АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-22 / 07                                                      Головуючий у 1-й інстанції: Гнатик Г.Є.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 січня 2007 р.                                                                              м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого:                          Крилової О.В.

Суддів:                                     Боєвої В .В.

Стрелець Л.Г.

При секретарі:           Вертелецькій
І.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя
від 19 вересня 2006 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 частину
квартири, розподіл квартири та стягнення вартості 1/2 частини квартири,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із вказаним позовом.

В позовній заяві зазначав, що з відповідачкою він перебував у шлюбі з 11.04.1987 року. В період
шлюбу, в результаті обміну, на сім'ю, яка складалася на той час з нього та
відповідача, була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. У спірній квартирі він
був прописаний до 1989 року, а
у 1989 році
виписався, оскільки потрібно було доглядати хвору матір ОСОБА_3, яка проживала
у ІНФОРМАЦІЯ_1. За час
коли він проживав разом з матір'ю, відповідачка приїздила до нього, проживала з
ним кожного місяця до квітня 1997
року, до того часу, поки він знову, після смерті матері, не повернувся у м.
Запоріжжя. 29.05.1997 року він
знову прописався у спірну квартиру. З відповідачкою вони жили однією сім'єю,
вели спільне господарство. З січня 2005
року між ними стали виникати сварки, у травні 2005 року ОСОБА_1
вона замінила у квартирі замки та перестала пускати його до квартири і
повідомила, що вона квартиру приватизувала. Вважає, що квартира була
приватизована за їх спільні кошти, у той час вони проживали однією сім'єю, за
згодою відповідачки він проживав та доглядав за матір'ю, вони вели спільне
господарство.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину
квартири, розділити квартиру та стягнути з відповідача вартість його 1/2
частини квартири у розмірі 88000
грн.

Відповідач ОСОБА_1, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_2, посилалась на те, що спірна квартира не є
спільною сумісною власністю подружжя, оскільки під час приватизації квартири у 1994 році ОСОБА_2. не проживав і не був прописаний у цій квартирі.
Протягом _1989-1997 років
вона проживала і була прописана в цій квартирі сама і тільки вона мала право на
приватизацію квартири. З урахуванням цього ОСОБА_1 вважає, що власність отримана нею в результаті приватизації,
а саме квартира АДРЕСА_1, не може бути спільним майном
подружжя і розділу не підлягає.

2

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста
Запоріжжя від 19 вересня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 14 частину квартири АДРЕСА_1.

Розділено квартиру АДРЕСА_1, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість
14 частини квартири
АДРЕСА_1 в розмірі 88
000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачене державне мито в розмірі 880 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення як таке, що
не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Дослідивши обставини справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна
скарга  підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Також пунктом 4) частини 1 статті 309 ЦПК України
передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального закону.

У ч. 2 ст. 309 ЦПК України
зазначено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, посилався на положення ст. ст. 60, 62, 70, 71 Сімейного
Кодексу України і встановив, що квартира АДРЕСА_1 є
майном, яке придбало подружжя у період шлюбу і належить дружині (ОСОБА_1) і
чоловіку (ОСОБА_2.) на праві спільної сумісної власності та при розподілі цього
майна частини подружжя є рівними.

Проте, з таким: висновком суду першої інстанції
погодитись неможливо, оскільки з матеріалів справи (а. с. 5, 60 - 63, 64-65 ) видно, що право
власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_1 -
на підставі свідоцтва №
НОМЕР_1 про право власності на житло, виданого Запорізьким
алюмінієвим комбінатом 10.02.1994
року.

Таким чином, право власності ОСОБА_1 (наймача квартири) на спірну квартиру
виникло не в результаті придбання майна (квартири) подружжям у період шлюбу, а
на підставі ст. З Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" - при
здійсненні приватизації житла -
шляхом безоплатної передачі ОСОБА_1 квартири.

Крім того, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 14 частину спірної
квартири, суд першої інстанції не врахував, що за ст. 5 Закону України
„Про приватизацію державного житлового фонду", що до членів сімї наймача
включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом
з наймачем або за якими зберігається право
на житло і що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового
фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які
постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку
потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Оскільки з матеріалів справи (а. с. 3-4,
58, 67 ) та пояснень сторін в ході розгляду справи видно, що протягом _1989-1997 років ОСОБА_2. не проживав у спірній квартирі, а проживав
і був прописаний у своєму приватному будинку
за межами м. Запоріжжя - у ІНФОРМАЦІЯ_1

3

і у визначеному законодавством порядку не відносився до осіб, за якими зберігається право на
житло. Тому ОСОБА_1 цілком законно отримала у 1994 році свідоцтво № НОМЕР_1 про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 і спірна квартира є її особистою приватною власністю.

З огляду на вищевикладене судова колегія вважає, що не
застосування судом першої інстанції норм Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду" та неправильне застосування положень Сімейного
Кодексу України призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи,
що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення про відмову ОСОБА_2
у задоволенні   його позову.

Керуючись ст. ст.   307,309,314,317    ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 19 вересня 2006 року по цій
справі скасувати.

Постановити нове рішення наступного змісту: В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути
оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подачі скарги
безпосередньо до Верховного Суду України

Головуючий:

Судді: