Справа № 2-79/2007
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ    УКРАЇНИ

03 квітня 2007 року                                                                                  м. Немирів

Немирівський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Науменка С.М., адвокатів Станкевич М.Г., Слодецької Л.А.,
з участю секретаря Шелест Л.І. розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Немирові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою
до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

В позовній заяві
позивач зазначив, що 17.11.1995 року ОСОБА_1 разом з відповідачкою ОСОБА_2 купили в ОСОБА_3
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.1995 року, №4833
посвідченого державним нотаріусом Немирівського району ОСОБА_5. Відповідно до умов вказаного договору,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали
власниками вказаної квартири в рівних долях.

25.01.1996 року сторони
зареєстрували шлюб.

09.01.1999 року ОСОБА_1 скоїв дорожньо-транспортну пригоду і
згідно вироку Немирівського районного суду від
29.07.1999 року був засуджений за скоєння злочину передбаченого ст.215 ч.2 КК
України до 5 років позбавлення волі. Цим же вироком було задоволено позов потерпілої ОСОБА_4 і стягнуто на її користь з ОСОБА_1  18709 грн. завданої злочином матеріальної та моральної
шкоди.

З метою укриття свого майна, на яке могло бути звернуто стягнення, ОСОБА_1 09.02.1999 року подарував належну йому 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_2 згідно
договору дарування від 09.02.1999 року,
посвідченого приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованим за №131.

Позивач вважає, що наведена угода була укладена без наміру створити певні юридичні наслідки, він продовжував проживати в спірній
квартирі разом з відповідачкою однією сім'єю до вересня 1999 року, вони разом
вели спільне господарство, підтримували шлюбні та сімейні стосунки.

Після розірвання шлюбу, з 22.09.1999 року ОСОБА_1 до цього часу продовжував проживати в
квартирі разом з відповідачкою.

Вказаний договір дарування оспорювався прокурором Немирівського району і
згідно рішення Вінницького районного суду від 17.01.2001 року вищезгаданий
договір дарування було визнано недійсним. Ухвалою
судової колегії в цивільних справах Вінницького обласного суду від 27.02.2001 року рішення суду було залишено без змін.
Ухвалою колегії суддів палати з цивільних справ
Верховного Суду України від 18.03.2002 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 про скасування ухвалених рішень було відмовлено.

Однак ухвалою Вінницького районного
суду від 18.03.2005 року рішення Вінницького
районного суду від 17.01.2001 року було скасовано за ново виявленими
обставинами і так як прокурор Немирівського району відмовився від позову,
провадження у справі було закрито ухвалою Вінницького апеляційного суду від
13.02.2006 року.

В зв'язку з цим, ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним договір дарування укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09.02.1999 року на У2
частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Немирівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстровий №131.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свій позов підтримав, просить його задовольнити
з мотивів наведених ним в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 заявлений позов не визнала,
пояснила, що спірну квартиру вона придбала у
ОСОБА_3 на власні кошти, частину грошей їй позичила
сестра ОСОБА_6 в сумі 500000000 крб., про що було складено відповідну боргову розписку від 28.08.1995 року. У позивача на той
час грошей на придбання квартири не було, так як він
розвівся з колишньою дружиною і все майно залишив їй. Згідно договору купівлі-продажу квартири який було укладено до реєстрації
шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками
1/2 частини вказаної квартири кожен. Це було зроблено на підтвердження подальших намірів сторін укласти шлюб. Так як
сімейні відносини між сторонами з часом
погіршилися, а потім на початку 1999 року і зовсім фактично припинилися, ОСОБА_1 добровільно виконав домовленість про визнання
за відповідачкою права власності на дану квартиру. Договір дарування був
посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, який
помер в квітні 2003 року. Вважає, що притягнення
ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ст.215 КК України, не було підставою для укладення договору дарування частини
квартири, так як арешт на квартиру накладено не
було, під час судового засідання Вінницького районного суду про визнання договору дарування недійсним, ОСОБА_1 категорично
заперечував факт фіктивності його укладення. Крім того, вважає, що
позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, а тому просить відмовити в задоволенні вказаного позову.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні дали покази, що спірна квартира розташована АДРЕСА_1 була придбана сторонами на спільні кошти, а потім в зв'язку з загрозою
арешту та можливої конфіскації майна, ОСОБА_1 подарував належну йому частину
квартири своїй дружині. Про це їм розповідав сам ОСОБА_1.

Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної
справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з
слідуючих причин.

Суд вважає, що в судовому засіданні не було здобуто доказів на
підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 стосовно недійсності укладеного ним
договору дарування частини квартири.

До показів позивача ОСОБА_1 в тій частині, що він уклав договір
дарування з метою укриття належного йому майна, на яке
могло бути звернуто стягнення, суд відноситься критично, так як
під час судового засідання Вінницького районного суду та Немирівського районного суду в яких розглядалася
справа за позовом прокурора про визнання
вказаного договору недійсним, ОСОБА_1 давав зовсім протилежні покази та
категорично заперечував проти визнання згаданого договору недійсним.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9пояснили в судовому засіданні, що про обставини придбання спірної квартири та укладення в
подальшому договору дарування частини квартири ОСОБА_1 своїй дружині їм стало
відомо зі слів самого ОСОБА_1. Вказані свідки були допитані в
судовому засіданні за клопотанням позивача. Однак під час судових засідань Вінницького районного суду та Немирівського районного
суду в яких розглядалася справа за позовом
прокурора про визнання вказаного договору недійсним, позивач не заявляв клопотання про виклик та допит вказаних
свідків в судовому засіданні. Тому до показів
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9суд також відносить критично і не
приймає їх до уваги.

Відповідачка
ОСОБА_2 в судовому засіданні категорично заперечила факт недійсності укладення вищевказаного договору
дарування. Пояснила, що спірну квартиру вона придбала у ОСОБА_3 на власні кошти, частину грошей їй позичила
сестра ОСОБА_6 в сумі 500000000 крб.,
про що було складено відповідну боргову розписку від 28.08.1995 року. У позивача на той час грошей на придбання квартири
не було, так як він розвівся з
колишньою дружиною і все майно залишив їй. Згідно договору купівлі-продажу
квартири який було укладено до реєстрації шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стали власниками 1/2
частини вказаної квартири кожен. Це було зроблено на підтвердження подальших
намірів сторін укласти шлюб. Так як сімейні відносини між сторонами з часом погіршилися, а потім на початку 1999 року і зовсім
фактично припинилися, ОСОБА_1 добровільно виконав домовленість про
визнання за відповідачкою права власності на дану квартиру. Вважає, що притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за ст.215 КК України, не було підставою для
укладення договору дарування частини квартири, так як арешт на квартиру накладено не було, під час судового засідання
Вінницького районного суду про визнання договору
дарування недійсним, ОСОБА_1 категорично заперечував факт фіктивності його укладення. На підтвердження своїх показів
надала суду копію рішення Немирівського районного суду від 24.07.2006 року,
згідно якого з неї було стягнуто на користь ОСОБА_6 15150 грн. боргу.

Як було встановлено в судовому засіданні сторони 17.11.1995 року купили у
ОСОБА_3 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.11.1995 року, реєстровий
№4833. Відповідно до нього ОСОБА_1
та ОСОБА_2 стали власниками квартири в рівних долях.

25.01.1996 року сторони
зареєстрували шлюб.

09.01.1999 року ОСОБА_1 скоїв дорожньо-транспорту пригоду, за що вироком Немирівського районного суду був засуджений до 5 років
позбавлення волі, а потім звільнений від відбуття покарання
згідно Закону України «Про амністію». Цим же вироком з нього було стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_4 18709 грн..

09.02.1999 року ОСОБА_1 подарував належну йому частину квартири відповідачці.

Рішенням Вінницького районного суду від 17.01.2001 року було задоволено
позов прокурора Немирівського району заявлений в
інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору
дарування недійсним. Однак ухвалою Вінницького районного суду від 18.03.2005
року вказане рішення було скасоване за ново виявленими обставинами. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.02.2006
року справу за позовом прокурора в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, та ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору дарування нерухомого майна було залишено без розгляду в зв'язку з відмовою прокурора від позову, так як
потерпілій ОСОБА_4 було повністю відшкодовано завдану шкоду.

За таких
підстав, суд вважає, що в ОСОБА_1 не було вагомих підстав для укриття свого майна від можливого стягнення та дарування в
зв'язку з цим належної йому частки квартири
ОСОБА_2. Адже конфіскація майна до ОСОБА_1 судом не застосовувалася і не могла застосовуватися так як санкція ст.215 ч.2 КК України в редакції 1961
року її і не передбачала, арешт на квартиру не накладався. Крім того, ОСОБА_1 самостійно повністю виплатив потерпілій ОСОБА_4 суму завданого злочином збитку, що призвело в
подальшому до відмови прокурора від свого позову про визнання недійсним
договору дарування. На підставі наведеного,
слід розуміти, що у ОСОБА_1 не було наміру ухилятися від відшкодування завданої ним злочином шкоди потерпілій, він мав
для цього достатньо коштів, а тому потреби в
укритті належної йому частини квартири від стягнення в нього не було. Відповідно до ЗУ «Про власність» власник майна має право розпорядитися
майном на власний розсуд, в тому числі і подарувати його. Належну йому частину
квартири позивач подарував не сторонній людині, а своїй дружині, з якою у них
була спільна дитина і з якими він на протязі тривалого часу проживав однією
сім'єю.

Приватний нотаріус ОСОБА_5, який укладав оспорюваний договір дарування від 09.02.1999
року помер в квітні 2003 року.

Інших доказів на підтвердження
позовних вимог позивача судом здобуто не було.

Крім того, на думку суду, ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до суду після спливу строків позовної давності передбаченої чинним законодавством для
вказаної категорії справ. Позивач просить
визнати недійсним договір дарування частини квартири, який було укладено ним 09.02.1999 року. Вказаний договір було укладено
позивачем особисто і з власної ініціативи. Як
вбачається з протоколу судового засідання Вінницького районного суду та Немирівського районного суду(які були оглянуті в ході
судового засідання) в яких розглядалася цивільна справа за позовом прокурора
Немирівського району в інтересах ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання вказаного договору дарування Vi частини квартири недійсним, ОСОБА_1 під час судових засідань послідовно та категорично стверджував, що розпорядився належним йому майном
на власний розсуд, подарував 1/2 частину квартири
дружині, за умови що вона народить йому дитину, так як
вона була набагато молодша за нього. Квартира була придбана на кошти ОСОБА_2. На момент дарування, квартира під арештом не
перебувала. Дарування частини квартири ніяк не було пов'язано зі скоєнням ним злочину.

Згідно п.7 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу України
в редакції 2003 року, до позовів про визнання заперечуваного правочину
недійсним і про застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01.01.2004 року, застосовується позовна давність, встановлена до
відповідних позовів законодавством, що діяло
раніше. Відповідно до ст.71 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення у
позивача права на звернення до суду за захистом
своїх прав, строк позовної давності для вказаної категорії справ
складав три роки.

Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст.265 ЦК України залишення позову без
розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Таким чином, суд вважає, що право на звернення до суду із зазначеним
позовом у позивача виникло з моменту укладення
ним вищезгаданого договору дарування, тобто 09.02.1999 року, однак до суду він звернувся лише 17.02.2006 року, тобто на
момент звернення ОСОБА_1
до суду сплили строки позовної давності.

Керуючись ст.ст.258,267 ЦК України в редакції 2003 року, Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу України в
редакції 2003 року, ст.ст. 71,80 ЦК України в
редакції 1963 року, ст.ст. 208,209,213,214,215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви
відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів
після подання заяви про апеляційне оскарження.