АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

« 17» січня 2007 р.                                                                                             м.Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької
області у складі:

Головуючого: Перепелюк Л.М. Суддів: Височанської Н.К., Половінкіної Н.Ю. секретар: Брензила
В.В.

за участю: представників відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, представника позивача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, -

розглянула у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності
на частку в майні, яке є об'єктом спільної сумісної власності та поділ спадкового майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 листопада
2006 року, -

встановила:

ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
права власності на частку в майні, яке є об'єктом спільної сумісної власності
та поділ спадкового майна.

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1. вступила в шлюб з ОСОБА_6 До укладення шлюбу протягом п'яти років з січня 1991р. по
грудень 1996р. вони проживали однією сім'єю, перебували
у фактичних шлюбних відносинах і проживали в АДРЕСА_1 у її матері
ОСОБА_7, вели
спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет.

Справа №22ц-56 2007 р.                                                            Головуючий у І інстанції

Категорія: 2/5                                                                                       Богдан СІ.

Доповідач: Перепелюк Л.М.

10.01.1994р. за спільні кошти вона і ОСОБА_6 придбали для їхньої сім'ї АДРЕСА_2 за 6000 дол.США, з яких 3000 дол. США сплатив чоловік, а 3000 дол. США - вона.

Під час оформлення квартири в нотаріальній конторі договір купівлі-продажу
був оформлений на чоловіка.

ІНФОРМАЦІЯ_2. чоловік прописався в квартирі і, починаючи з лютого 1994р. по 1995р., вони робили ремонт квартири, в якому
вона особисто приймала участь, готувала їжу для
робітників, купляла необхідні для ремонту матеріали, але при цьому вони продовжували проживати в квартирі її матері. На початку 1995р. вона з чоловіком переїхали проживати в
придбану квартиру, однак прописалася в
квартирі тільки після одруження ІНФОРМАЦІЯ_3.

Фактично вона була покупцем квартири у відповідній частці, приймала участь у створенні спільної власності на вказану
квартиру, яка була придбана ними на спільні кошти як особами,
що проживають однією сім'єю і набута ними за час спільного проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_4. її чоловік - ОСОБА_6 помер, після його смерті відкрилася
спадщина, до складу якої входить його частка в
спільній сумісній власності -АДРЕСА_2. Проте, оскільки її частка в
цьому майні нею за життя чоловіка не виділялася і вона не отримувала на неї правовстановлюючого документу,
тому вона була змушена звертатися за захистом своїх прав до суду.

Спадкоємцями за законом згідно поданих до нотаріальної контори заяв є вона та відповідач, як син її покійного чоловіка від
першого шлюбу, у рівних частинах.

У спірному майні їй належить 1/2 частина квартири як частка в спільній
сумісній власності, а також 1/2 частина частки її чоловіка у спільному майні як
спадщина за законом, в загальному її частка складає
3/4частин АДРЕСА_2, а відповідачу належить 1/4
частини квартири, тобто 1/2 частини частки її чоловіка в спільному майні як
спадщина за законом.

Оскільки частка
відповідача в спірній квартирі є незначною, її виділення в натурі неможливо, спільне володіння і користування
квартирою нею і відповідачем є неможливим.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, як на частку в спільній сумісній власності та виключити її з
складу майна, що підлягає поділу між спадкоємцями
ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири як
спадкоємиці після смерті чоловіка з дня відкриття
спадщини, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_6 з
дня відкриття спадщини та виділити їй квартиру у
власність в натурі, припинивши право ОСОБА_1 на
1/4 частину у спільному майні як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_6 і стягнувши з неї в користь відповідача
вартість його частки в спадковому майні в грошовому вигляді.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 листопада 2006 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину АДРЕСА_2 та виключено цю частину квартири з
спадкового майна померлого ОСОБА_6

Визнано право власності на спадкове майно у вигляді 1/2 частини АДРЕСА_2
після смерті ОСОБА_6 за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по
1/4 частині спадкового майна з дня відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_5

Розділено спадкове майно між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і виділено в
натурі ОСОБА_4 АДРЕСА_2 вартістю 190000 грн., визнавши за нею право власності на цю
квартиру.

ОСОБА_1 виділено вартість 1/4 частини спадкового майна у вигляді квартири в
сумі 47500грн., які стягнуто в його користь з ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити в позовній заяві ОСОБА_4

Вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що суд в порушення ч.2 ст.365 ЦК України прийняв позовну заяву без внесення позивачем вартості частки на
депозитний рахунок суду та прийняв рішення, посилаючись на
доказ її сплати, хоча квитанцію було подано під час судових дебатів.

Вказує, що суд безпідставно посилається на норми закону про право на виділ власником своєї частки, оскільки позивач не ставив
питання про виділ майна.

Судом безпідставно визнано право власності ОСОБА_4 на частку в майні з
ОСОБА_6, оскільки на момент його смерті позивачка проживала у своєї матері. Вважає її права на власність похідними від
прав власника ОСОБА_6 і суд безпідставно
зазначив, що при житті він повинен був вжити заходів по позбавленню своєї
дружини права на частку. Зазначає, що з 1994р. позивачка знала, що у неї
відсутнє право власності на квартиру, заявила дані вимоги лише в листопаді
2004р. з пропущенням строку позовної давності.

