Справа № 2-1544
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12
червня 2007 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим в складі:
головуючій судді Цалко А.А., при секретарі Єршовій Я.Ю., з участю адвоката
ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ялті
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Перша Ялтинська
державна нотаріальна контора про визнання договору довічного утримання
недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивачка
звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому просить суд визнати
недійсним договір довічного утримання від 23 березня 2006 року, укладений між
ОСОБА_4 і ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори Одинцовою С.О.. Вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 не
виконувала свої зобов'язання по договору довічного утримання, ОСОБА_4
продовжувала жити впроголодь, оплачуючи комунальні послуги самостійно, не
отримуючи догляду. В зв'язку з цим, 19 грудня 2006 року ОСОБА_4 їй заповідала
усе своє майно, а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. При житті ОСОБА_4 намагалася, але не
встигла розірвати укладений між нею та ОСОБА_3 договір довічного утримання.
Вона являється правонаступником померлої ОСОБА_4. Вважає, що в момент складання
договору ОСОБА_4 в силу свого похилого віку і не знання української мови не
могла усвідомлювати значення своїх дій і прочитати укладений договір через дуже
поганий зір, та взагалі не розуміла юридичного змісту договору довічного
утримання.

Позивачка
у судовому засіданні позов підтримала.

Представник
відповідачки позов не визнав, пояснивши, що позивачці не належить право
вимагати визнання договору довічного утримання недійсним, тому що він
припинився зі смертю ОСОБА_4. Крім того, в момент укладання договору
волевиявлення ОСОБА_4 відповідало її волі і було спрямоване на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені договором довічного утримання. Відповідачка
також добросовісно, систематично і в повному обсязі виконувала взяті на себе
зобов'язання по договору.

Заслухавши пояснення сторін, думку адвоката, дослідивши матеріали даної
справи, цивільної справи № 2-931/2007, суд прийшов до висновку, що в позовних
вимогах повинно бути відмовлено по наступних підставах:

У
відповідності зі ст. 744 ЦК України, - за договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Судом
встановлено, що 23 березня 2006 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 уклали договір довічного
утримання, згідно якого остання повинна була забезпечувати ОСОБА_4 щоденним
триразовим харчуванням, лікувальними засобами, надавати побутові послуги.
Договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Ялтинської державної
нотаріальної контори Одинцовою С.О. (а.с. 16).

19
грудня 2006 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, відповідно до
якого, все приналежне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не
складалося, вона заповідала ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4 померла у віці 88 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.
10).

Після
її смерті позивачка, вважаючи, що її права порушені договором, просить суд
визнати недійсним договір довічного утримання в зв'язку з невиконанням
відповідачкою зобов'язань по договору та на підставі ст. 229 ЦК України,
оскільки на її думку ОСОБА_4 вважала, що вона складає заповіт, а не договір
довічного утримання.

Відповідно
до ч. 1 ст. 229 ЦК України, - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Згідно
п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року
«Про судову практику по справам про визнання угод недійсними» невиконання
набувачем зобов'язань або неналежне виконання зобов'язань за договором
довічного утримання може бути підставою для його розірвання на вимогу
відчужувача, а не для визнання його недійсним.

У
силу ч. 1 ст. 755 ЦК України, - договір довічного утримання (догляду) може бути
розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на
користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

На підставі ч. 2 ст. 755 ЦК України, - договір довічного утримання
(догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Виходячи
з вищезгаданих положень Закону, суд вважає, що ставити питання про розірвання
договору довічного утримання може лише сторона по угоді.

У
справі про розірвання договору довічного утримання, порушеній у суді
відчужувачем, в разі його смерті допускається в подальшому заміна останнього в
судовому процесі його спадкоємцями, оскільки у спірних правовідносинах до них у
порядку спадкування може перейти право власності на предмет вимог сторони.

Однак,
як встановлено судом, ОСОБА_4 при житті до суду з позовом про розірвання
укладеного договору довічного утримання не зверталася.

16 січня 2007 року ОСОБА_2 зверталася до Ялтинського міського суду з
позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання по
підставах ст. ст. 744, 749, 755 ЦК України у зв'язку з невиконанням
відповідачкою умов договору.

14
травня 2007 року Ялтинський міський суд залишив дану позовну заяву без розгляду
за заявою ОСОБА_2.

Тепер
ОСОБА_2 посилається на порушення ще ст. 1216 і ст. 1218 ЦК України з боку
позивачки, оскільки вважає себе правонаступником прав і обов'язків після смерті
ОСОБА_4, тому що на її ім'я зроблений заповіт.

Суд
вважає, що права ОСОБА_2, як спадкоємиці на отримання і оформлення спадщини,
яка малася у ОСОБА_4 на момент її смерті, відповідачкою не порушені.

Дія
договору довічного утримання була припинена у зв'язку із смертю ОСОБА_4.
Договір за життя ОСОБА_4 не оскаржений і всі умови договору набули чинності, у
тому числі, і розпорядження спірною квартирою про приналежність її на праві
власності ОСОБА_3.

Ці
обставини не заважають ОСОБА_2 оформляти спадщину на інше майно, яке залишилося
після смерті ОСОБА_4.

Як
видно з тексту заповіту ОСОБА_4 від 19 грудня 2006 року, окремо квартира
ОСОБА_2 не заповідалася, а тільки все майно, яке їй належатиме на момент
смерті.

Таким
чином, в цій частині позов ОСОБА_2 необґрунтований.

Що
стосується підстав для визнання договору довічного утримання недійсним по
підставах ст. 203 ч. 3 ЦК України, то судом встановлено, що ніяких доказів
того, що ОСОБА_4 діяла під впливом помилки щодо обставин, що мають істотне
значення для угоди, - немає.

23
березня 2006 року договір довічного утримання між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 був
укладений письмово в Першій Ялтинській державній нотаріальній конторі.

ОСОБА_4
сама двічі приходила в нотаріальну контору і приносила необхідні документи
нотаріусу. ОСОБА_4 роз'яснювалися нотаріусом зміст ст. ст. 744-758 ЦК України,
про що спеціально вказано в договорі (п. 4.10).

Також
нотаріус роз'яснила ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 стає власником квартири, яка
передається за договором з моменту реєстрації цього договору в КП БТІ м. Ялти
(п.4.9).

Договір нотаріусом був прочитаний вголос на двох мовах - російській і
українській (п. 4.11), про що також відзначено в договорі.

Договір
ОСОБА_4 самостійно підписаний зрозуміло і розбірливо, і у нотаріуса не виникло
ніяких питань, у тому числі в зв'язку з «нібито» вадою зору у ОСОБА_4 для
цього.

Крім
того, надуманість і необґрунтованість в цій частині позову підтверджується
заповітом, який ОСОБА_4 склала 19 грудня 2006 року у іншого нотаріуса Першої
Ялтинської державної нотаріальної контори незадовго до смерті на ім'я ОСОБА_2.
Даний заповіт також чітко підписано ОСОБА_4 в приміщенні Першої Ялтинської
державної нотаріальної контори, куди вона приходила, і де нотаріус також
роз'яснювала їй всі наслідки складеного заповіту.

Ніяких
додаткових розпоряджень в частині відміни «попереднього заповіту», якби ОСОБА_4
помилялася, або про вказівку на заповідання її квартири ОСОБА_4, зроблено не
було. Також текст заповіту складений на українській мові і був вголос їй
зачитаний на російській мові.

Таким
чином, суд, дослідивши всі докази, приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_2
вимоги є необґрунтованими, надуманими і не підлягаючими задоволенню.

Вся
решта доводів позивачки не має правового значення для вирішення спору.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, ст. ст.
203, 229, 744, 745, 746, 755 ЦК України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику по справам про
визнання угод недійсними»,

ВИРІШИВ:

В
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного
утримання, укладеного 23 березня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду АРК
через Ялтинський міський суд в порядку та строки, встановлені ст. ст. 294-296
Цивільного процесуального кодексу України.

СУДДЯ