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 вказувала, що позов вона не визнає.
Так, вона дійсно з 1993 року
перебувала з відповідачем у фактично шлюбних відносинах, від яких мають доньку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У той
період вони проживали в однокімнатній квартирі, розташованій за адресою:
АДРЕСА_1, яка
належала їй на праві приватної власності. У 1995 році позивач був засуджений Шевченківським районним судом
до 4 років
позбавлення волі з конфіскацією особистого майна, а тому вона за 8 000 доларів США продала вказану
квартиру для погашення матеріальної шкоди потерпілій. З указаної суми 2000 доларів США вона заплатила
потерпілій, а 6 000 доларів
здавала під відсотки, оскільки не працювала та доглядала новонароджену дитину.
При цьому вона переїхала проживати до батьків позивача. З кінця березня 1998 року до серпня 1998 року вони з
позивачем проживали за відсотки, наймали житло та шукали житло для придбання.
Знайшовши спірний будинок, вона забрала залишок цих коштів (6 000 доларів США) та за них придбала
будинок. Починаючи з 1993
року позивач ніде не працював, постійних прибутків не мав. Даний будинок
був куплений за її особисті кошти, а тому вона вважає що він не може бути
предметом його розділу між сторонами. 20.04.2005
року шлюб між ним був розірваний. З вересня 2005 року відповідач створив нову сім'ю, та перейшов проживати
до гр. ОСОБА_5 Просила в позові ОСОБА_1 відмовити.

Під час
попереднього розгляду даної справи ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до
ОСОБА_1 про визнання будинку особистою власністю. Свої вимоги мотивувала тим,
що 25.10.1995 року
вона продала належну їй на праві приватної власності квартиру НОМЕР_1 по вул. Героїв
Сталінграду, 13-А в м.
Києві, і за ці кошти 17.02.1999
року придбала будинок в смт. АДРЕСА_1 Київської області. Оскільки ОСОБА_1 у
1995 році був засуджений до позбавлення волі з конфіскацією майна, частину
коштів вона витратила на погашення його цивільного позову. Відповідач ніколи не
претендував на даний будинок, оскільки знав, що він був придбаний за її
особисті кошти. Просить визнати будинок НОМЕР_2
по АДРЕСА_2  її особистою власністю.

У запереченні на
зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 вказав, що спірний будинок був куплений у
період шлюбу не за особисті кошти ОСОБА_4 Позивачка дійсно продала квартиру НОМЕР_1 по вул.
АДРЕСА_1, але гроші віддала своєму батьку на зберігання. Коли ж ОСОБА_1
знадобились гроші, ОСОБА_4 попросила свого брата знайти їх і віддати їй. Брат
знайшов гроші, але там було 6
000 доларів США, оскільки
її батько витратив 2000 доларів США на придбання
автомобіля «Опель». Батько
вважав, що ОСОБА_4 не мала права без його дозволу продавати квартиру. З березня
1995 року по
березень 1998 року
ОСОБА_4 з донькою проживала у батьків ОСОБА_1 та знаходилась на повному їх
забезпеченні. У 1998 році
після повернення ОСОБА_1 вони перейшли проживати на квартиру, а у липні знайшли
будинок, який купували поступово, бо 6
000 доларів у ОСОБА_4 не було. Колишній власник будинку ОСОБА_6 кожну неділю
вимагав гроші за будинок і погрожував, що розірве генеральне доручення, а тому
мати ОСОБА_1 прийняла активну участь у купівлі будинку. Першу тисячу доларів
вона дала в серпні 1998 року,
взявши аванс на роботі. Другу, після продажу дачі. Оскільки ще 2 000 доларів не
вистачало, ОСОБА_4 взяла їх у борг у своєї двоюрідної сестри. Даний борг
повернула також мати ОСОБА_1,
після того як у квітні 1999
року продала 3-х кімнатну
квартиру по АДРЕСА_3
в м. Києві, і дала їм 5
000 доларів на погашення боргу і на подальші витрати. Вважає, що ОСОБА_4
вводить суд в оману, а тому просить відмовити їй у задоволенні зустрічного
позову.

У судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, підтвердив, що у 1995 році він був
дійсно засуджений і відповідачка продала свою квартиру і сплачувала адвокатам.
На той час вони перебували у фактичних шлюбних стосунках. ОСОБА_4 проживала з
його батьками, оскільки у неї з її батьком виник конфлікт із-за того, що той
придбав автомобіль «Опель»
за гроші, отримані після продажу її однокімнатної квартири. Після його
звільнення у них виникла можливість придбати спірний будинок. На той момент у
відповідачки грошей залишилось близько тисячі доларів, а тому він домовився з
матір'ю продати їх квартиру, а гроші поділити. Домовившись з продавцем будинку
про часткову виплату грошей, вони сплатили першу частку в сумі 1435 доларів та
оформили на його ім'я генеральне доручення на продаж будинку. У зв'язку з цим
він не міг оформити будинок на своє ім'я, та в подальшому оформив його на
ОСОБА_4 Продаж його квартири затягнувся, а продавець будинку вимагав оплати
іншої частки за будинок. Тоді його мати взяла кредит і вони внесли ще частину
грошей. Пізніше його мати продала дачу, і вони внесли ці гроші як частку за
будинок. Продавець будинку вимагав повної оплати вартості будинку, а тому вони
позичили гроші у родичів відповідачки, з умовою, що погасять борг після продажу
його 3-х кімнатної
квартири. Після продажу квартири він отримав свою частку 5 000 доларів і борг
вони повернули. Іншу сумі він витратив на будівництво веранди, ремонт будинку,
а також на придбання ставка, де він пізніше розводив рибу. Вказує, що зі
сторони відповідачки для придбання будинку вони витратили 1435 доларів, у той
час як з його сторони було витрачено 7
000 доларів США. Стверджував,
що остання проплата за будинок
була 28.10.1998 року, що
підтверджується розпискою продавця. Однак будинок одразу вони не могли
оформити, оскільки не мали коштів. Це вони зробили коли з'явились гроші після
продажу квартири, належної його матері. Просив позов задоволити, а у
зустрічному відмовити.

Представник позивача
ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснення позивача повністю підтримала.
Підтвердила, що відповідачка на той час проживала з нею і тому їй відомо, що
однокімнатна квартира була продана за 8
000 доларів США. Ці гроші
відповідачка віддала на зберігання своєму батьку. Коли ж їм були необхідні
гроші для погашення заборгованості по справі її сина, батько відмовився
повертати ці гроші. На прохання відповідачки її брат їх знайшов, але там було 6 000 доларів. Зі слів
батька відповідачки, іншу

частину вказаних грошей він взяв
для придбання автомобіля. Підтверджує, що відповідачка тоді витратила 2 000 доларів на
погашення заборгованості потерпілій. На придбання будинку вона допомагала сину
коштами. Так, 2000 гривень,
що на той час було еквівалентно 1
000 доларів США, вона
взяла на роботі, як аванс, а тому пів року не отримувала заробітну плату.
Пізніше за 1 000 доларів
вона продала дачу. Ці гроші вона віддавала матері відповідачки. Іншу частину
відповідачка позичила у родичів. Після того як вона продала свою 3-х кімнатну
квартиру, гроші поділила між всіма і вийшло по 5 000 доларів США.
Сину і відповідачці вона дала 7
000 доларів США, з яких
був погашений борг. Вважає будинок спільним майном подружжя, а тому просить
його поділити.

Представник
позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснення позивача та його представника
ОСОБА_3 підтримав.

Представник
відповідачки ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнала, зустрічний
підтримала, пояснила, що відповідачка 25.10.1995
року продала належну їй на праві власності квартиру в м. Києві за 8 000 доларів США. За ці гроші 17.02.1999 року придбала
спірний будинок у смт. Ворзелі по АДРЕСА_4. Продаж однокімнатної квартири був
вимушений, оскільки позивачу терміново були необхідні кошти на погашення
заборгованості по кримінальній справі. На відшкодування збитків потерпілій
відповідачка витратила 2 000 доларів США. З 000 доларів США відповідачка дала
на зберігання своєму батьку, а 3 000 доларів США дала своєму знайомому ОСОБА_7
під проценти. Коли виникла необхідність оформити купівлю-продаж спірного
будинку, гроші покупцю виплачувались частинами, оскільки гроші були в роботі, а
виплачувались проценти. У родичів відповідачка коштів не позичала. Оскільки
будинок був придбаний за особисті кошти відповідачки, саме на неї його і
оформлювали. Просила відмовити у задоволені позову, а зустрічний позов
задоволити.

Відповідачка
ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнала, зустрічний підтримала, пояснила,
що спільних коштів на придбання будинку у них не було. Батьки позивача не
давали коштів на придбання будинку. Він був придбаний за кошти, отримані нею
після продажу однокімнатної квартири, яка знаходилась у її приватній власності.
Квартиру вона продала за 8
000 доларів США. 2000 доларів США вона витратила
на погашення боргу потерпілій. Будинок коштував 6 000 доларів США.
Гроші вона давала позивачу і він розраховувався з продавцем. Батьки
позивача давали йому кошти, але це було після купівлі будинку. З цих коштів
позивач вклав близько 500
доларів на облаштування будинку, які вона готова повернути при наявності
відповідного позову. За іншу суму орендував озеро, купляв мальків, пізніше
орендував приміщення для приймання макулатури, а також витрачав їх на спиртне
та розваги. Пізніше відповідачка пояснила, що першу суму коштів за будинок вона
брала у Іванова, якому раніше давала їх під проценти, це було близько 3 000 доларів США. Наступні внески
це були гроші, які вона зберігала у батька. Згодом стверджувала, що перший
внесок був 1500 доларів.
За будинок повністю розрахувалась за 5-6
разів. Всього це тривало 6
місяців. Останні кошти внесла у січні 1999
року, тоді ж і оформила будинок. При цьому вона не може пояснити чому
продавець будинку видав розписку, що у жовтні 1998 року він повністю отримав розрахунок за будинок.

Суд, вислухавши
пояснення учасників процесу, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розділ спільного майна
подружжя, будинковолодіння, визначення порядку використання та розпорядження
земельною ділянкою слід задовольнити частково, а зустрічний позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про визнання будинку особистою власністю не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачкою ОСОБА_4 у фактичному
шлюбі з лютого 1993 року.

Відповідно до
договору купівлі-продажу від 25.10.1995
року ОСОБА_4 продала квартиру НОМЕР_1
в будинку НОМЕР_1 по проспекту АДРЕСА_1, (а.с. 37-38).

25.04.1996 року Ревненською
сільською радою Бориспільського району шлюб між позивачем та відповідачкою був
зареєстрований, (а.с. 39).
Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_3.

Відповідно до
договору купівлі-продажу від 17.02.1999
року ОСОБА_4 придбала будинок НОМЕР_1
по вул. АДРЕСА_4 Київської області, (а.с. 9-10).

Згідно з
договором купівлі-продажу від 27.10.1998 року мати позивача ОСОБА_3 продала
належну їй земельну ділянку, (а.с. 80).

Відповідно до
договору купівлі-продажу від 23.04.1999
року ОСОБА_1 та інші продали квартиру НОМЕР_2
у будинку НОМЕР_1 по проспекту АДРЕСА_2 (а.с. 85).

20.04.2005 року
відділом РАЦС Ірпінського міського управління юстиції шлюб між ОСОБА_1та
ОСОБА_4 розірвано. (а.с.40).

Відповідно до
ст.ст. 60, 69, СК
України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на
праві спільної сумісної власності. Дружина і чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частки майна дружини і
чоловіка є рівними.

Суд вважає, що
позов ОСОБА_1 в частині поділу майна, придбаного за час шлюбу, знайшов своє
підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягає до задоволення.

Згідно з
вимогами ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними позовних вимог.

Незважаючи на
той факт, що суд роз'яснював позивачу про його право на уточнення позовних
вимог, однак останній повідомив, що позовні вимоги він уточнювати не бажає, і
хоче щоб справа була розглянута по тих вимогах, які він заявив під час подання
позовної заяви. Оскільки позивачем не уточнені позовні вимоги щодо порядку
поділу майна, а саме визнання права власності на конкретні приміщення та
надвірні споруди, суд вважає що позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Також не можуть
бути задоволені і вимоги позивача про визначення між ними порядку використання
та розпорядження закріпленою за будинком земельною ділянкою. Так, як видно з
державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_4
15.02.2007 року на підставі рішення 41 сесії 4 скликання Ворзельської селищної
ради від 22.03.2006 року НОМЕР_3, остання є власником земельної ділянки площею 0,1261 га, яка
розташована у с Ворзелі
по АДРЕСА_4, Київської
області. Оскільки даний акт на час розгляду справи не змінений або не
скасований, суд вважає що позов у цій частині не може бути задоволений.

Таким, що не
знайшов своє підтвердження у судовому засіданні суд вважає і зустрічний позов
ОСОБА_4 про визнання будинку її особистою власністю.

Так, відповідно
до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Однак, суд
вважає, що ОСОБА_4 не надала достатньо доказів про те, що спірний будинок був
придбаний за її особисті кошті. Так, у поданому нею запереченні на позов
ОСОБА_1, ОСОБА_4 вказувала що кошти від будинку в розмірі 6 000 доларів США вона дала під
проценти. У суді ж її представник стверджувала, що під проценти ОСОБА_4 дала 3000 доларів США. Крім того,
ОСОБА_4 у судовому засіданні неодноразово змінювала покази в частині механізму
та сум, внесених ними продавцю будинку. При цьому суд також враховує, що зі
слів батька відповідачки свідка ОСОБА_8 видно, що батьки позивача давали йому
якісь кошти, однак він не знає коли і на що, оскільки цим не займався.

У свою чергу
покази позивача та його представників послідовні, логічні та узгоджуються з
іншими доказами по справі, у тому числі: договором купівлі-продажу земельної
ділянки (а.с. 80); квитанціями
про отримання заробітної плати ОСОБА_3 (а.с 81-83); розписками продавця будинку про отримання коштів (а.с. 66-69).

За даних
обставин суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_4 не може бути задоволений.

Керуючись ст.ст.
18, 57, 59, 60, 61, 63,
68-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 316-319,
325, 328, 355-357, 367, 370, 380, 381 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 60, 212, 214, 215ЦПК
України, суд,-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4
про розділ спільного майна подружжя, будинковолодіння, визначення порядку
використання та розпорядження земельною ділянкою задоволити частково.

Визнати будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_4
Київської області спільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної
власності на 1/2 частину
будинку НОМЕР_1 по
АДРЕСА_4 Київської області.

Визнати за
ОСОБА_4 право приватної власності на 1/2 частину будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_4
Київської області.

В іншій частині позов слід залишити
без задоволення.

Відмовити у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання будинку особистою власністю.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський
суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти діб та апеляційної
скарги протягом 20-ти діб.