№2-0025 2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

07
березня   2007 року. Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

в складі головуючого
судді   Буднікової Н.П.,

при секретарі
Коваленко Т.В.,

за участю представника позивача /відповідача/ ОСОБА_1. - адвоката

ОСОБА_5.,

представника відповідача /позивача/ ОСОБА_2. -
адвоката ОСОБА_6

розглянувши у
відкритому судовому засіданні у М.Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя,
про поділ майна подружжя, про визнання частково недійсними договорів дарування
житлового будинку та земельної ділянки, визнання частково недійсним Державного
акту про право власності на землю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, виконавчого комітету Бердянської міської ради та Бердянської міської ради
про поновлення строку позовної давності, про визнання майна спільним майном
подружжя, про поділ спільного майна подружжя, про визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1. з 25.03.1961
року по 11.06.1991 року і з 25.08.1999 року по 04.03.2003
року перебували в зареєстрованому шлюбі. Мають двох
спільних повнолітніх дітей : ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно третю особу та відповідача у справі /а.с. 7-9, 168 т.1/.

В листопаді 2004 року ОСОБА_1.
звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2. про визнання спільним майном подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 17900
грн., холодильника вартістю 850 грн., телевізора вартістю 850 грн., посилаючись на
те, що в період шлюбу за спільні кошти вони придбали телевізор та холодильник,
якими користується відповідач, а також ними були проведені значні покращення в
належному відповідачу домоволодінні АДРЕСА_1, тому просить стягнути з відповідача 1/2   вартості майна в сумі.

850
грн. і визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 /а.с.2-4 т.1/.

В грудні 2005
року ОСОБА_1. звернулась до суду з
додатковим позовом до відповідача ОСОБА_2., третьої особи ОСОБА_3. про визнання частково недійсними в 1/2 частині договорів дарування спірного домоволодіння та земельної ділянки
площею 0,1000
га, розташованих по АДРЕСА_1, укладених 09.11.2004 року між ОСОБА_2. і ОСОБА_3 про визнання недійсним в 1/2 частині Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22.12.2004 року на ім"я ОСОБА_3., оскільки після пред'явлення нею позову про
визнання майна спільним сумісним майном подружжя, відповідач без її відома і
згоди розпорядився спільним сумісним майном подружжя, приватизував земельну
ділянку, після чого подарував земельну ділянку та домоволодіння дочці ОСОБА_3.
/а.с.68-69
т.1/.

В судовому засіданні ОСОБА_1. та її представник адвокат ОСОБА_5 позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_6. позовні вимоги ОСОБА_1. не визнали.

В жовтні 2005
року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним
позовом до ОСОБА_1. про поновлення строку позовної давності, про визнання
недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_2, про визнання вищевказаної квартири спільною власністю подружжя та про її
поділ, про виділення йому 1/2 частини квартири.
Вказував, що квартира була отримана їх сім"єю в травні 1968 року. В цій квартирі проживали разом до 1991 року, до
розірвання шлюбу. Після чого він змушений був переїхати до батька ОСОБА_7. та виписатись, так як ОСОБА_1. учиняла постійні „психологічні війни", заміняла замок вхідних дверей.
Ніякого майна з собою не забирав. В період з 1991 року по 1999
рік ОСОБА_1. приватизувала квартиру.
Вважає, що він має на неї право, як на спільне майно подружжя /а.с.24 т.1/.

ОСОБА_2
свої позовні вимоги
в судовому засіданні підтримав.

Відповідач ОСОБА_1.
та її представник адвокат ОСОБА_5. зустрічний позов не визнали.

Третя особа ОСОБА_3. 01.03.2007
року та в сьогоднішнє судове засідання не з'явилася,
подала заяву про розгляд справи за її відсутності, про не визнання позову
ОСОБА_1., про підтримання позову ОСОБА_2. /а.с.20, 33-37   т.З/.

Ухвалою суду від 09.10.2006
року до участі у справі в якості співвідповідачів
залучені ОСОБА_4.,
виконавчий комітет Бердянської міської ради та територіальна громада М.Бердянська в
особі Бердянської міської ради /а.с.204-205 т.1/.

Відповідач ОСОБА_4. позов ОСОБА_2.
не визнав.

Представник відповідачів виконавчого комітету та Бердянської міської ради
Огуз І.А. /за дорученням/ подала заяву про розгляд справи за її
відсутності   відповідно до   закону /а.с.7-8 т.З/.

Вислухавши осіб,
які приймають участь у справі, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Із довідки Бердянського комунального підприємства з технічної
інвентаризації від 15.10.2004
року та копій правовстановлюючих документів вбачається,
що домоволодіння АДРЕСА_1 на праві приватної власності було зареєстровано за ОСОБА_2., в тому числі: 1/8 частина -
на підставі рішення народного суду М.Бердянська від 24.01.1984 року, 5/8
частин - на підставі договору
дарування, посвідченого Бердянською держнотконторою від 21.02.1984 року, р.№1-1235, 2/8
частини - на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом, виданого Бердянською держнотконторою від 01.11.1995 року, р.№3-3671. В теперішній час вищевказане домоволодіння і земельна
ділянка площею 0,1000 га, розташовані по АДРЕСА_1, на праві приватної власності
належать ОСОБА_3. на підставі договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_9 09.11.2004 року, р.№№3514, 3517,
та Державного акту на право власності на земельну ділянку
від 22.12.2004
року /а.с. 10, 41-43, 140-142, 249-251 т.1, а.с. 140
т. 2/.

Судом встановлено, що до цього спірне домоволодіння на праві приватної
власності належало батькам ОСОБА_2. - померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 та померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11, які перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.12.1933 року /а.с. 140-142
т.1, а.с. 169-170, 177 т.2/.

Згідно ст.ст. 24,
25 КпШС України, який діяв на момент спірних правовідносин,
майно, одержане одним з подружжя в період шлюбу в дар чи в порядку спадкування,
являється його особистою власністю. Домоволодіння, яке належало одному з
подружжя, може бути визнане спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу
істотно збільшилась його цінність внаслідок грошових або трудових затрат
другого з подружжя або їх обох.

Позивач ОСОБА_1. стверджує, що з ОСОБА_2. однією сім"єю прожила 40 років, з 1961
року. Після розірвання шлюбу в 1991 році у них залишились дружні стосунки, деякий час вони зустрічались, потім
знову стали разом проживати в фактичних шлюбних відносинах, після чого в 1999 році знову зареєстрували шлюб. До Сполучених Штатів Америки в 2001 році на заробітки вона поїхала, узгодивши всі питання з чоловіком. Суду
пояснила, що в період спільного життя на спільні кошти вони здійснили суттєві
покращення в домоволодінні АДРЕСА_1. Частину покращень
вони здійснили за життя батька відповідача ОСОБА_7., за яким вона щоденно доглядала після смерті матері.
Основну частину покращень здійснили після смерті батька ОСОБА_7., який помер у 1987 році, коли вони вселились на постійне місце проживання в спірне
домоволодіння. Так, за життя ОСОБА_7. вони провели телефон, воду, газ, опалення. Після смерті ОСОБА_7. переобладнали кухню з
піччю на жилу вітальню, сіни на кухню, в кладовій поставили котел для опалення
всього будинку, бойлер, ванну, туалет, обладнали сауну. Замінили паркан майже
по всьому периметру земельної ділянки, поставили ворота, заасфальтували двір. У
времянці перекрили дах, провели опалення, підвели воду. Коли ще донька ОСОБА_3
була маленька, приблизно в 1965-1966 p.p., з дозволу батьків вони збудували гараж для
себе.    Крім  того,
за домовленістю  з  сином,
ОСОБА_2   в
2000, році

почав
будівництво гаража розміром 10
х 8 м, який повинен був подарувати сину для
заняття останньому підприємницькою діяльністю /ремонту автомобілів/. На
будівництво гаража гроші із США вона перераховувала
безпосередньо сину, який їх витрачав на будівельні матеріали та оплату праці
будівельників. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1. В дебатах просила
виділити їй недобудований гараж з 0,0500 га землі, який вона переобладнає в житло, оскільки в теперішній час свого
житла не має.

Свідки ОСОБА_12,
ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_4., ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17., ОСОБА_18, ОСОБА_19 підтвердили, що в період спільного життя ОСОБА_1. та ОСОБА_2. в будинку по АДРЕСА_1провели телефон, воду, газ,
опалення, переобладнали будинок, з 2000 року будували великий гараж для сина ОСОБА_4.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 категорично заперечує
проти цього. Суду пояснив, що всі покращення в домоволодінні проводились за
життя батька ОСОБА_7. та за його кошти. Він,
як син, батьку допомагав фізичною працею, оскільки має декілька будівельних
професій. Після припинення сімейних відносин з ОСОБА_1. в 2000 році на особисті кошти   він почав
будівництво гаража, яке ще не закінчене.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_20., ОСОБА_21 ОСОБА_22., ОСОБА_23., ОСОБА_24., ОСОБА_25., ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28

Зокрема, свідки ОСОБА_20., ОСОБА_21., ОСОБА_22., які проживають по ІНФОРМАЦІЯ_5, пояснили, що саме ОСОБА_7 за свої кошти проводив телефон, воду, опалення, газ, за
ініціативою якого кооперувалось багато сусідів, так як він мав певні пільги, як
учасник Великої Вітчизняної війни. Він же, майже одночасно зробив ванну, сауну.
На той час на ці роботи витрачались невеликі кошти. Після його смерті, крім
незначних поточних ремонтів, нічого в домоволодінні не перебудовувалось,
капітально не ремонтувалось. Тільки після 2000 року ОСОБА_2 почав будівництво гаража.

Досліджені в судовому засіданні оригінали технічних умов, закази-договорів,
проектна документація, квитанції, накладні свідчать про те, що телефонізацію
домоволодіння АДРЕСА_1, проводив воду, газ, опалення, купляв будівельні матеріали ОСОБА_7 /а.с.113-123, 171-183 т.2, а.с.26-28
т.З/.

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_1. надала довідки про її
особисті доходи за період з 1985 до 1994 року /а.с. 152-158
т. 1,
а.с. 23-29 т.2/. Але, на думку
суду, в судовому засіданні не добуті об"єктивні докази, які б свідчили про
те, що якась сума зароблених нею коштів витрачена на покращення спірного
домоволодіння, або   зароблених ОСОБА_2.

Стосовно будівництва
нового гаража на території домоволодіння АДРЕСА_1, суд приймає до уваги, що мотивованою частиною ухвали апеляційного суду
Запорізької області від 27.12.2004
року по справі за позовом ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про розірвання шлюбу встановлено, ,

що сімейні відносини між сторонами
припинені в 2000
році /а.с. 168 т.1/, що
відповідно до ч.3 ст. 61
ЦПК України не підлягає доказуванню.

Сама ОСОБА_1. не заперечує, що в березні 2001 року виїхала до
Сполучених Штатів Америки на заробітки.

В судовому засіданні 04.01.2006
року третя особа ОСОБА_3. суду пояснила, що із змісту
листів, які вона одержувала від матері ОСОБА_1. із США, було зрозуміло, що сімейні відносини між ними припинені, мати не мала
наміру повертатись до батька ОСОБА_2. Фактично батьки разом
не проживали з 1982
року, мати проживала в квартирі АДРЕСА_2, а батько -
в будинку по АДРЕСА_1. В спірне домоволодіння мати нічого
не вкладала /а.с. 79-81
т.1/.

Квитанції на ім"я ОСОБА_2. свідчать, що ним в 2001-2002 p.p. були придбані
будівельні матеріали на будівництво гаража /а.с. 143-161 т.2/.

Свідок ОСОБА_25. суду пояснив, що він, з 2 підсобниками, в 2002-2003
p.p. виконував роботи на
будівництві нового гаража по АДРЕСА_1. Коли починали працювати, вже був
котлован. Спочатку вони в котлован за допомогою крана вкладали плити та блоки.
Після цього вигнали стіни з шлакоблоку та цегли. Працювали до серпня 2003 року. Будівельними матеріалами їх забезпечував ОСОБА_2, він же оплачував їх роботу.

Свідки ОСОБА_16, ОСОБА_15 суду пояснили, що працювали на будівництві гаража
: ОСОБА_16 в 1998-1999
p.p. допомогав при закладці
фундаменту, ОСОБА_15 в 2001
році займався кладкою стін. З ними розраховувався ОСОБА_4. Вони вважали, що будівництво ведуть батько та син. Потім в 2002 році, із-за відсутності взаєморозуміння, ОСОБА_2 заборонив будувати.

ОСОБА_1. на підтвердження наявності сімейних відносин та її участі в будівництві
гаража надала копії переказів „WESTERN UNION"
від неї з США до М.Бердянська, які адресовані не чоловіку ОСОБА_2. а всі -сину ОСОБА_4.   /а.с.30-50 т.2/.

Подальший шлях цих переказів невідомий. Невідомо на які потреби використав
ці гроші ОСОБА_4.

Так,   дійсно  ОСОБА_4.   на   своє   ім"я
представив   накладну    від

2000
року    на
пісок та відсів  на загальну
суму  840 грн.,    накладну
від

2001
року /без штампа чи
печатки/ на цемент на суму 1265 грн., накладну від 15.05.2002 року на шифер плоский та шлакоблок на загальну суму 2514 грн. /а.с. 163-165 т.1/.

Але в 2000
році ОСОБА_1. ще перебувала у
М.Бердянську, а не в США,
і не могла звідти надіслати переказ.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що в 2002 році ОСОБА_2 заборонив ОСОБА_4.
займатись будівництвом, тому ніякі роботи не проводились.
Тоді невідомо навіщо в травні 2002 році ОСОБА_4. купляв будівельні матеріали.

Крім того,
проектна документація свідчить, що ОСОБА_2 одержав дозвіл на будівництво гаража. Але технічний паспорт домоволодіння АДРЕСА_1 свідчить про те, що станом на 04.11.2004 року гараж недобудовано /а.с. 247-248 т.1, а.с. 3-13
т.2/.

Таким чином, в
судовому засіданні не встановлено, коли, який розмір коштів
вкладено, які конкретно роботи виконані в період спільного життя подружжя
ОСОБА_2. та ОСОБА_1. в покращення спірного домоволодіння.

За клопотанням ОСОБА_1. ухвалами суд призначав проведення судово-технічних
експертиз 12.05.2006
року, 09.10.2006 року, але своєчасно до
експертів ОСОБА_1.
не зверталась, оплату не проводила. В зв"язку з чим
ухвалою суду від 26.12.2006
року їй було відмовлено в призначенні ще одної
експертизи, оскільки суд прийшов до висновку, що дійсного наміру проводити експертизи
ОСОБА_1.
не мала, а заявляючи клопотання про призначення експертиз
мала намір зволікати розгляд справи /а.с. 174-176, 206-208, 235-236 т. 1/.

За таких обставин суд вважає встановленим, що в судовому засіданні не
добуті докази, які б свідчили про те, що в період шлюбу з ОСОБА_2. ними були
проведені значні покращення в домоволодінні АДРЕСА_1, що давало б підстави відповідно до ст.25 КпШС України визнати вищевказане
домоволодіння спільним майном подружжя.

При цьому суд приймає до уваги, що, зі слів ОСОБА_1., певні роботи по
значному покращенні спірного домоволодіння, вони проводили в 1965-1966 p.p., 1981-1991 p.p., а потім займались будівництвом гаражу в 2000-2002 p.p. Тільки в листопаді 2004 року нею
пред"явлено позов стосовно робіт, виконаних до розірвання шлюбу 11.06.1991 року, тобто без урахуванням
вимог  ч.З ст.29 КпШС України.

Оскільки домоволодіння АДРЕСА_1 і земельна ділянка, на
якій розташоване домоволодіння, являлись особистою власністю ОСОБА_2., згідно ст. 57
СК України, ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном,
то він мав право розпорядитись своє власністю, в тому числі подарувати.

Позивач ОСОБА_1.
в позовних заявах вказувала, що в період шлюбу за спільні
кошти вони в 2000
році придбали телевізор вартістю 850 грн. та холодильник вартістю 850 грн., якими
користується ОСОБА_2
/а.с. 2-4, 68-69 т.1/.

В судовому засіданні ОСОБА_1.
в цій частині уточнила позовні вимоги і суду пояснила, що
телевізор і холодильник для їх сім"ї купив в Німеччині їх син ОСОБА_4. за гроші, які вона йому вислала із США, завіз в будинок
по АДРЕСА_1. Тому вона їх не бачила, не знає зовнішнього вигляду,    найменувань, модифікацій.

Відповідач ОСОБА_2
категорично заперечує проти цього, посилаючись на те, що
на той час ніяких сімейних відносин між подружжям не було, ніяких холодильника
та телевізора син ОСОБА_4 йому не привозив. Дійсно, син займався
підприємницькою діяльністю, скуповував в Німеччині побутову техніку, яку
привозив до М.Бердянська, зберігав в підсобних приміщеннях    спірного
домоволодіння або навіть в дворі,
а потім продавав.

Крім пояснень ОСОБА_1. і ОСОБА_4., ніяких об"єктивних
доказів на підтвердження того, що телевізор і холодильник були спільним майном
подружжя,   що вони взагалі були   у будинку ОСОБА_2., немає.

В зв"язку з
чим в позові ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Вирішуючи питання про обґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_2. про поновлення строку позовної давності, про визнання майна спільним майном
подружжя, про поділ спільного майна подружжя, про визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним, суд приймає до уваги наступне.

Як видно із пояснень осіб, які приймають участь у справі, представлених
копій ордеру №8827
від 24.09.1974 року, довідок КП
„Житлосервіс-7", особового рахунку НОМЕР_1, форми „П", договору найму жилого приміщення, на підставі рішення
виконавчого комітету Бердянської міської ради від 24.09.1974 року за НОМЕР_2
ОСОБА_1. на склад сім"ї три особи видано ордер на
право заселення квартири АДРЕСА_2,
в склад сім"ї включені: донька ОСОБА_3,син ОСОБА 4 наймачем квартири
являлась  ОСОБА_1. В квартирі були
зареєстровані /прописані/ ОСОБА_1. з 27.12.1978 року по 21.12.2000
року, ОСОБА_2 - з 27.12.1978 року по 30.09.1981
року, ОСОБА_3 з 26.12.1978 року по 28.08.1979
року, ОСОБА_4. - з 21.05.1986 року по 03.06.1988
року, з 27.03.1990 року по теперішній час
/а.с. 25-29,
32-37, 64 т. 1, а.с. 76, 87-89, 126-130,
135-139 т.2/.

Згідно з Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду"
та розпорядженням начальника Бердянського ВЖРЕО від 12.09.1996 року ОСОБА_1. та ОСОБА_4.
видане свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2
по ІНФОРМАЦІЯ_5. ОСОБА_1. і ОСОБА_4.
уклали угоду про рівність часток в вищевказаній квартирі,
посвідчивши її 17.08.2005
року у приватного нотаріуса Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_30,
р. №3774.
А 23.08.2005
року ОСОБА_1. подарувала ОСОБА_4. належну їй 1/2
частину квартири АДРЕСА_2, посвідчивши нотаріально у приватного нотаріуса Бердянського міського нотаріального
округу ОСОБА_30, р. №3837
/а.с.65-66 т.1, а.с.77-79, 87-89, 93-94,
126-130, 135-139 т.2/.

Згідно зі ст.ст. 1,
3 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" приватизація -
це відчуження квартир /будинків/, кімнат, дле мешкають два
і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень
державного житлового фонду на користь громадян України шляхом безоплатної
передачі громадянам квартир /будинків/ з розрахунку санітарної норми 21 кв.м загальної площі на наймача і кожного члена його сім"ї   та
додатково   10 кв.м на сім"ю.

Судом встановлено, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_2 в вересні 1996
року наймачем квартири являлась ОСОБА_1., а членом її сім"ї - син ОСОБА_4. Тобто особи, які   мали право
користування жилим приміщенням в квартирі.

Судом
встановлено, що задовго до приватизації 30.09.1981 року ОСОБА_2
знявся з реєстрації /виписався/ із квартири і до вказаної
дати не поновив у встановленому законом порядку у встановлений законом строк
своє право користування жилим приміщенням в спірній квартирі, цим самим - і право на приватизацію.

Таким чином, підстав для визнання вищевказаної квартири АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя немає.

Тим більше, немає підстав виділити ОСОБА_2. 1/2 частину спірної квартири, оскільки в теперішній час
квартира являється особистою власністю ОСОБА_4. на підставі приватизації і на підставі договору дарування. А ОСОБА_2 навіть не пред"явив позов про визнання договору дарування 1/2 частини
квартири недійсним.

За таких доказів ОСОБА_2.
також в позові необхідно повністю відмовити.

Керуючись ст.ст. 208,
212-218, 223 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 62, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 22, 24, 25, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім"ю України, ст.ст. 11, 15,317, 509,526 ЦК України, ст.ст. 1,3
Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду",   суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1до ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 про визнання майна спільним сумісним майном
подружжя, про поділ майна подружжя, про визнання частково недійсними договорів дарування
житлового будинку та земельної ділянки, визнання частково недійсним Державного
акту про право власності на землю відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, виконавчого комітету Бердянської міської ради та Бердянської міської ради
про поновлення строку позовної давності, про визнання майна спільним майном
подружжя, про поділ спільного майна подружжя, про визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним відмовити.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області через Бердянський
міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти
днів з дня проголошення рішення, апеляційна скарга подається протягом двадцяти
днів після подання заяви про апеляційне оскарження.