Справа №2-65/07
Раніше справа № 2-468/06
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12 березня 2007 року
Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого   - судді Тарабана
Є.О. при секретарі - Кузнецовій
Г.С. розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області
цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Комунального підприємства
"Царичанське виробниче об'єднання житлово-комунального господарства"
про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1,
посилаючись на те, що 2 вересня 2003 року близько 23 год ЗО хв. сталася
дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП)
на перехресті вулиць Комсомольська та Кірова в смт. Царичанка, внаслідок якої
автомобілем ВАЗ-2105 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням
відповідача ОСОБА_2 йому (ОСОБА_1) було завдано тяжкі тілесні ушкодження, в
результаті спричинених тілесних ушкоджень він (позивач) визнаний інвалідом II
групи, що призвело до того, що він (позивач) втратив добре оплачувану
роботу (до цього працював ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ "Ірна-1"), звернувся із
позовом до ОСОБА_2 про відшкодування йому (позивачеві) шкоди, завданої
внаслідок каліцтва та іншого ушкодження здоров'я.

Зокрема, позивач
просив стягнути із відповідача ОСОБА_2 наступні суми:

·
в якості компенсації втраченого заробітку за період з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2006 року в зв'язку
із каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я грошову суму в розмірі 45 210 гр. 00 коп. ;

·
в якості компенсації втраченого заробітку за період з З
вересня 2003 року по 31 грудня 2003 року в зв'язку
із каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я грошову суму в розмірі 740 гр. 00 коп.;

витрати,
викликані ушкодженням здоров'я за період з З вересня 2003 року по 31 грудня 2003 року в розмірі 2 014 гр. 40 коп. ;

·
витрати, викликані ушкодженням здоров-я за період з 1 січня 2004 року по 2 вересня 2006 року в розмірі 4 000 гр. 00 коп.;

·
в якості компенсації моральної шкоди грошову суму в
розмірі 10 000 гр.;

·
в якості компенсації вартості знищеного в результаті ДТП одягу в розмірі 70 гр.

Всього
ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 загальну

2

суму 62 034 гр. 40 коп.

У
судовому засіданні представник ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримав у
повному обсязі.

Ухвалою
суду від 9 жовтня 2006 року за
клопотанням відповідача ОСОБА_2 до участі в даній справі в якості
співвідповідача було залучено Комунальне підприємство «Царичанське виробниче
об'єднання житлово-комунального господарства» (далі КП ВОЖКГ).

У
судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заявлених ОСОБА_1 позовних вимог не
визнав і пояснив, що дійсно 2
вересня 2003 року
близько 21 год. ЗО хв.
він, керуючи автомобілем марки ВАЗ-2105 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ВО ЖКГ, став учасником ДТП, в результаті якої
пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження. Винним в ДТП є сам ОСОБА_1, а
його (ОСОБА_2) вина в
ДТП відсутня.

Оскільки
його (ОСОБА_2) вина в
ДТП відсутня, автомобіль, яким він керував в момент ДТП, належить ВО ЖКГ, з яким він
перебував у трудових відносинах і у зв'язку з якими він керував вказаним
автомобілем, він вважає, що майнову відповідальність на спричинену шкоду
повинен нести власник автомобіля (джерела підвищеної небезпеки), тобто КП
ВОЖКГ.

Представник
відповідача КП ВОЖКГ позову не визнав і пояснив у судовому засіданні те, що
дійсно 2 вересня 2003 року близько 21 год. ЗО хв. ОСОБА_2, який
працював ІНФОРМАЦІЯ_2 підприємства, керуючи службовим автомобілем марки
ВАЗ-2105 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який
належить КП ВОЖКГ, став учасником ДТП,
в результаті якої пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження. Згідно даних
подорожнього листа вказаний вище автомобіль після 17 год. знаходився на
території автогаража підприємства.
Однак, ОСОБА_2 самовільно взяв вказаний автомобіль з території автогаража і незаконно
використовував його (автомобіль) у власних потребах, тому на його (представника
КП ВОЖКГ) думку ОСОБА_2 повинен самостійно нести відповідальність за спричинену
ним шкоду.

Заслухавши
пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_2, представників
відповідачів, показання свідків, вивчивши всі інші надані сторонами докази,
даючи їм (доказам) оцінку в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що
заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних
підстав.

У судовому
засіданні сторонами визнані, а тому відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України
ухвалою суду від 16 листопада
2006 року
визнано встановленими і такими, що не підлягають доказуванню у судовому
засіданні наступні обставини:

·
2
вересня 2003 року
близько 21 год. ЗО хв.
на перехресті вулиць Комсомольська та Кірова в смт. Царичанка сталася
дорожньо-транспортна пригода;

·
в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1
було завдано тяжкі тілесні ушкодження;

·
вказані тілесні ушкодження ОСОБА_1 було спричинено
автомобілем марки ВАЗ-2105 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який належав
на той час і належить на цей час КП ВОЖКГ;

·
в момент дорожньо-транспортної пригоди вказаним
автомобілем керував ОСОБА_2,
який перебував на той час і продовжує перебувати на цей час в трудових
відносинах із КП ВОЖКГ.

Тією ж ухвалою
суду визнано такими, що підлягають доказуванню

3

у
судовому засіданні, оскільки вони викликали спір між сторонами,
наступні обставини:

правомірність
використання відповідачем ОСОБА_2 службового автомобіля марки ВАЗ-2105
державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в
момент ДТП;

- розмір
матеріальної  (майнової)  та моральної
(немайнової) шкоди, завданої ОСОБА_1 в результаті ДТП.

ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 в результаті ушкодження здоров'я
було спричинено шкоду, сталася 2
вересня 2003 року. На
той час діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі ЦК УРСР), який втратив
чинність з 1 січня 2004 року.

Відповідно до
норм ст. 440 ЦК УРСР шкода,
заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка
заподіяла шкоду у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених
законодавством Союзу РСР.

Нормами ст. 4 50 ЦК УРСР організації і
громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеної небезпекою для оточення
(транспортні організації, промислові підприємства, власники автомобілів та
ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки,
якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

В
даному  випадку  власником
джерела  підвищеної  небезпеки (автомобіля марки ВАЗ-2105
державний реєстраційний номер НОМЕР_1)
являється відповідач КП ВОЖКГ, з яким ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах,
що не оспорюється жодною із сторін.

Спір у сторін
виник з приводу правомірності використання ОСОБА_2 вказаного вище службового
автомобіля в позаробочий час (підприємство працює з 8 год. до 17 год., а ДТП сталася
близько 21 год. ЗО хв.).

ОСОБА_2 та його
представник на обґрунтування правомірності використання службового автомобіля в
вечірній час посилаються на те, що 2
вересня 2003 року
була аварія на водогоні, ліквідація якої продовжувалася в вечірній час. Він, як
ІНФОРМАЦІЯ_2, контролював роботу підлеглих по ліквідації аварії, тому
користувався службовим автомобілем на виконання своїх службових обов'язків.

Представник
відповідача КП ВОЖКГ на обґрунтування неправомірності використання ОСОБА_2
службового автомобіля в вечірній час посилаються на те, що 2 вересня 2003 року дійсно була
аварія на водогоні, але не на тій вулиці, де вказує ОСОБА_2 і роботи по її
ліквідації були закінчені до кінця робочого дня, тобто до 17 год.

Заслухавши
показання свідків, про допит яких просили сторони, вивчивши інші докази, надані
сторонами, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не доведено у судовому
засіданні того, що дійсно 2
вересня 2003 року
близько 21 год. ЗО хв.
перебував при виконанні своїх службових обов'язків в зв'язку із ліквідацією
аварії на водогоні. До такого висновку суд приходить на підставі наступних
доказів. Згідно подорожніх листів транспортних засобів, наданих КП ВОЖКГ, всі
транспортні засоби 2 вересня 2003 року після 17 год. знаходилися на
території автогаража підприємства.
У судовому засіданні свідки ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали, що 2
вересня 2003 року
після 17 год. ніяких
ремонтних чи аварійних робіт не виконувалося. ОСОБА_2 же ніяких доказів на
підтвердження виконання ремонтних чи аварійних робіт на вул. Гоголя в смт.
Царичанка, на що він посилався у своїх поясненнях.

У судовому
засіданні встановлено, що дійсно ОСОБА_2, працюючи ІНФОРМАЦІЯ_2 КП ВОЖКГ,
використовував службовий транспорт (зазначений вище автомобіль) в позаробочий
час (до 8

4

год.
та після 17 год.) як у
службових цілях, так і у
власних інтересах. Про це свідчать показання вказаних вище свідків, та свідка
ОСОБА_6, який показав суду, що дійсно службовий транспорт використовувався
ІНФОРМАЦІЯ_2 в позаробочий час -вранці
на оперативній нараді о 8
год. ОСОБА_2 вже доповідав про ситуацію, яка склалася, оскільки він зранку до 8 год. на службовому
автомобілі здійснював об'їзд об'єктів.

Свідок ОСОБА_3 показала суду,
що ОСОБА_2 систематично використовував службовий автомобіль у власних потребах.

У судовому
засіданні встановлено, що у подорожних листах транспортних засобів час заїзду
транспортного засобу на територію підприємства визначався кінцем робочого дня,
а не фактичним часом заїзду того чи іншого транспортного засобу на територію
підприємства.

Викладене вище,
на думку суду, свідчить про відсутність належного контролю за використанням
службового транспорту в КП ВОЖКГ, в результаті чого ОСОБА_2 мав можливість
повністю безконтрольно використовувати службовий автомобіль.

Відповідно до
роз'яснень, які містяться в п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України № б від 27 березня 1992 року «Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»
володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим
джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних
дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії,
відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної
небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена
належна охорона і т.
п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може
бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його
володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Враховуючи, що 2 вересня 2003 року після 17 год. ОСОБА_2
самоправно використовував службовий автомобіль, що стало можливим в результаті
відсутності контролю за використанням службового транспорту з боку керівництва
КП ВОЖКГ, суд вважає, що цивільна відповідальність за шкоду, спричинену ОСОБА_2
під час цього самоправного використання службового автомобіля, повинна бути
покладена як на ОСОБА_2, який самоправно використовував службовий автомобіль,
так і на власника автомобіля -
КП ВОЖКГ, відсутність контролю з боку якого надала можливість ОСОБА_2 самоправно
використовувати службовий автомобіль, в рівних частках.

Відповідно до
норм ст. 455 ЦК УРСР в разі
заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров'я організація чи громадянин,
відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому заробіток,
втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також
відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров'я (посилене харчування,
протезування, сторонній догляд тощо).

В даному
випадку, як зазначено вище, суд прийшов до висновку про те, що відповідальними
за шкоду, завдану ушкодженням здоров'я ОСОБА_1 є обидва відповідачі (ОСОБА_2 та
КП ВОЖКГ) в рівних частках.

Щодо розміру
шкоди, спричиненої ОСОБА_1 в результаті отриманих ним під час ДТП тілесних
ушкоджень, суд приходить до наступного висновку.

5

ОСОБА_1 просив у
своїй позовній заяві стягнути на свою користь на відшкодування втраченого
заробітку за період з З вересня 2003
року по 31 грудня 2003 року (тобто в
період дії ЦК УРСР) 740 гр. 00 коп. та за
період з 1 січня 2004 року (тобто з
дня набрання чинності ЦК
України) по 2 вересня 2006 року (тобто до
дня звернення до суду з позовною заявою) 45
210 гр. 00 коп.

Відповідно до
роз'яснень п. 12 зазначеної
вище Постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування шкоди,
пов'язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної
працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до
ушкодження здоров'я. Роз'яснення, що містяться в п. 18 тієї ж Постанови
Пленуму Верховного Суду, передбачають, що ступінь втрати професійної працездатності
(у процентах), потребу
в додаткових видах допомоги визначають:
МСЕК - якщо
шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в
тому числі на шляху до роботи і з роботи);
судово-медичною експертизою -
в решті випадків.

В даному випадку
ОСОБА_1 отримав ушкодження здоров'я не в зв'язку із виконанням ним трудових
обов'язків, тому ступінь втрати ним професійної працездатності повинен
визначатися висновком судово-медичної експертизи.

Відповідно до
норм ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у справі. Від жодної із осіб, які беруть
участь у розгляді даної справи, заяви про призначення відповідної експертизи
для встановлення необхідності стороннього догляду та вид такого догляду не
надходило. Після роз'яснення судом особам які беруть участь у даній справі
вказаних вимог закону жодна із сторін відмовилася подавати заяву (заявити
клопотання) про призначення відповідної експертизи.

ОСОБА_1 заявлено
позовні вимоги про стягнення на свою користь 100 відсотків заробітку, який він мав на момент отримання
ушкодження здоров'я. В ході судового засідання представник позивача (ОСОБА_1)
пояснив, що ОСОБА_1 був визнаний інвалідом, а тому він втратив професійну
працездатність повністю, в зв'язку з чим, на його думку, в призначенні
експертизи немає потреби.

Оскільки діючим
на той час законодавством не було передбачено іншого порядку встановлення
ступеня втрати працездатності, окрім призначення відповідної експертизи, а
представник відповідача у судовому засіданні відмовився від призначення
експертизи, суд вважає, що стороною позивача у судовому засіданні не доведено ступінь
втрати працездатності позивача, а тому не доведено і розмір втраченого ним
заробітку, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині повинно
бути відмовлено.

З 1 січня 2004 року ЦК УРСР втратив чинність
в зв'язку з набранням чинності ЦК
України. Норми ч. 1 ст. 1195 ЦК України
передбачають обов'язок фізичної або юридичної особи, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, відшкодувати
потерпілому заробіток (дохід),
втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю
посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків,
протезування, стороннього догляду тощо.

У судовому
засіданні встановлено, що на момент отримання ОСОБА_1 каліцтва він перебував у
трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою «Ірна-1»
(а. с. 62) .  Норми ч.  1 ст.  1197
ЦК України передбачають,  що розмір

6

втраченого фізичною особою, яка
працювала за трудовим договором, внаслідок каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я заробітку (доходу),
що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього
місячного заробітку (доходу),
який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з
урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її
відсутності - загальної
працездатності.

Представник
позивача у судовому засіданні від уточнення позовних вимог (вказати ступінь
втрати працездатності) відмовився, від проведення судово-медичної експертизи
також відмовився. Таким чином суд позбавлений можливості встановити ступінь
втрати працездатності позивача, а значить і розмір втраченого ним (позивачем)
заробітку (доходу), а тому,
на думку суду, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Наказний у своїй
позовній заяві просив також стягнути на свою користь витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування, придбання ліків, протезування, стороннього
догляду, оплатою послуг фахівців в сфері медицини, транспортними витратами на
транспортування хворого до м. Дніпропетровська та назад. Загальна сума цих
витрат становить понад 5
000 гр.

По кожному виду
витрат (на посилене харчування, на придбання ліків, протезування, сторонній
догляд і т. д. ) окремо
сума позивачем у позовній заяві не зазначена і у судовому засіданні представник
позивача не зміг конкретизувати суми витрат по кожному виду окремо, тому суд
виходить виключно із наданих стороною позивача доказів.

Відповідно до
роз'яснень, які містяться в п. 19
зазначеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України якщо в
потерпілого у зв'язку з ушкодженням здоров'я є потреба у додаткових витратах на
медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості
висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону N 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності". Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не
поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком
судово-медичної експертизи),
підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду, на підставі ст. 455 ЦК УРСР.

Оскільки ОСОБА_1
отримав ушкодження здоров'я не в зв'язку із нещасним випадком на виробництві та
професійним захворюванням, дія вказаного Закону на нього не поширюється, отже
потреба в додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, їх тривалість
має підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи.

Як було
зазначено вище, від жодної із осіб, які беруть участь у розгляді даної справи
(в тому числі від позивача або його представника) , заяви про
призначення відповідної експертизи для встановлення необхідності стороннього
догляду, протезування, посиленого харчування, придбання ліків не надходило.
Після роз'яснення судом особам які беруть участь у даній справі вказаних вимог
закону жодна із сторін (в тому числі представник позивача) відмовилася подавати
заяву (заявити клопотання) про призначення відповідної експертизи.

За викладених
обставин суд вважає, що у судовому засіданні стороною позивача не надано
будь-яких доказів потреби в додаткових витрат, які викликані необхідністю
посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків,
протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до
того ж таки п. 19 роз'яснень
Постанови Пленуму

7

Верховного
Суду України № б від 27 березня 1992 року «Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»
при визначенні розміру додаткових витрат судам необхідно виходити з наступного:

-    компенсація
(відшкодування) витрат на додаткове харчування,

якщо
його неможливо забезпечити в лікувально-профілактичному або

реабілітаційному
закладі, визначається за раціоном, складеним

дієтологом
чи лікарем, який лікує, та затвердженим МСЕК (у

відповідних
випадках - судово-медичною
експертизою) на підставі

інформації
органів державної статистики про середні ціни на

продукти
харчування в торговельній мережі того місяця, в якому їх

придбали;

розмір витрат на
необхідний догляд за потерпілим установлюється залежно від характеру цього
догляду (який при ушкодженні здоров'я у зв'язку з виконанням трудових
обов'язків визначається МСЕК, а в інших випадках - судово-медичною експертизою) і не може бути меншим (на
місяць) від: мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, - на спеціальний
медичний догляд (масаж, уколи тощо);
її половини - на
постійний сторонній догляд; чверті -
на побутове обслуговування (прибирання, прання білизни тощо). Для інвалідів І
групи висновок МСЕК чи судово-медичної експертизи про потребу в звичайному
сторонньому догляді або в побутовому обслуговуванні не вимагається. Якщо
потерпілий потребує допомоги кількох видів, йому відшкодовуються витрати на
кожен із них незалежно від того, ким вона здійснюється; - розмір витрат на
ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду
за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або
рахунків про їх вартість;

-    стягнення
додаткових витрат потерпілого може бути проведено

й на
майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або

судово-медичної
експертизи.

Оскільки
стороною позивача не надано будь-яких доказів потреби в додаткових витратах,
суд при вирішенні питання щодо задоволення чи відмови в задоволенні позовних
вимог виходить із наданих стороною позивача доказів про розмір фактично
понесених додаткових витрат.

Згідно з
наданими представником ОСОБА_1 випискою із історії хвороби № НОМЕР_2 Обласної
клінічної лікарні ім. Мечникова
(а. с. 15, 40) під час
лікування ОСОБА_1 в зазначеній лікарні в період з 9 вересня 2003 року по 1 жовтня 2003 року для
лікування ОСОБА_1 було використано медичних препаратів на загальну суму 1 086 гр. 40 коп., які були
надані рідними ОСОБА_1

Крім того,
представником Наказного у судовому засіданні надано чеки та товарні чеки, які
підтверджують придбання медичних препаратів на загальну суму 282 гр. 54 коп. (а. с 93) . Однак,
судом частина чеків не береться до уваги, оскільки вони свідчать про придбання
ліків, які включені до списку медичних препаратів, який зазначено у виписці із
історії хвороби №
НОМЕР_2 (а. с. 40),
тобто одні і ті ж витрати на придбання ліків включені до загальної суми
витрат двічі. Так, суд не приймає до уваги чек № НОМЕР_3 від 9
вересня 2003 року на
суму 56,43 гр., чек
№ НОМЕР_4 від 17 вересня 2003 року на суму 6,85 гр., чек № НОМЕР_5 від 25 вересня 2003 року на суму 1,90 гр., чек № НОМЕР_6 від 10 вересня 2003 року на суму 4,62 гр. та чек № НОМЕР_7 від 10 вересня 2003 року на суму 1,21 гр. Таким чином
суд не приймає до уваги всього 5
чеків про придбання ліків на загальну суму 71 гр. 01
коп. (56,43+6,85+1,90+4,62+1,21=71,01).
Тобто, окрім ліків, зазначених у виписці із історії хвороби №НОМЕР_2 на загальну суму
1 068 гр. 40 коп., суд вважає
доведеним витрати

8

на придбання ліків іще на суму 211 гр. 53 коп. (чек № НОМЕР_8 від 10 грудня 2003 року на суму 28 гр., товарний
чек № НОМЕР_9 від 5 вересня 2003 року на суму 69 гр. 65 коп., товарний
чек № НОМЕР_10 від 6 вересня 2003 року на суму 44 гр. 88 коп. та товарний
чек № НОМЕР_11 від 7 вересня 2003 року на суму 69 гр. 00 коп.; 28,00 + 69,65 + 4 4,88 +
69,00=211,53) .

Загальна ж сума
витрат на придбання ліків та інших препаратів для лікування ОСОБА_1, яка, на
думку суду, є доведеною у судовому засіданні, становить 1 2 97 гр. 93 коп. (1086,40+211,53=1297,93).

На думку суду,
саме ця сума повинна бути стягнута із відповідачів на користь ОСОБА_1 на відшкодування
витрат на придбання ліків, тобто по 648
гр. 97 коп. з
кожного із відповідачів (1297,93:2=648,97).

Стороною
позивача в даному випадку будь-яких доказів фактичних витрат, викликаних
посиленим харчуванням, протезуванням, стороннім доглядом, оплатою послуг
фахівців в сфері медицини, транспортними витратами на транспортування хворого
до м. Дніпропетровська та назад в зв'язку із отриманими ОСОБА_1 в результаті ДТП тілесними
ушкодженнями стороною позивача не надано і про наявність таких доказів суду не
заявлено.

На думку суду, в
цій частині позовних вимог ОСОБА_1 повинно бути відмовлено.