Вважає, що проведення ремонту в спірній квартирі не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності, як
і не обумовлена з іншою особою, позика коштів.

Суд визнав
неможливість спільного проживання у квартирі, пославшись лише на пояснення
позивача.

Вказує, що суд безпідставно вважає його забезпеченим житлом, оскільки він проживає в двокімнатній квартирі з суміжними
кімнатами з матір'ю та братом і бажає мати
окрему кімнату в квартирі батька, в якій неодноразово проживав.

Також судом безпідставно відмовлено
в допиті свідків.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_4 вважає, що судом
при ухваленні рішення правильно застосовано норми матеріального та
процесуального права, обставини справи встановлено на
підставі всебічного, повного та об'єктивного дослідження

поданих
доказів, висновки суду відповідають цим обставинам, їм дана належна юридична оцінка. Просила рішення Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 22 листопада 2006 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, представників сторін,
перевіривши матеріали справи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ст.309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового є:

·    неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для
справи;

·
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав встановленими;

·    невідповідність висновків суду обставинам справи;

·
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або процесуального права.

Шевченківський районний суд м.Чернівці, постановляючи
рішення від 22 листопада 2006 р. про визнання права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину АДРЕСА_2 та виключення цієї частини квартири із спадкового майна ОСОБА_6, визнання
право власності на спадкове майно, що складається з 1/2 частини зазначеної квартири в рівних частках за ОСОБА_4 та ОСОБА_1, та
виділення ОСОБА_4 в натурі всієї квартири та стягнення з неї на
користь ОСОБА_1 47500 грн. грошової компенсації за частку у спадковому майні, допустив
неправильне застосування норм матеріального права, його висновки не відповідають обставинам справи, а обставини, які він вважав встановленими, недоведені, а тому згадане рішення
підлягає скасуванню з постановлениям
нового.

Зокрема, в основу рішення суд поклав обставини, які він вважав
встановленими, але вони не були доведені суду. Більше того, наведені ним обставини, які він вважав підставами для задоволення
позову, взаємно виключають одні одних, а кожна з них зокрема є підставою для
визнання різних форм спільної власності.
Так, суд робить висновок про те, що позивачка
ОСОБА_4 та її покійний чоловік ОСОБА_6 з початку 1991р. до грудня 1996р. знаходились у фактичних шлюбних стосунках і
в січні 1994р. за свої спільні кошти придбали
спірну квартиру. Встановлення такої обставини
могло бути підставою для визнання квартири спільною сумісною власністю, що випливає із змісту ст. 17 ч.1 Закону України «Про власність», тобто «...майно,
придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними» і ч.1 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20, згідно якої «спільною сумісною власністю є майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї».

В той же час суд визнає
встановленою обставину, що позивачка та померлий ОСОБА_6 придбали квартиру не за спільні кошти, а кожен із них
зокрема вніс свій вклад: позивачка 3000 дол.США, які позичила, а померлий

- 3000 дол.США своїх особистих заощаджень.
Встановлення наведеної обставини давало суду підстави визнати квартиру спільною
частковою власністю, що випливає із змісту ч.1 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 «в інших випадках, спільна власність громадян є частковою», згідно якої в інших випадках, тобто не наведених у ч. 1 цього пункту, спільна власність
громадян є частковою.

Разом з тим, визнавши обидві обставини встановленими, суд
визнає спірну квартиру спільною сумісною
частковою власністю, хоча такий вид власності
взагалі не передбачений нормами матеріального права.

Більше того, жодна із обставин не знайшла свого
підтвердження належними допустимими доказами. Зокрема, наявність
розписки у позивачки, яка підтвердила факт
укладення нею договору позики на 3000 дол.США не є доказом того, що ці
гроші були передані нею на придбання спірної
квартири. Відсутні також докази наявності у позивачки ОСОБА_4 та її покійного чоловіка ОСОБА_8  у 1994 році спільних коштів. Судом не
зазначено, у якому розмірі були ці спільні кошти, у кого вони зберігались та хто і як
ними розпоряджався.

Помилковим є висновок суду щодо того, що власнику всієї
АДРЕСА_2 ОСОБА_6 за його життя необхідно було вирішувати питання про позбавлення права
на частку у цій квартирі ОСОБА_4, оскільки вона
ніде не значилась як власник чи співвласник цієї квартири. Не можна ж
позбавляти особу того, чого в неї немає.

Надуманим також є висновок суду щодо неможливості
спільного проживання у спірній квартирі позивачки та відповідача, оскільки
відсутні посилання у рішенні на докази наявності цієї обставини і такі взагалі
не представлені суду. Про це заявляла в судовому засіданні лише позивачка, причому,
без посилання на докази.

Суд, позбавляючи відповідача права на частку у спадщині у
вигляді частини квартири в натурі, порушив
вимоги ст.365 ЦК України, відповідно до якої «право
особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

·
частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

·
річ є неподільною;

·
спільне володіння і користування
майном є неможливим;

·
таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї».

Жодна із цих обставин не була
встановлена судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_4 є безпідставним,
недоведеним і задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 17, 48 Закону України «Про власність», керуючись ст.ст.307,
309, 218 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 листопада 2006
року скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на
частку в майні, що є об'єктом спільної сумісної
власності, та поділ спадкового майна відмовити.

Стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 268
грн. понесених ним витрат по справі.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили.