УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року                                                           м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Гнатенка А.В.,

суддів:
Барсукової В.М.,      Балюка М.І.,

Гуменюка
В.І.,          Косенка В.Й., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до закритого акціонерного товариства (далі - ЗАТ) “Трест
Київміськбуд-1”, товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний банк (далі
- ТОВ КБ) “Столиця” про стягнення пені і збитків, відшкодування моральної шкоди
та визнання нікчемним пункту 2 договору від 29 листопада 2005 року,

в с т а н о
в и л а:

У вересні 2006 року ОСОБА_1., звернувшись до суду з указаним позовом, зазначав, що
відповідачі порушили умови договору інвестування у нерухомість та управління
майном від 4 серпня 2004 року. ЗАТ
“Трест Київміськбуд-1” передав у його власність об'єкт інвестування - квартиру № АДРЕСА_1лише 29 листопада
2005 року, а за договором мав передати не пізніше 1 квітня 2005 року, тобто
прострочення складає 211 днів і відповідач має сплатити йому неустойку в
розмірі 3% за кожен день прострочення. ТОВ
КБ “Столиця” не виконав умови договору щодо обов'язку контролювати виконання ЗАТ “Трест
Київміськбуд-1” умов договору та вживати заходи щодо попередження ризикових
ситуацій під час будівництва. Крім того, п. 2 договору від                       29 листопада 2005 року
про припинення договору інвестування у
нерухомість та управління майном від 4 серпня 2004 року передбачено, що з
моменту набрання чинності цим договором сторони не вважають себе зобов'язаними будь-якими правами і зобов'язаннями. Вважає, що даний правочин обмежує його
можливість мати незаборонені законом цивільні права та обов'язки.

Посилаючись на викладене, просив стягнути з ЗАТ “Трест Київміськбуд-1” неустойку в розмірі 2830242
грн. 97 коп. і 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди, з ТОВ КБ “Столиця”
стягнути збитки за неналежне виконання зобов'язання в розмірі 600 грн., які ним були внесені за договором як комісія за
управління майном, і 10000 грн. на відшкодування
моральної шкоди, а також визнати нікчемним пункт 2 договору від 29 листопада
2005 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2007 року зазначене
рішення суду частково скасовано, постановлено нове, яким позов задоволено
частково. Визнано нікчемним п. 2 договору про припинення договору інвестування у нерухомість та управління майном від 4 серпня 2004 року,
укладеного 29 листопада 2005 року між позивачем та відповідачами. Стягнуто з ЗАТ “Трест Київміськбуд-1” на користь позивача пеню в
розмірі 5000 грн. В задоволенні решти позовних вимог і вимог до ТОВ КБ
“Столиця”  відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення апеляційного суду змінити,
посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно
до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного
суду та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1., виходив з того, що між
позивачем та ЗАТ
“Трест Київміськбуд-1” укладено договір будівельного
підряду, а між позивачем та ТОВ КБ “Столиця” -
договір про надання фінансових послуг та послуг по управлінню майном, а тому спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом
України, Законом України “Про фінансово-кредитні механізми і управління майном
при будівництві житла та операціях з нерухомістю” та Законом України “Про
захист прав споживачів” (в редакції, яка діяла в 2004-2005 роках).

Проте
з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за
договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу
за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану
роботу.

Згідно ч. 1,2 ст. 875 ЦК України за договором
будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений
строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до
проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати
підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену
проектно-кошторисну документацію , якщо цей обов'язок не покладається на
підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва,
капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств,
будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних,
пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням
об'єкта.

Тобто, суттєвими умовами договору
будівельного підряду є порядок надання замовником будівельного майданчику та
проектно-кошторисної документації, або визначення, які з цих обов'язків належить виконати
самому підрядникові.

Пунктом 2.1 договору інвестування у
нерухомість та управління майном, укладеного між сторонами, передбачено, що за
цим договором забудовник зобов'язується
своїми силами і засобами збудувати, ввести в експлуатацію та передати об'єкт інвестування установнику. Установник
зобов'язується сплатити
забудовнику грошові кошти за закріплений об'єкт інвестування.

Відповідно до 1.1 Договору об'єкт
інвестування - закріплена за установником нерухомість, будівництво якої
здійснює забудовник, інвестування в яку здійснює установник та управління
майновими права на яку здійснює управитель.

Статтею 1 Закону України “Про інвестиційну діяльність”
визначено, що інвестиціями  є  всі
види  майнових    та
інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та
інших видів діяльності, в результаті якої
створюється  прибуток  (доход)
або досягається соціальний ефект.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про інвестиційну
діяльність” інвестиційною
діяльністю  є  сукупність
практичних  дій громадян,
юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Таким чином, уклавши договір інвестування у нерухомість
та управління майном, сторони стали учасниками інвестиційного процесу і виниклі
між ними правовідносини регулюються спеціальними законами: Законом України “Про
інвестиційну діяльність” та Законом України “Про фінансово-кредитні механізми і
управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю”, які
встановлюють загальні принципи, правові та організаційні засади залучення
коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва
житла та особливості управління цими коштами і визначають поняття забудовник,
управитель та установник.

Між тим, Закон України “Про захист прав споживачів”
регулює відносини між споживачами товарів,
робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів,  виконавцями робіт і надавачами  послуг
різних  форм   власності, встановлює права споживачів, а
також визначає механізм їх  захисту та
основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 22 ст. 1 Закону України “Про захист прав
споживачів” визначено, що  споживач
- фізична  особа,  яка
придбаває,  замовляє, використовує або має намір  придбати
чи  замовити  продукцію
для особистих  потреб,
безпосередньо  не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого працівника.

Таким чином, Закон України “Про захист прав споживачів”
не регулює правовідносини, які виникли між сторонами договору інвестування у
нерухомість та управління майном.

Крім того, апеляційний суд, задовольняючи вимоги позивача
щодо визнання нікчемним п. 2 договору про
припинення договору інвестування у нерухомість та управління майном від 4
серпня 2004 року, прийшов до висновку, що даний пункт договору обмежує можливість
позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, а тому на
підставі ч. 1 ст. 27 ЦК України є нікчемним.

Однак, такого висновку апеляційний суд дійшов з порушенням норм
матеріального права, оскільки зазначений пункт договору припиняє зобов'язання сторін за договором інвестування, такі як сплата
коштів за об'єкт інвестування та передача даного об'єкту установнику, і ніяким чином не обмежує можливості
позивача мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки.

За таких обставин у апеляційного суду не було
передбачених законом підстав для скасування рішення районного суду та
часткового задоволення позовних вимог.

Ураховуючи, що апеляційним судом помилково
скасовано рішення районного суду, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного
суду відповідно до статті 339 ЦПК України підлягає скасуванню з залишенням в
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2007 року скасувати,
а рішення Оболонського районного суду м. Києва від                          21 листопада 2006
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       А.В. Гнатенко

Судді:                                                                 В.М.
Барсукова

М.І.
Балюк

В.І.
Гуменюк

В.Й. Косенко