Справа №2-23/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

19
березня 2007 року               Шосткинський
міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого
судді                                                                 -
Євтушенко М.О.

при
секретарі                                                                          -
Чайка О.А.

за
участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шостка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_2, про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач вимоги мотивував тим, що 12 січня 2006 року
відповідач надав Шосткинському міськрайсуду письмове пояснення про те, що у цей-же
день, під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві м. Шостка Сумської області та інших співвідповідачів, він ОСОБА_1, вів себе
неадекватно, перебивав головуючого та не давав можливості вести судове
засідання, на зауваження головуючого не реагував, ображав його, чим проявив
явну неповагу до суду.

На підставі цього пояснення відносно нього складений
протокол про адміністративне правопорушення за прояв неповаги до суду, справа
тривалий час розглядалась та була закрита за відсутністю у його діях складу
такого порушення.

Поширені відповідачем неправдиві відомості відобразились на його репутації
перед Шосткинським міськрайсудом та судами вищої ланки, принижують його честь
та гідність у колі сім'ї та серед знайомих, потягнули моральні страждання
пов'язані із зміною ритму життя та погіршенням стану здоров'я.

Прохав зобов'язати відповідача спростувати ці відомості шляхом висилки йому
почтовим повідомленням письмового пробачення та стягнути із нього на його
користь 170 гривень, із них 161 гривню 50 копійок моральної шкоди та 8 гривень
50 копійок як повернення суми сплаченого судового збору.

У судовому
засіданні вимоги підтримав, обґрунтовував їх тими-ж обставинами.

Відповідач позов не визнав показавши, що під час розгляду справи позивач
дійсно розмовляв із головуючим на підвищених тонах та перебивав його, на
зауваження не реагував, чим на його думку ображав суддю та внаслідок чого
засідання перенесено, на позивача складений адміністративний протокол.

На пропозицію секретаря він написав пояснення. Відомості відображенні у
ньому відповідають дійсності є його особистими оціночними судженнями, поскільки
він як законопослушний громадянин вважає, що позивач дійсно проявив неповагу до
суду.

Надання пояснення не може вважатись розповсюдженням неправдивих відомостей,
поскільки він ніде публічно не виступав, честь гідність та ділову репутацію
позивача він не опорочив, ніякої моральної шкоди не завдав.

Позов безпідставний та необгрунтований, вимоги позивача надумані, доказів
він не надав, розгляд позову відриває його від основних зянять через що прохав
відмовити у його задоволенні.

Вислухавши сторони, дослідивши по справі докази, суд дійшов висновку, що
позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню виходячи із наступних підстав:

Виходячи із положень ст.32 Конституції України, ст.277 ЦК України,
громадянам гарантується право на судовий захист з метою спростування
недостовірної інформації про себе та на відшкодування моральної шкоди завданої
поширенням такої інформації.

Закон України "Про інформацію", 1992 року (із змінами та
доповн.), визначає те, що під інформацією слід розуміти документовані, або
публічно проголошені відомості про події та явища, що відбуваються у
суспільстві, у тому числі і відносно конкретної особи.

Пленум Верховного Суду України, у Постанові № 7, 90 року
(із посл. змінами та доповненнями) "Про застосування судами законодавства,
що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та
організацій" вказав, що при розгляді справ про захист честі та

гідності суди
повинні з'ясовувати те, чи порочать поширені відомості честь, гідність та
ділову репутацію позивача та чи відповідають вони дійсності.

Під
поширенням таких відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по
радіо чи телебаченню, викладення їх у характеристиках, заявах чи листах,
адресованих іншим особам, повідомлення їх у публічних виступах, чи доведення у
іншій формі невизначеному числу осіб, а в окремих випадках хоча-б одній людині.

До відомостей, що порочать особу, слід відносити
неправдиві відомості, які принижують честь, гідність і ділову репутацію
громадянина у громадській думці про нього, чи думці окремих громадян, з точки
зору додержання ним законів, загальновизначених принципів співжиття,
громадської поведінки та людської моралі.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести обставини на які вона посилається та підтвердити їх доказами.

Аналізом
доказів по справі у цій частині встановлено наступне:

Факт написання пояснення відповідачем сторони не
оспорюють, ця подія ними визнається та окремому доказуванню вона не підлягає.

Аналізом тексту пояснення встановлено що воно містить такі фрази як
"сумбурні пропозиції", "вів себе неадекватно" ,
"ображав суддю", саме які ОСОБА_1
і вважав такими, що принижують його честь та гідність, під час розгляду
справ доведені до широкого кругу осіб, тобто на його думку поширені
відповідачем /а.с.17/.

В той-же час із такими посилками позивача суд погодитись не може, поскільки
ОСОБА_2 написавши пояснення передав його секретарю, те, що ці відомості пізніше
стали відомі працівникам суду, родичам та знайомим ОСОБА_1, не може
вважатись поширенням ним цих відомостей, поскільки відповідач в подальшому
доведенні цих відомостей до інших осіб ніякої участі не приймав.

Щодо визнання цих відомостей такими, що порочать честь та
гідність позивача то суд виходить із наступного:

Закони України "Про інформацію" - 1992 року, у
ст.47-1 редакції (із змінами та доповненням внесеними ЗУ "Про
внесення змін до ЗУ з питань
забезпечення прав людини на свободу слова - 2003 р.), "Про звернення громадян" - 1996
року, у ст.26 редакції, вказали на те, що законодавство передбачає
відповідальність за поширення відомостей які містять ознаки наклепу чи образи,
оціночні судження які не містять фактичних даних які вказані у них а також такі
вислювлювання не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, ніхто не
може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень та
підлягає звільненю від цієї відповідальності.

Оглядом у судовому засіданні за клопотанням позивача
матеріалів адміністративної справи № 3-3286, на які він посилався як на докази,
а саме протоколу про адміністративне правопорушення, пояснення ОСОБА_3, ОСОБА_4, роздрукування технічного
запису судового засідання у справі № 2-91-05, постанов судду від 06 березня
2006, від 28 квітня 2006 року, 20 грудня 2006 року, довідки ЦРЛ, встановлено
те, що під час розгляду цивільної справи 12.01.06 року між головуючим по справі
та ОСОБА_1 дійсно виникла словесна перепалка, головуючий прохав ОСОБА_1 розділити
позовні вимоги та обгрунтувати кожну із них, ОСОБА_1 заперечував, головуючий наказував ОСОБА_1 зупинитись та
мовчати, ОСОБА_1 став
вказувати на порушення головуючим його конституційних прав, невірне ведення
процесу та на те що це не суд, а судилище. Після двух зауважень головуючий закрив судове засідання на ОСОБА_1 складений
адміністративний протокол, постановою суду від 06 березня 2006 року ОСОБА_1 визнаний винним
у вчиненні неповаги до суду, через малозначність порушення йому оголошено усне
зауваження. Після оскаржень двох постанов суду про притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності, скасування їх апеляційним судом, справа
відносно ОСОБА_1 була закрита за відсутністю складу адміністративного
правопорушення. ОСОБА_1 після судового засідання дійсно звертався до
неврологічного відділення, йому прописані уколи "дівзолу",
стаціонарно він не лікувався (а.с).

У судовому засіданні також встановлено, це підтвердив і
сам ОСОБА_1, що він
страждає глухотою та нервовим захворюванням, міг говорити голосно та вести себе
збуджено (а.с.37-39).

За таких обставин, поведінка ОСОБА_1 у судовому
засіданні, дійсно могла показатись відповідачу по справі неадекватною, він міг
її сприйняти як прояв неповаги до суду, образу судді

на що і вказав у
поясненні. В той-же час це було його внутрішнім судженням пов'язаним із
вихованням та життєвим досвідом, сприйняттям ним особисто правил поводження в
суді та відповідач дійсно міг вважати таку поведінку неприпустимою.

З огляду
на вище вказане, відомості повідомлені у пояснені відповідача не були завідомо
неправдивими, вони не носили характеру образи чи наклепу, на думку суду ніяким
чином не принизили честі, гідності, ділової репутації позивача та на нього не
може бути покладена відповідальність по їх спростуванню.

Крім
цього Конституційний Суд України, у рішенні за справою № 1-9/2003, від 10
квітня 2003 року "Про офіційне тлумачення статті 7 ЦК України, ред. 1963
року" вказав на те, що звернення до правохоронного органу, що містять
відомості про порушення законів повідомляються не із метою доведення таких
відомостей до громадськості чи окремих громадян, а із метою їх перевірки
уповноваженими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатись
поширенням відомостей, які порочать честь гідність та ділову репутацію.

Поскільки
відповідач надав пояснення до органу який складає протоколи та розглядає справи
про адміністративні правопорушення за прояв неповаги до суду, діяв не із своєї
ініціативи, такі його дії взагалі не можливо вважати поширенням відомостей, що
принижують честь та гідність.

Виходячи із цих обставин, суд вважає, що у задоволенні позову про визнання
цих відомостей такими, що принижують честь та гідність позивача, зобов'язання
відповідача спростувати ці відомості, необхідно відмовити.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову у всій частині
не підлягає задоволенню і відшкодування моральної шкоди.

Сума сплаченого позивачем судового збору поверненню не
підлягає, відповідно до п. "ж" Декрету КМ "Про державне мито" із нього на
користь держави підлягає додатково стягненню недоплачений судовий збір та
витрати за ІТЗ розгляду справи.

Керуючись ст.ст.32, 40 Конституції України, ст.ст.23, 277 ЦК України, Законом
України "Про звернення громадян", 1996 року, Законом України
"Про інформацію", 1992 року, (із змінами внесеними ЗУ "Про внесення змін до
законодавчих актів з питань реалізації права людини на свободу слова",
2003 року), ст.ст.3,10,11, 60, 78,213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У
задоволенні позову ОСОБА_1відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1на
користь держави 8 гривень 50 копійок судового збору, перерахувавши його на
місцевий бюджет м.Шостка та 15 гривень витрат на ІТЗ розгляду справи із їх
перерахуванням на р/р ТУ ДСА у Сумській області.

Рішення може бути оскарженим в Сумський Апеляційний суд,
через суд першої інстанції, шляхом подачі заяви про таке оскарження, протягом
10 днів із дня його проголошення та апеляційної скарги із подачею її копії
апеляційній інстанції, протягом 20 днів із дня подачі заяви, або в порядку ч.4
ст.295 ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для
подачі заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву не було подано. Якщо було
подано заяву, а апеляційна скарга не була подана у строк встановлений ст.294
ЦПК України, рішення набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо воно не було скасовано, набирає
законної сили після перегляду справи апеляційним судом.