АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

21 березня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого -
судді                          Жизневської
А.В.

суддів:                                                Малахової
Н.М.

Матюшенка І.В.

при секретарі
судового

засідання         Калинець Т.А.

з участю                                             сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Корольовського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2006
року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Житомирської міської ради про вирішення земельного спору, що розглядався
органом місцевого самоврядування, встановлення меж суміжного землекористування,
-

встановила:

Рішенням
Корольовського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2006
року задоволено позов ОСОБА_5 Визнано незаконним п.19 рішення комісії по
вирішенню земельних спорів Житомирської міської ради від 23.06.2004 року.
Встановлено межу суміжного користування земельними ділянками між
домоволодіннями НОМЕР_1 та НОМЕР_2
по АДРЕСА_1 відповідно до 2-го
варіанту висновку експерта. Виділено у користування співвласникам будинку
НОМЕР_1 ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,084 га.
Співвласникам будинку №НОМЕР_2
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 виділено земельну ділянку площею 0,1 га

В апеляційній
скарзі апелянти просять скасувати вказане рішення, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову. Зазначають, що судом неповно з'ясовано обставини
справи, що мають значення для справи.

Справа
№22ц/761                                        Головуючий
у суді 1-ї інстанції
Колупаєв В.В.

Категорія  33                                                              Суддя-доповідач
Жизневська А. В.

2

Вважають, що судом зроблено неправильний висновок про
необхідність встановлення меж суміжного землекористування і безпідставно
змінено межу між двома будинками, яка давно встановлена, закріплена та земельні
ділянки відведено в натурі згідно акту від 13.10.1958 року. Поза увагою суд залишив те, що проти перерозподілу
межі заперечували і треті особи, оскільки він порушує права мешканців обох
будинків. Судом не надано оцінки правовстановлюючим документам, за якими у
власності ОСОБА_5 знаходиться 25/100
будинку НОМЕР_1, а не 60/100,
як вказано у рішенні.

Перевіривши
законність та обгрунтованність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,
колегія вважає, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів
справи вбачається, що земельні ділянки сторін у 1947 році були однією земельною ділянкою розміром 1827 кв.м, якою
користувалися співвласники домоволодіння НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 Між ними було встановлено порядок користування, за яким у ОСОБА_9 в
користуванні знаходилося 628
кв.м, а у ОСОБА_10 -
1199 кв.м. Вказане встановлено за рішенням народного суду м.Житомира від 4.04.1958 року (а.сп.23 8-240).

Пізніше за
рішеннями виконкому Житомирської міської ради НОМЕР_4 від 11.06.1958
року та НОМЕР_5 від 19.07.1960 року було
виділено під забудову 4-х
квартирного будинку ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 земельну ділянку
1000 кв.м з
правом загального користування садибою з ОСОБА_10 А в користуванні останньої
залишено 199 кв.м.
(а.сп.195,213).

За договором
забудови НОМЕР_6 від 24.10.1958 року
(а.сп.187-190) та актом від 13.10.1958
року (а.сп.194) - земельна
ділянка розміром 1000 кв.м
була відведена в натурі та надана під будівництво 4-х квартирного
жилого будинку, зроблено генеральний план (а.сп. 197).

Частина
домоволодіння, колись належна ОСОБА_10, згодом 10.09.1991 року за договором купівлі-продажу була придбана ОСОБА_5 і
складала 25/100 ідеальних
частин домоволодінняНОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (а.сп.67-68).

Порядок
користування земельною ділянкою, належною до цього домоволодіння між
співвласниками ОСОБА_12, ОСОБА_13 та попередніми (до придбання ОСОБА_5.)
власниками був встановлений, що підтвердили у судовому засіданні всі
співвласники будинків НОМЕР_1 та НОМЕР_2
крім ОСОБА_5 Також вони підтвердили і наполягають, що межа суміжного
землекористування була встановлена і не змінювалася з 1958 року, коли
відводилася в натурі.

У відповідності
до положень ст.88 ЗК України та п.21 роз'яснень Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Про
практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних
справ» - порядок
користування спільною земельною ділянкою визначається насамперед угодою між
співвласниками жилого будинку, яка має бути прийнята до уваги судом при
вирішенні спорів.

3

Згідно
представлених суду документів -
ОСОБА_5 придбав частину жилого будинку, коли вже між співвласниками було
встановлено порядок користування і розмір земельної ділянки, якою користувався
попередній власник 25/100,
складав 119 кв.м.

На даний час розмір земельної
ділянки, що належить до домоволодіння НОМЕР_1, згідно генерального плану
(а.сп.13) складає 991 кв.м,
земельної ділянки, належної до домоволодіння №НОМЕР_2 - 914 кв.м (а.сп.9,50,64), а розмір
земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_5 складає 222 кв.м згідно
довідки виконкому міської ради (а.сп.9).

Співвласники
обох домоволодінь НОМЕР_1 та №НОМЕР_2
по АДРЕСА_1 не бажають змінювати існуючу межу суміжного землекористування
між ними, крім ОСОБА_5, а співвласники домоволодіння №НОМЕР_2 не вважають свої
права порушеними і погоджуються з існуючим розміром їх земельної ділянки, хоча
і меншим.

Із викладеного
слідує, що права ОСОБА_5 ніяким чином порушені не були, а відтак відсутні
підстави для їх поновлення. Його посилання на те, що йому має належати земельна
ділянка більшого розміру згідно довідки інвентарбюро відповідно до 60/100 ідеальних частин
(а.сп.17) є безпідставними, оскільки данні вказаної довідки змінювалися (а.сп.211) і такий розмір
ідеальної частки не підтверджується жодним доказом.

Судом неповно
з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а обставини, які суд вважав
встановленими недоведені, тому рішення не може залишатися без зміни і підлягає
скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення
Корольовського районного суду м.Житомира від 14 грудня 2006
року скасувати, ухваливши нове про відмову у задоволені позову.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено у
касаційному порядку протягом двох місяців безпосередньо до Верховного Суду України.