Справа № 2- 134/2007р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20
квітня 2007 року                                                                          м.
Свалява

Свалявський
районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді                                   Ганчак Л.Ф.

при
секретарі                                            Маровді
В.В.

з участю
представників позивача        ОСОБА_1., ОСОБА_2

з участю
представник відповідача Тиндика Р.В. розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Свалява цивільну справу за позовом ОСОБА_3до ДТГО
«Львівська залізниця» про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити
позивачу одноразову матеріальну допомогу в розмірі 3-х місячного заробітку;
вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного заробітку; компенсацію в зв'язку з
переведенням на нижчеоплачувану роботу; стягнення з відповідача 5000 грн.
моральної шкоди та 1500 грн. за надання правової допомоги та змінити
формулювання звільнення з ч.1 на ч.3 ст.38 КЗпП України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3. звернувся до суду з позовом до ДТГО «Львівська залізниця» про
зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову
матеріальну допомогу в розмірі 3-х місячного заробітку; вихідну допомогу в
розмірі 3-х місячного заробітку; компенсацію в зв'язку з переведенням на
нижчеоплачувану роботу; стягнення з відповідача 1500 грн. моральної шкоди та
1500 грн. за надання правової допомоги.

В судовому засіданні позивач та його представники збільшили позовні вимоги,
а саме стягнення з відповідача 5000грн. моральної шкоди та змінити формулювання
звільнення ОСОБА_3. - з ч.1 на ч.3 ст.38 КЗпП України.

Збільшені
позовні вимоги підтримали повністю та пояснили наступне.

Позивач працював майстром колії Мукачівська дистанція колії Львівської
залізниці. В кінці 2005р. ОСОБА_3. захворів, в зв'язку з чим 17.01.2006р. йому
було призначено пенсію по інвалідності, як інваліду III групи.
25.04.2006р. через неможливість продовжувати працювати, був звільнений з роботи
згідно заяви в зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП
України. Заяву про своє звільнення та лікарняний ОСОБА_3. передав через
начальника механічних майтерень ОСОБА_4. Для передачі до відділу кадрів.
27.04.2006р. у відділі кадрів позивача попросили переписати заяву про
звільнення, щоб у заяві було відсутнє формулювання підстави звільнення «в
зв'язку з виходом на пенсію». Переписавши заяву, позивач втратив цим право
отримати вихідну допомогу, передбачену чинним законодавством та колективним
договором. ОСОБА_3. неодноразового звертався до відповідача з проханням
виплатити йому одноразову матеріальну допомогу, поскільки він проходив
лікування, тривалий час пропрацював на залізниці, проте отримав відмову.

Відповідно до п.5.1.8 Колективного договору, він мав право на отримання і
вихідної допомоги.

Це пов'язано, на думку позивача, з тим, що за станом здоров'я ОСОБА_3. не
міг виконувати роботу зі змінним графіком.

27.01.2006р. позивач надав у відділ кадрів довідку, в які
зазначено, що він не може виконувати роботу зі змінним графіком. Названої
довідки в особовій справі ОСОБА_3. не виявилось.

23.01.2006р. його було направлено ніби-то на проходження
медогляду, згідно медичного обстеження від 28.02.2006р. він може працювати сторожем.
Пропрацювавши два тижні, у позивача погіршилося здоров'я і вже 25.04.2006р.
ОСОБА_3. подав заяву про звільнення. Представники позивача вважають, що
порушення трудового законодавства виявилось у тому, що відповідач перевів
ОСОБА_3. на роботу зі змінним графіком, що призвело до погіршення його здоров'я
та недоплати компенсаційних виплат. Зазначені виплати просить стягнути з
відповідача.

Представники позивача вважають, що неправильно проведено
звільнення, що підтверджує порушення ст.ст.49,74 КЗпП України, слід змінити
підстави звільнення із ч.1 ст.38 КЗпП України на ч.3 ст.38 КЗпП України.

З врахуваням неправомірних дій відповідача представники
позивача в судовому засіданні збільшили позовні вимоги в частині розміру
моральної шкоди та просять стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди та
1500 грн. за оплату юридичних послуг згідно договору.

Представник відповідача в судовому заіданні позов не
визнав повністю та пояснив наступне.

25.04.2006р. від позивача надійшла заява про звільнення
його з роботи в зв'язку з наявністю III групи
інвалідності та неможливістю продовжувати працювати.

Враховуючи заяву позивача, його було звільнено згідно
поданої заяви 25.04.2006р., не дочікуючись двох тижнів, як передбачено ч.1
ст.38 КЗпП України.

ОСОБА_3. не погодився з виплатами при звільненні та
звернувся до відповідача із заявами про виплату йому матеріальної допомоги.
Позивачу було відмовлено в зв'язку з тим, що згідно п.5.1.6 Колективного
договору передбачено виплату допомоги інвалідам загального захворювання І та II
груп та інвалідам праці. Позивач на день звільнення був інвалідом III
групи.

Стосовно вихідної допомоги позивач права не має. Позивач
звертався до Ужгородського територіального комітету профспілки та Ужгородську
транстпортну прокуратуру. Порушень з боку відповідача в частині виплати
вихідної допомоги не виявлено.

Відносно зміни формулювання, то при звільненні ОСОБА_3.
не зазначено, за якою саме частиною звільнено позивача, проте його звільнення
пов'язано з ч.1 ст.38 КЗпП України, а не з ч.3 ст.38 КЗпП України, так як в
заяві про звільнення зазначено «в зв'язку з виходом на пенсію». Таким чином,
поскільки відповідачем не порушено законодавство при проведенні виплат при
звільнення, а отже не має підстав для виплати моральної шкоди і послуг за
юридичну допомогу.

Заслухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_4. та
спеціаліста ОСОБА_5., дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_3.
звернувся до суду з різними за категоріями позовних вимог, до яких застосовуються
різні строки звернення за захистом.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може
звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в
тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Із заявлених в судовому засіданні позовних вимог застосування ст.233 КЗпП
України потребують позовні вимоги: стягнення компенсаційних вимог за
переведення ОСОБА_3. із монтера колії на сторожа та зміна формулювання
звільнення. Ці позовні вимоги були заявлені представниками позивача вже в
судовому засідань

В судовому засідані
представник позивача ОСОБА_1. фактично настоював не на зміні формулювання
звільнення, а визнання судом переведення ОСОБА_3. із монтера на сторожа, як
визнання факту порушення трудового законодавства. Цей факт, в свою чергу, є
підставою для задоволення позовних вимог зміни підстави звільнення та виплати в
зв'язку з цим компенсаційних виплат. Суд приходить до висновку, що в цій
частині позовних вимог позивачем пропущено строк звернення до суду, клопотання
про поновлення пропущеного строку та причин пропуску строку представниками
позивача не наведено, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити в
зв'язку з пропуском строку, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Одночасно зміна формулювання причин звільнення - з ч.1 на ч.3 ст.38 КЗпП
України -представники позивача настоювали з тих підстав, що це дає право на
отримання позивачем вихідної допомоги, що передбачено п.5.1.6 Колективного
договору. При звільненні ОСОБА_3. в трудовій книжці було зазначено ст.38 КЗпП
України без посилання на будь-яку частину цієї норми. Цю обставину позивач
проотягом трьх місяців з часу звільнення не оспорював, що суд розцінює як
погодження із формулюванням підстав звільнення, а тому в цій частині позовних
вимог також слід відмовити з підстав пропуску строку, передбаченого ст.233 КЗпП
України.

Стосовно позовних в частині зобов'язання відповідача
нарахувати та виплатити позивачу одноразову матеріальну допомогу в розмірі
3-місячного заробітку та вихідну допомогу в розмірі 3-х місячного заробітку
судом встановлено наступне.

П.5.1.6 Колективного договору передбачено додаткові
виплати при звільненні працівників Львівської ДТГО «Львівська залізниця».
Частина 4 цього пункту зазначає категорії працівників. В судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_3. на день звільнення був інвалідом III
групи. Таким чином, ОСОБА_3. не підпадає під категорію працівників, яким
виплачується одноразова допомога згідно п.5.1.6 Колективного договору. В цій
частині позовна вимога про виплату одноразовою допомоги в розмірі 3-х місячного
заробітку не підлягає до задоволення.

П.5.1.7 Колективного договору передбачено виплата
вихідної допомоги при звільненні працівника за станом здоров'я - п.2 ст.40 КЗпП
України; п.5.1.8 Колективного договору передбачає виплату вихідної допомоги при
звільненні з ініціативи працівника внаслідок порушення законодавства про працю
чи трудового договору (ч.3 ст.38 КЗпП України).

17.01.2006р. актом №158 при огляді МСЕК була встановлено
інвалідність ОСОБА_3. та виявлено противопоказания
роботи монтера. Припинення виконання трудових обов'язків монтера було саме
за станом здоров'я.

В період з 23.01.2006р. по 28.02.2006 року ОСОБА_3.
проходить медичне обстеження у вузловій лікарні ст.Мукачево, яке є черговим та
обов'язковим для працівників ДТГО «Львівська залізниця». За поясненням позивача
в судовому заіданні він особисто проходив медичне обстеження. За наслідками
медичного обстеження ОСОБА_3. переводиться працювати сторожем механічної
майстерні. Паралельно позивач отримує висновок рішення ЦЛКК №11/270 від
27.01.2006р., в якому зазначено, що ОСОБА_3. не може виконувати роботу із
змінним графіком роботи.

Суд не може взяти до уваги пояснення представників
позивача в частині того, що висновок від 27.01.2006р. було здано у період
роботи позивача до відділу кадрів та те, що висновок, отриманий у вузловій
лікарні м.Мукачево недійсний.

В судовому засіданні ОСОБА_5. пояснила, що для того, щоб
позивач приступив до роботи сторожа, обов'язково мати висновок медичного
обстеження. Висновок рішення ЦЛКК №11/270 від 27.01.2006р. їй ОСОБА_3. не
надавав.

Суду не надано жодного доказу того, що позивач належним чином здав висновок
рішення ЦЛКК №11/270 від 27.01.2006р., а медичне остеження не проходив.

Медичне
обстеження від 28.02.2006р. було одночасно підставою для неможливості
виконувати роботу монтера, а одночасно і пропозицією виконувати роботу сторожа.
Позивач по суті оспорює цей медичний документ лише в частині переведення на
роботу сторожа, стосовно неможливості виконувати роботи монтера ним не
оспорюється.

Таким чином, судом не встановлено вини відповідача при
переведенні позивача, поскільки отриманий висновок медичного обстеження надавав
право відповідачу запропонувати позивачу іншу роботу (роботу сторожа) за його ж
згодою. Позивач не ставив під сумнів дії відповідача в частині того, що при
переведенні він не знав про змінність графіку роботи, поскільки такі умови
обговорюються сторонами при вирішенні переведення, де змінюються істотні умови
праці. Змінність графіка роботи і є істотною умовою праці. Жодного пояснення чи
доказу позивачем на доведення неправильності дій відповідача при переведенні не
наданою.

Знаючи про свій стан здоров'я, позивач подає до відділу
кадрів заяву про переведення його з монтера колії на сторожа мехнічних майстерень
в зв'язку з інвалідністю НІ групи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що поскільки
немає вини відповідача при переведенні, а отже немає підстав, передбачених
п.5.1.7, 5.1.8 Колективного договору для виплати вихідної допомоги.

Свідок ОСОБА_4.
в судовому засіданні лише підтвердив факт передачі документів на
звільнення, які йому передав ОСОБА_3. до відділу кадрів, проте зміст цих заяв
свідок не зміг посвідчити.

З врахуванням вищенаведеного, в зв'язку з цим не може
бути задоволено позов в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн.
та 1500 грн. за отримані юридичні послуги.

Керуючись ст.ст. ст. 10, 60, 79, 208, 209, 212, 213, 215
ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст.ст.233,38,44,74 КЗпП України, суд, -

РІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3до ДТГО «Львівська залізниця»
про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову
матеріальну допомогу в розмірі 3-х місячного заробітку; вихідну допомогу в
розмірі 3-х місячних заробітків; компенсацію в зв'язку з переведенням на нижчеоплачувану
роботу; стягнення з відповідача 5000 грн. моральної шкоди та 1500 грн. за
надання правової допомоги та змінити формулювання звільнення з ч.1 на ч.3 ст.38
КЗпП України відмовити повністю.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення
суду.

Заява про апеляційне оскарження рішення суду може бути
подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Заява про апеляційне оскарження та апеляційна скарга на
рішення суду подаються до апеляційного суду Закарпатської області через
Свалявський районний суд.

З повним текстом
рішення сторони можуть ознайомитись 25.04.2007р.