УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 серпня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Балюка М.І.,

Лященко  Н.П.,

Барсукової В.М.,

Охрімчук Л.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_1 пред'явила в суді позов до     ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Зазначала, що з 1966 року до 1994 року перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. У 1997 року позивачка досягла пенсійного віку і їй була
призначена пенсія в розмірі 354 грн. 32 коп.
Вказувала, що вона часто хворіє, у зв'яку з чим не може працювати та потребує сторонньої допомоги.

З підстав ст. 76 Сімейного кодексу України позивачка просила задовольнити
позов.

Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від
21 листопада 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на
її утримання аліменти в розмірі 1/6 частини всіх його доходів, починаючи з 15
березня 2006 року.

Рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 1 лютого
2007 року рішення районного суду змінено: зменшено розмір стягнення аліментів
до 1/12 усіх доходів ОСОБА_2, починаючи з 1 березня 2006 року.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати
постановлені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а справу
направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що
відповідно до ст.
76 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року,  ОСОБА_1 має право на отримання аліментів.

Проте таких висновків суд дійшов із порушенням норм матеріального та
процесуального закону.

Як
установлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з
1966 року до 1994 року. У 1997 року ОСОБА_1 досягла пенсійного віку і їй була
призначена пенсія.

У
березні 2006 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Відповідно
до  ст. 76 Сімейного кодексу України,
якою керувався суд, після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо
вона стала непрацездатною до розірвання щлюбу або протягом одного року від дня
розірвання шлюбу і потребує матеріальної
допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати
матеріальну допомогу.

Якщо
на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого
законом пенсійного віку залишилося не більше як п'ять років вона, він матимуть
право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі
вони спільно прожили не менш як десять років.

Вирішуючи
спір, суди не звернули уваги на те, що згадана норма діє лише з 1 січня 2004
року й не розповсюджується на дані правовідносини, які виникли до її прийняття.

Відповідно
до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від           15 травня 2006 року “Про
застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ
щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів” норми Сімейного кодексу
України  застосовуються  до сімейних відносин, які виникли після
набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин,
які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу України
застосовуються в частині лише тих прав та обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання Кодексом чинності, суд при
розгляді справи повинен був керуватися положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України  (1969
року).

Крім того, на порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України суд належним
чином не перевірив доказів щодо матеріального становища відповідача та не
з'ясував, чи спроможний він надавати позивачці матеріальну допомогу, а також
доводи оснанньої щодо потреби в наданні їй матеріальної допомоги.

З огляду на викладене постановлені судами рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими й вони підлягають скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Гагарінського районного суду м. Севастополя від 21 листопада 2006
року та рішення апеляційного суду м. Севастополя від 1 лютого 2007 року
скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

М.І .Балюк

В.М. Барсукова

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук