У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

23 травня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук
Л.І.,  Шабуніна В.М. -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання права власності на
частину жилого будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_4, про визнання права власності на жилий будинок,

в с т а н о в и л а:

У травні 2003 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3
про визнання права власності на частину жилого будинку.

Зазначали, що 19 жовтня 1985 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу народився син ОСОБА_2

З дня укладення шлюбу, а відповідно із дня народження, ОСОБА_6 та ОСОБА_5
були прописані та постійно проживали у будинку колгоспного двору АДРЕСА_1, де
також проживали батьки колишнього чоловіка - ОСОБА_7 та ОСОБА_3

За час проживання у будинку колишнього колгоспного двору, вона, - ОСОБА_1,
разом з сином, своєю працею і коштами постійно брали участь у веденні спільного
господарства двору.

21 червня 1999 року вона - ОСОБА_1, розірвала шлюб з             ОСОБА_5, а 24 серпня зареєструвала шлюб з
громадянином Угорщини           ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

Посилаючись на те, що вони не втратили право на частку в майні колгоспного
двору, просили визнати за кожним із них право власності на ¼ частину спірного будинку, поновивши пропущений трирічний строк позовної
давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 про
визнання права власності на жилий будинок.

Зазначала, що спірний будинок був збудований нею та ОСОБА_7, який працював
у колгоспі і був головою колгоспного двору.

У 1983 році двір втратив статус колгоспного.

Позивачка почала проживати у спірному жилому будинку лише з 1986 року, коли
двір уже не мав статусу колгоспного.

Посилаючись на те, що ½ частина спірного жилого
будинку належить їй на праві власності, а ½ частину цього жилого будинку вона успадкувала після смерті чоловіка,
просила визнати за нею право власності на весь жилий АДРЕСА_1

Рішенням Ужгородського районного суду Закарпатської області від    22 жовтня 2003 року позивачам поновлено
строк позовної давності для звернення до суду.

Визнано за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та померлим ОСОБА_5 право власності за кожним
на 1/5 частину спірного домоволодіння.

Зустрічний позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволений частково: за кожним із них
також визнано право власності на 1/5 частину спірного домоволодіння.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2004 року
рішення суду першої інстанції змінено: у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено: позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3
задоволені частково: за ОСОБА_3 визнано право власності на 3/6 частини
домоволодіння АДРЕСА_1, за ОСОБА_2. - на 2/6 його частини, за ОСОБА_2. - на 1/6
частину.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а рішення
суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у
скарзі доводи, колегія суддів Судової плати у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того,
що позивачі не втратили право власності на майно, що належало колгоспному двору
після припинення його існування, і визначив їх частки, в тому числі і померлого
ОСОБА_10,
виходячи з рівності часток усіх його членів станом на 15 квітня 1991 року.

При цьому суд виходив з того, що господарство мало статус
колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року право власності на його майно
зберігали ОСОБА_3,
позивачі - ОСОБА_6 та ОСОБА_2, а також ОСОБА_5, ОСОБА_2, а тому вважав, що розмір
частки кожного із них в майні колгоспного двору складає 1/5 частину.

Судом поновлений позивачам строк позовної давності для
захисту порушеного права, виходячи з того, що він пропущений з поважних причин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення, суд апеляційної інстанції вважав, що позивачі пропустили строк
позовної давності для захисту порушеного права і підстав для поновлення цього
строку немає.

Вирішуючи спір апеляційний суд також виходив з того, що
спірне майно до 15 квітня 1991 року мало статус колгоспного двору і позивачі
вправі були вимагати захисту своїх майнових прав до 15 квітня 1994 року.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції
погодитися не можна із слідуючих підстав.

Відповідно до ст. 2021 ЦПК України 1963 року,
який діяв на час розгляду справи, при вирішенні справи суд повинен: встановити
наявність обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та
якими доказами вони підтверджуються, визначитися щодо правовідносин, зумовлених
встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці
правовідносини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови “Про судову практику
у справах за позовами про захист права приватної власності” від 22 грудня 1995
року N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону
України “Про власність” застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема,
спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня
1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося
після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991
року не втратили права на частку в його майні.

Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності усіх його
членів, включаючи неповнолітніх.

Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16
грудня 1993 року, двір може мати статус колгоспного при умові, якщо члени двору
працюють в колгоспі.

Заперечуючи проти вимог позивачів, ОСОБА_3 зазначала, що спірне майно
не належало колгоспному двору, оскільки двір втратив статус колгоспного з 2
березня 1983 року.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 послалася на довідку ПСП
“Ватря” та виписки із трудових книжок, відповідно до яких               ОСОБА_7 працював у колгоспі з 1956 року по 1983 рік, а ОСОБА_3 - з 1958 року по 1968 рік.

ОСОБА_7 помер 2 березня 1988 року.

Проте суд першої інстанції на зазначені доводи ОСОБА_3 уваги не звернув і на
порушення вимог статей 40, 62, 2021 ЦПК України (1963 року)
поясненням відповідачки та письмовим доказам оцінки не дав і в рішенні не
зазначив, чому не прийняв їх до уваги: правовідносин, які склалися між
сторонами, не з'ясував.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували чи дійсно будинок
до 15 квітня 1991 року мав статус колгоспного двору, час припинення існування
цього двору, хоча з'ясування зазначених обставин має істотне значення для правильного вирішення
справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій допустили
порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського районного суду Закарпатської області від              22 жовтня 2003 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської області від 12 травня 2004 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

В.М. Шабунін