Справа №
22-ц-55-Ф/07         Головуючий
суду першої інстанції Бердієва Б.А.
Суддя-доповідач
суду апеляційної інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2007 року колегія судців
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду АР Крим у м. Феодосії в
складі:

головуючого - судді              Ломанової
Л.О.,

суддів                                     Притуленко О.В.,

Соболюка М.М.

при секретарі                         Цендрі О.М.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2та
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Кіровського
районного суду АР Крим від 8 листопада 2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 як до особи, винної у виникненні
дорожньо-транспортної пригоди та до ОСОБА_3 - власника джерела підвищеної
небезпеки, про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 12 травня 2006 року з вини
відповідача ОСОБА_2, який керував автомобілем ВАЗ 2109, державний номер НОМЕР_1
відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої був пошкоджений
його автомобіль - ВАЗ 21120, державний номер НОМЕР_2, у зв'язку з чим просить
стягнути з відповідачів матеріальний збиток у розмірі 2 741 грн. 17 коп. та
моральну шкоду - 5 000 грн.

Рішенням
Кіровського районного суду АР Крим від 8 листопада 2006 року позов задоволений
частково - з відповідача ОСОБА_2 стягнуто 2 741 грн. 17 коп. матеріальної та 4
000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

На вказане рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та направити справу на новий розгляд.

Вимоги
апеляційної скарги грунтуються на тому, що суд при задоволенні позову в

частині
стягнення матеріальної шкоди, не вирішив питання про передачу пошкоджених

деталей  автомобіля відповідачу, а розмір стягненої
моральної шкоди не відповідає

вимогам законодавства.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги
дослідивши   матеріали   справи,
вислухавши   пояснення   сторін,
колегія   судів
дійшла

висновку, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав. Згідно вимог частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і

2

обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Як вбачається з
матеріалів справи, 12 травня 2006 року з вини ОСОБА_2, який керував за
довіреністю автомобілем ВАЗ 2109, державний номер НОМЕР_1 виникло
зіткнення з автомобілем позивача - ВАЗ 21120, державний номер НОМЕР_2 (аркуш 1
матеріалів справи про адміністративне правопорушення), в наслідок якого були
завдані ушкодження автомобілю позивача. Постановою Кіровського районного суду
АР Крим від 26 червня 2006 року ОСОБА_2 притягнено до адміністративної
відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні
правопорушення (аркуш 7 матеріалів справи про адміністративне правопорушення).
Розмір шкоди, завданої автомобілю ВАЗ 21120, державний номер НОМЕР_2,
встановлений висновком експерта за результатами проведеної за ухвалою суду від
13 вересня 2006 року (а.с. 6) автотоварознавчої експертизи від 9 жовтня 2006
року (а.с. 8-18), становить 2 741 грн. 17 коп. (а.с. 14).

Згідно частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Наведене
свідчить про правильність висновку суду першої інстанції щодо покладення
відповідальності на винну у ДТП
особу, яка керувала автомобілем за довіреністю - ОСОБА_2

Статтею 1192
цього Кодексу встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором
потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в
натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ
тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. При цьому розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до
реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання
робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У роз'ясненнях
Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 9 постанови від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» зазначено, що суд, постановляючи рішення про стягнення на
користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись
за призначенням, але має певну цінність, одночасно повинен обговорити питання
про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за
шкоду.

Таке питання
судом першої інстанції обговорено не було, оскаржуване рішення не містить
висновків з цього питання, проте колегія суддів приходить до висновку щодо
необхідності залишення без змін рішення суду в частині стягнення з відповідача
суми матеріальної шкоди, оскільки з висновку додаткової автотоварознавчої
експертизи, призначеної при апеляційному розгляді справи, випливає, що деталі,
пошкоджені внаслідок ДТП,
і щодо передачі яких ставив у апеляційній скарзі питання відповідач,
цінності не становлять.

Відповідно до
частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода,

завдана
фізичній    або    юридичній
особі    неправомірними    рішеннями,    діями
чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її
вини. При цьому відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України,
викладених у пункті З постанови
від   31   березня
1995   року  №4
«Про   судову   практику
в   справах   про  відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших

3

негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо можливості
задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 4 000 грн., яку
позивач мотивував втратами немайнового характеру та іншими негативними явищами, пов'язаними зі складнощами у
користуванні автомобілем, та частковою
втратою його товарного виду. Висновок колегії суддів ґрунтується на тому, що автомобіль позивача після ДТП знаходився у стані, придатному для користування, а відновлення товарного виду автомобіля входить до
розрахунку розміру матеріальної шкоди (а.с. 15).

З урахуванням вини відповідача, інших обставин справи, вимог розумності та справедливості, констатуючи невідповідність висновків
суду обставинам справи в частині встановлення розміру завданої
позивачу моральної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову в цій частині -
зменшення розміру моральної шкоди д 1500 грн.

Крім того, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на
безпідставність застосування у даному випадку правил, що містяться у статті 625
Цивільного кодексу України, які встановлюють
особливості відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення
суду змінити в частині задоволення позовної вимоги
про стягнення моральної шкоди, а в решті рішення - залишити без змін.

На підставі статей 1167, 1187 і 1192 Цивільного кодексу України, керуючись
статтею 303, пунктом 3 частини 1 статті 307, пунктами 4 та 3 частини 1 статті
309, частиною 2 статті 314 та статтею 316 Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду АР Крим від 8 листопада 2006 року
змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає до стягнення з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1, і встановити його в сумі 1 500
(одна тисяча п'ятсот) грн.

В решті оскаржуване рішення - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили
з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено
до суду касаційної інстанції шляхом подачі касаційної скарги протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.