У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

22 серпня 2007 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Балюка М.І., Барсукової В.М., Лященко Н.П.,  Охрімчук Л.І., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
Департаменту землеустрою і забудови міста, треті особи: Львівське міське
управління земельних ресурсів, Залізнична районна державна адміністрація м.
Львова про визнання права власності на частину будинку та його поділ, визнання
недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку, поділ
земельної ділянки, визнання недійсним договору дарування та за зустрічним
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
виселення,

в с т а н о в и л а:

У серпні 1997 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9  звернулися в суд із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину будинку та його
поділ.

Зазначали, що жилий будинок під номером АДРЕСА_1 був збудований в 1963 році в результаті спільної праці з
відповідачем.

Посилаючись на те, що відповідач зареєстрував спірний
будинок на своє ім'я, просили
визнати за ними право власності на частину жилого будинку та провести його
поділ.

У червні 2000 року позивачі
доповнили заявлені ними позовні вимоги, просили визнати недійсним державний акт
про право власності на землю, виданий на ім'я відповідача та провести поділ
земельної ділянки, а також визнати недійсним договір дарування 3/10 частини
спірного будинковолодіння на ім'я ОСОБА_7

У вересні 1998 року ОСОБА_5, ОСОБА_10 звернулися в суд із зустрічним
позовом про виселення та скасування реєстрації в спірному будинку ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_9 та їх
неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що останні участі у будівництві не
приймали, проживали і проживають в будинку тимчасово на раніше досягнутих
домовленостях.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25
лютого 2003 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 19 квітня 2004 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,               ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
задоволені: виселено  ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11 разом з іншими, проживаючими з ними членами сім'ї, з
будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права й просять скасувати
вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 та інших позивачів, суд
першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з
того, що спірний жилий будинок був збудований ОСОБА_2, доказів про домовленість сторін про створення спільної
часткової власності, відповідачами не надано, а понесені витрати на ремонт
будинку та оплату комунальних послуг, не породжують право власності позивачів
на зазначену частину будинку.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦПК України (1963 року)
рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує рішення
лише на тих доказах, які були досліджені у судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 29
грудня 1976 року N 11 “Про судове рішення” роз'яснив, що рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами
матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при
їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи
із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням
виконавчого комітету Залізничної районної ради м. Львова НОМЕР_1 від 2 березня
1959 року відповідачу              ОСОБА_2 була відведена земельна ділянка площею 460 кв.м. для
індивідуальної забудови по АДРЕСА_1.

З ним укладеного договір про
передачу у безстрокове користування землі для зведення 4-х кімнатного будинку,
виготовлення плану відводу земельної ділянки та проект будинку.

Спірний будинок був збудований у
1963 році, що стверджується копією реєстраційного посвідчення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні
вимоги про визнання права власності на частину спірного будинку, позивачі
зазначали про наявність домовленості про створення спільної часткової
власності, що будинок споруджувався для двох сімей, на дві половини, в кожну із
яких вони вселилися і проживали.

На порушення вимог статей 15, 30,
40 ЦПК України (1963 року) цих доводів позивачів суд належним чином не
перевірив, хоча вони мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, у відповідних довідках
та рішеннях виконавчого комітету (а.с. 54) зазначено, що у спірному будинку
існує дві квартири з окремим входом, відповідно до схеми газопроводу від 13
грудня 1962 року, кожна із квартир має окреме газо та електропостачання.

Як вбачається з матеріалів справи
спірний будинок має загальну площу 115,2 кв.м. і складається із основної
частини будинку площею забудови
87,6 кв.м. та мансарди - площею 46,4 кв.м.

При експертному дослідженні будинку
встановлено, що позивачі відокремлено користуються мансардними приміщеннями, а
відповідачі - приміщеннями першого поверху будинку.

При вирішенні спору суд не врахував
цих обставин та належним чином не перевірив чи домовлялися сторони про
створення спільної часткової власності з набуттям права кожного із них на ті
частини будинку, в які вони вселилися і проживають з 1963 року.

Крім того, роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України, дані у п. 4 постанови від 4 жовтня 1991 року N 7 “Про практику
застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок”, на яку є посилання в судових рішеннях (зокрема,
щодо створення спільної сумісної власності членів сім'ї, які вели будівництво, якщо між
ними не існувало іншої домовленості) стосується правовідносин, що виникли після
набрання чинності Законом України “Про власність”, або продовжувалися після
прийняття цього Закону в межах часу його дії.

Судом встановлено, що спірний жилий
будинок розпочатий будівництвом у 1959 році і зданий в експлуатацію у 1963
році.

Тому з урахуванням змісту статей
112, 113 ЦК УРСР (1963 року) діючої на час виникнення спірних правовідносин,
зазначені обставини на той час могли бути підставою для виникнення між
забудовником і членами його сім'ї, з якими існувала домовленість про участь у
будівництві, права спільної часткової, а не спільної сумісної власності.

Апеляційний суд на зазначене уваги
не звернув, на порушення вимог статей 301, 313 ЦПК України (1963 року) належним
чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішенні підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25
лютого 2003 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 квітня
2004 року скасувати, а
справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

М.І. Балюк

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук