У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

27 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

Головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Пшонки М.П.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Севастополя від 15 лютого 2007
року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до     ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. Позивачка
зазначала, що встановленими вироком суду кримінально караними діями
відповідачка завдала шкоди її здоров”ю, у зв”язку з чим вона понесла додаткові
витрати в розмірі        800 грн.,
викликані необхідністю санаторно-курортного лікування, які і просила стягнути з
відповідачки. Крім того, через невиконання відповідачкою рішення суду про
відшкодування майнової шкоди присуджена на її користь сума знецінилася, а тому
позивачка просила перерахувати розмір шкоди з урахуванням індексу інфляції та
стягнути 659 грн. 90 коп. зазначеної різниці.

Рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 21 грудня 2006
року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь    ОСОБА_1 800 грн. витрат на
санаторно-курортне лікування та 300 грн. боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції.

Рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 15 лютого 2007 року зазначене
рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на санаторно-курортне
лікування змінено та зменшено розмір відшкодування зазначених витрат до 400
грн., а в частині стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції рішення
скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на його
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відшкодування понесених позивачкою витрат, викликаних
необхідністю санаторно-курортного лікування, суд першої інстанції виходив з
доведеності таких витрат.

Змінюючи рішення в цій частині, апеляційний суд не спростував встановленого
судом першої інстанції факту понесених позивачкою витрат, викликаних
необхідністю санаторно-курортного лікування, а зменшив розмір їх відшкодування
з урахуванням грубої необережності позивачки, що сприяло виникненню шкоди.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка
завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров”я фізичній особі,
зобов”язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок
втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також
відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього
догляду тощо.

Згідно зі ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла
виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір
відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат,
передбачених ч. 1 ст. 1195 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачка в листопаді 2004 року понесла 800 грн.
додаткових витрат, викликаних необхідністю санаторно-курортного лікування.
Відшкодування таких витрат заподіювачем шкоди передбачено ч. 1 ст. 1195 ЦК
України, а тому вина потерпілого в разі їх відшкодування не враховується.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та помилково змінив в цій
частині рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, що
відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України є підставою для його скасування та
залишення в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Разом з тим, в частині відмови в позові про стягнення шкоди, завданої
порушенням виконання грошового зобов”язання, рішення апеляційного суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки, як
встановлено судом, відшкодування шкоди відповідачкою проведено в порядку,
встановленому для виконання судових рішень і підстав вважати, що нею
прострочено виконання грошового зобов”язання, немає.

За таких обставин в цій частині касаційна скарга на підставі ст. 337 ЦПК
України підлягає відхиленню.

Керуючись п.п. 1, 3 ч. 1 ст.ст. 337, 339, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 344 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Севастополя від 15 лютого 2007 року в частині
зменшення розміру відшкодування додаткових витрат скасувати та залишити в цій
частині в силі рішення Нахімовського районного суду м. Севастополя від 21
грудня 2006 року. В решті рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

М.П. Пшонка

Я.М.
Романюк