Стосовно
заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення на його користь в якості
компенсації спричиненої йому моральної шкоди суд приходить до висновку про те,
що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до
ст. 440і ЦК УРСР
(діяв до 1 січня 2004 року) моральна
(немайнова) шкода, заподіяна громадянину діяннями іншої особи, яка порушила її
законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується
в грошовій або іншій матеріальній формі незалежно від відшкодування майнової
шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних
вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних
страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до
норм ст. 23 ЦК України,
який набрав чинності з 1
січня 2004 року,
особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення
її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший
спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з
урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В даному випадку
внаслідок того, що в результаті ДТП
ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження (ушкодження здоров'я), що призвело до
визнання його інвалідом II групи, враховуючи тривалість та глибину його фізичних та
душевних страждань, перенесених в результаті отриманих ним тілесних ушкоджень,
а також тієї обставини, що позивач, будучи інвалідом, позбавлений можливості
реалізувати себе, приймаючи до уваги ту обставину, що в дорожньо-транспортній
пригоді винним є сам позивач, який, будучи в стані алкогольного сп'яніння,
порушив вимоги Правил дорожнього руху України, суд вважає, що вимогам
розумності і справедливості буде

9

відповідати розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 гр.

Враховуючи, що,
як зазначено вище, за спричинену шкоду повинні нести відповідальність обидва
відповідачі в рівних частках, суд вважає, що із кожного із відповідачів на
відшкодування моральної шкоди повинно бути стягнуто на користь позивача ОСОБА_1
по 2 500 гр.

Відповідно до
норм ст. ст. 79, 81 ЦПК
України та Декрету Кабінету Міністрів «Про державне мито» звільняються від
сплати судових витрат на користь держави позивачі при поданні позовної заяви
про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.
ОСОБА_1 звернувся до суду саме з таким позовом, тому він звільняється від
сплати судових витрат при подачі позовної заяви.

Відповідно до
норм ст. 88 ЦПК
України судові витрати повинні бути покладені на відповідачів пропорційно
задоволеній частині позовних вимог в рівних частках.

На підставі
викладеного, керуючись ст.
ст. 208-209, 213-216
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Комунального підприємства "Царичанське виробниче
об'єднання житлово-комунального господарства" про відшкодування майнової
та моральної шкоди задоволити частково.

Стягнути із
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_12)
на користь ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_13) на відшкодування майнової шкоди 648 гр. 97 коп. та на
відшкодування моральної (немайнової) шкоди 2 500 гр., а всього стягнути 3 148 (три тисячі сто сорок вісім) гр. 97 коп.

Стягнути із
Комунального підприємства "Царичанське виробниче об'єднання
житлово-комунального господарства" (, п/рахунок 201 у ДВ
"Брокбізнесбанку",
МФО 305578) на користь ОСОБА_1(ідентифікаційний номер НОМЕР_13) на відшкодування
майнової шкоди 648 гр. 97 коп. та на
відшкодування моральної (немайнової) шкоди 2 500 гр., а всього стягнути 3 148 (триг тисячі сто сорок вісім) гр. 97 коп.

В іншій частині
позовних вимог до ОСОБА_2 та Комунального підприємства "Царичанське
виробниче об'єднання житлово-комунального господарства" про відшкодування
майнової та моральної шкоди ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_12)
на користь держави судовий збір в сумі 50 (п'ятдесят) гр. 50
коп.

Стягнути із
Комунального підприємства "Царичанське виробниче об'єднання житлово-комунального
господарства" (,
п/рахунок 201
у ДВ "Брокбізнесбанку", МФО
305578) на користь держави судовий збір в сумі 50 (п'ятдесят) гр. 50 коп.

Стягнути із
ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_12)
на користь Територіального управління Державної судової адміністрації
України в Дніпропетровській області  (код

10

, р/рахунок 6709 в УДКУ в
Дніпропетровській області, МФО
805012) витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
цивільної справи в сумі 15
гр.

Стягнути із
Комунального підприємства "Царичанське виробниче об'єднання
житлово-комунального господарства" (, п/рахунок 201 у ДВ
"Брокбізнесбанку", МФО
305578) на користь Територіального управління Державної судової
адміністрації України в Дніпропетровській області (код ЄДРПОУ 2 6239738, р/рахунок 6709 в УДКУ в
Дніпропетровській області, МФО
805012) витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
цивільної справи в сумі 15
гр.

Рішення може
бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області з подачею
апеляції через районний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження
протягом 10 днів з
дня проголошення рішення з подальшою подачею апеляційної скарги протягом 20 днів після
подання заяви про апеляційне оскарження.

Копія
апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду
апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана
без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається
в строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження (10 днів з дня
оголошення рішення).

Головуючий:  Є. О. Тарабан.