У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня  2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі :

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Балюка М.І.,     Григор'євої
Л.І.,

Гуменюка В.І., Косенка В.Й.,

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4
про визнання права власності на ½ частину спільного майна та земельної ділянки, поділ майна
в натурі та визнання частково недійсним свідоцтва про  право власності на  будинковолодіння,

в
с  т  а
н  о  в
и  л  а :

У вересні  2006 року  ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те, що у 1990 році між ним та   відповідачами  було
укладено  усну угоду про  створення
спільної  часткової  власності, зокрема будівництва будинку у с.
Яблуниця. На виконання  домовленості  ними було відповідачам надано кошти на
зведення будинку, купувалися будівельні матеріали. Відповідачі в свою чергу
займалися  безпосередньо зведенням  будинку. Для
обслуговування будівництва  ними
було  придбано за власні кошти вантажний
автомобіль ГАЗ-6611, причіп, автоцистерну, свердлильний верстат, бетономішалку
та деревообробний верстат. На стадії
завершення  будівництва  ними було
укладено  договір   про спільну співпрацю, а  15
вересня 2002 року договір про спільну діяльність. Згідно умов договору,
після завершення  будівництва житловий
будинок з господарськими спорудами мав бути
розподілений по ½  частині
кожному  та визначено  було
умови розподілу  рухомого майна,
що було  у їхній  спільній
власності. Розподілу   в  рівних
долях підлягала і земельна ділянка, яка згідно державного акту на  право приватної власності від 12 серпня 1996
року належала  ОСОБА_3 З 2005 року
відповідачі не стали виконувати умови договору про спільну  діяльність, а з 2006 року почали  чинити
перешкоди  у  користуванні
майном, у зв'язку  з чим  виникло питання  про
оформлення права власності на
свою  частку. Однак, в ході   оформлення
документів  їм  стало відомо, що в  січні 2003 року  ОСОБА_3 оформила право власності на  ціле будинковолодіння за собою та  провела
реєстрацію права власності на себе. У зв'язку з чим, просили позов  задовольнити.

Рішенням Яремчанського міського суду від 15 березня 2007 року позов
задоволено. Визнано за  ОСОБА_1, ОСОБА_2
право  власності  на  ½  частину будинковолодіння та
проведено  його поділ.

З  іншого  рухомого майна  визнано
за  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2
право  власності  на автомобіль ГАЗ - 6611.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності  на  земельну
ділянку площею 0,16 га, що знаходиться зі сторони виділеної їм
частини  будинковолодіння.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 червня           2007 року рішення Яремчанського
міського суду від 15 березня 2007 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду
першої та апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду
першої інстанції, в зв'язку з порушенням норм матеріального та  процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав

Судами встановлено та
вбачається  із  матеріалів
справи,  що  рішенням виконкому Яблуницької сільської ради
народних депутатів від 26 грудня
1990 року  № 69/3  ОСОБА_3 відведена спірна
земельна  ділянка розміром            0, 32 га під забудову  жилого
будинку (а.с. 114).

За рішенням Яблуницької
сільської ради  № 33 від 23
липня  1996 року та Державним актом на
право  приватної  власності
на  землю  від
12  серпня  1996 року
ОСОБА_3  стала
власником  цієї  земельної ділянки.

За  вимогами ч. 1
ст. 132 ЗК України угоди про перехід
права  власності  на земельні ділянки укладаються у письмовій
формі та нотаріально  посвідчуються.

Як вбачається  із
матеріалів справи такої форми
укладення  угоди  сторони не
дотрималися.

Тому  в  силу
ст. 210  ЗК України , ст.  47 ЦК УРСР
чинного на  час  укладення угоди, вона є недійсною з усіма
наслідками, передбаченими   частиною  другою
статті 48 цього Кодексу.

Суди цих обставин не
врахували та  безпідставно  задовольнили
позовні  вимоги  позивачів, не
навівши  при  цьому правових  обґрунтувань.

Не  досліджені
судами і  обставини  щодо
будівництва  спірного  будинку.

Згідно з ч. 2 ст. 430 ЦК УРСР громадяни можуть
укладати  договір  про
сумісну діяльність лише для  задоволення  своїх особистих  побутових
потреб.

За договором про сумісну
діяльність будівництво жилих будинків, про що зазначається у частині
першій цієї статті може здійснюватися для досягнення спільної господарської
мети лише суб'єктами господарської діяльності.

Суди не
перевірили, чи не суперечить
зазначена  угода   цьому Закону.

Крім того, як
зазначено  в  акті
прийомки в  експлуатацію закінченого
будівництвом житлового будинку та
господарських приміщень
індивідуального  забудовника
від  14
січня  2003 року  № 5 ( а.с. 113-114) забудова  будинку
почалася  у жовтні 1991 року
та  закінчилася  у
січні  2003 року.

Угода між сторонами укладена 15 вересня 2002 року, -
фактично, як  зазначали самі ж позивачі,
на стадії завершення будівництва. На
підтвердження усної угоди між сторонами, як про це зазначали позивачі,
суди допитали  свідків.

Проте  суди не
звернули  уваги на те, що  відповідно до
положень ст.         ст. 43, 44,
45 ЦК УРСР при вартості спірного жилого будинку понад ста  карбованців, угода  мала
укладатися лише у  письмовій
формі, чого зроблено не було, тому згідно з положеннями ст. 46 ЦК УРСР  позбавляло
сторону права  у  разі
спору посилатися  для  підтвердження угоди на  показання
свідків.

Крім того, суди
не  перевірили у якому стані було
будівництво  будинку   на день укладення цієї угоди від 15 вересня
2002 року, чи відповідала вона вимогам чинного законодавства, фактичним
обставинам справи, чи  виконувалися  сторонами умови, що  в
ній  зазначені та  у
якій  частині.

Відповідачі
пояснювали, що  позивачі
умови   договору,  зокрема п. 4.2 не  виконували, крім того, ухилялися  від грошових
внесків  та  трудової
участі та  будинок  вони
збудували на  власні  кошти.

Ці  обставини  суди не
перевірили та  безпідставно ,
не  навівши у  рішенні
доказів щодо  будівництва будинку
за спільні кошти та спільною працею
сторін,  визнали за  позивачами
рівне  з  відповідачами
право  власності  на  це  майно.

За таких обставин погодитися з рішенням судів не можна,
вони  підлягають скасуванню, а  справа направленню  на
новий  розгляд до  суду
першої  інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія  суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення  Яремчанського міського суду
від 15 березня 2007 року та  ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2007 року
скасувати,  а  справу
направити на  новий  судовий розгляд  до
суду  першої  інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                А.В. Гнатенко

Судді:                                                                           М.І. Балюк

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко