Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
суддів:
В.М.,    Берднік І.С., Гуменюка В.І.,  -
попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вселення і
усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, треті особи: орган опіки та піклування
Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2, приватні
нотаріуси ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання договорів дарування квартири
недійсними і стягнення моральної шкоди,
в с т а н о в и л а:
У липні 2005 року ОСОБА_1, звернувшись
до суду з указаним позовом, зазначала, що відповідно до договору дарування від
8 липня 2005 року їй на праві власності належить 46/100 частини квартири
АДРЕСА_1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить по 1/4 частині вказаної квартири. Будучи
співвласниками жилого приміщення, відповідачі чинять їй перешкоди у вселенні і
користуванні останнім.
Посилаючись на викладене, просила
вселити її у спірну квартиру та зобов'язати відповідачів не чинити їй
перешкод у користуванні нею.
У серпні 2005 року ОСОБА_3
звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання
договорів дарування квартири недійсними і стягнення моральної шкоди. В
обґрунтування позову посилалась на те, що договір дарування 1/2 частини спірної
квартири від 6 липня 2004 року, укладений між нею та ОСОБА_4 під впливом
обставин. Зокрема, такими стали неприязні стосунки, які склались між нею
та її братом ОСОБА_2 з приводу користування квартирою.
У червні 2004 року ОСОБА_2 заподіяв
тілесні ушкодження їй та матері, після чого звернувся до суду з позовом про
вселення і визначення порядку користування жилим приміщенням. Їх з матір'ю звернення до правоохоронних органів про притягнення
ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності були безрезультатними.
ОСОБА_4 порадила їй погіршити свої
житлові умови шляхом дарування їй 1/2 частини квартири. При цьому вона
запевнила, що поверне частину квартири після вирішення позову ОСОБА_2 Однак
після винесення рішення суду ОСОБА_4 частину квартири не повернула, а 8 липня
2005 року подарувала її своїй племінниці ОСОБА_1
Враховуючи зазначене, просила
визнати недійсними вказані договори дарування та стягнути з ОСОБА_4 моральну
Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 24 травня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду м. Києва від 22 лютого 2007 року,  у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3  задоволено частково. Визнано договір
дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 6 липня 2004 року між
ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та договір дарування 46/100 частин зазначеної квартири,
укладений  8 липня 2005 року між ОСОБА_4
і ОСОБА_1, недійсними. В решті позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
та ОСОБА_1 просять судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки з матеріалів справи та
змісту касаційної скарги не вбачається порушення судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 24 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від
22 лютого 2007 року залишити без зміни

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.М.Барсукова

І.С.Берднік

В.І.Гуменюк