Головуючий 1 інстанції Павленко В.Д.
Справа № 22ц-1768-2007р. Доповідач Курило В.П.
РІШЕННЯ Іменем України

27 лютого 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П. суддів Саніковой О.С.,
Шамрило Л.Г. при секретарі     Степаненко
В.Б.

розглянув у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2006 року по справі
за позовом Добропільської промислово-сервісної фірми „Електрон" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за отриманий товар за договором купівлі-продажу.

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2006 року
Добропільська промислово-сервісна фірма „Електрон" в особі генерального
директора Жадан Г.В. звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
посилаючись на те, що відповідач за договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2002 року отримав з
відстрочкою платежу такі товари: музикальний центр „Піонер" вартістю 2049 грн., міксер
вартістю 156 грн.,
електрична плита „Клатронік" вартістю 1299 грн., фритюрниця „Клатронік" вартістю 395 грн.,
кондиціонер „Самсунг" вартістю 2578
грн., електрочайник „Бінатон" вартістю 148,20 грн., а всього на загальну суму 6625,20 грн. За вказаний
товар відповідачем сплачено 850
грн., заборгованість складає 5775,20
грн.

За договором
купівлі-продажу від 10 вересня 2003 року відповідач ОСОБА_1. отримав з
відстрочкою платежу товар: комп'ютер вартістю 2964 грн., телевізор вартістю 3348 грн., принтер вартістю 480 грн., витяжка вартістю 275 грн., полка п/т вартістю 295 грн., а всього на суму 7362 грн. За вказаний товар відповідачем сплачено 300 грн.,
заборгованість по вказаному договору складає 7062 грн. А загальна заборгованість за отриманий товар складає
13687,20 грн.

Згідно з
положенням про видачу товару з відстрочкою оплати, покупець повинен внести
перший внесок у розмірі 40%
від суми за отриманий товар. ОСОБА_1.
за його проханням товар був виданий без первісного внеску. Але після
отримання товару він став ухилятися від оплати. Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 суму
заборгованості за договорами купівлі-продажу, пеню за прострочення виплати на
загальну суму 26000 грн., а
також судові витрати в сумі 2792,90 грн.

Рішенням
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня

2006р. стягнуто з ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 солідарно на користь Добропільської промислово-сервісної фірми
„Електрон" по договору від 17
жовтня 2002 року 1355 грн., по
договору від 10 вересня 2003 року 24645 грн., а всього 26 000 грн., а також
судові витрати в сумі 2792
грн. 90 коп.

В апеляційній
скарзі відповідачі просять рішення скасувати і постановити нове рішення, яким в
позові відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що
договори укладав лише ОСОБА_1.,
а ОСОБА_2. ніякого відношення до них не має і тому ніяких
зобов'язань не несе. ОСОБА_1.
17 жовтня 2002 року
укладав договір на купівлю лише музикального центру і міксера, а інші товари на
суму 4420,20 грн.
просто дописані в зазначений договір, але він їх не отримував. Накладні
документи на ці товари позивач не надав. Суму боргу 1355 грн. не оспорює.
Також 10 вересня 2003 року він уклав
договір з позивачем на купівлю комп'ютера, інші товари на суму 4398 грн. просто
дописані в текст договору. Накладні документи на ці товари позивач не надав. В
наданих позивачем актах на уцінку комісійних товарів підписи не його, ці товари
він не отримував. Крім того, судом незаконно стягнута сума пені за прострочення
розрахунку, оскільки вона заявлена поза межами позовної давності. Також
безпідставно стягнута сума судових витрат в розмірі 2500 грн., оскільки
особа, яка представляла інтереси позивача в суді не перебуває в трудових
правовідносинах з фірмою „Електрон".

Судом першої
інстанції встановлено, що 17
жовтня 2002 року між
фірмою „Електрон" та ОСОБА_1. укладена угода купівлі-продажу, згідно з
якою за період з 17 жовтня 2002 року по 18 лютого 2003 року ОСОБА_1. придбав з
відстрочкою товари: музикальний центр „Піонер" вартістю 2049 грн., міксер
вартістю 156 грн.,
електрична плита „Клатронік" вартістю 1299 грн., фритюрниця „Клатронік" вартістю 395 грн.,
кондиціонер „Самсунг" вартістю 2578
грн., електрочайник „Бінатон" вартістю 148,20 грн., а всього на загальну суму 6625,20 грн. Строк
відстрочки в договорі не зазначався. За отриманий товар відповідач сплатив 850 грн.,
заборгованість складає 5775,20
грн.

10 вересня 2003 року між фірмою
„Електрон" та ОСОБА_1. укладена угода купівлі-продажу, згідно з якою ОСОБА_1. придбав з
відстрочкою товари: комп'ютер вартістю 2964
грн., телевізор вартістю 3348
грн., принтер вартістю 480
грн., витяжка вартістю 275
грн., полка п/т вартістю 295
грн., а всього на суму 7362
грн. За вказаний товар відповідачем сплачено 300 грн., заборгованість по вказаному договору складає 7062 грн. Згідно з
умовами складеного 10 вересня 2003 року договору,
передбачені штрафні санкції в вигляді пені у розмірі 3% від простроченої
суми за кожний день прострочення, незалежно від настання строків чергових
платежів.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідача, його представника,
представника позивача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду скасуванню з постановлениям
нового рішення, оскільки висновки суду не відповідають встановленим
обставинам справи.

Судом
встановлено, що 17 жовтня 2002 року і 10 вересня 2003 року між
Добропільською промислово-сервісною фірмою „Електрон" і ОСОБА_1 були
укладені два договори купівлі-продажу товарів у кредит.

Відповідно за
ст. 655 ЦК
України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає чи
зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцю), а
покупець приймає чи зобов'язується прийняти майно (товар) і уплатити за нього
певну грошову суму.

Відповідно до ч.
1 і ч.2 ст.692 ЦК
України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов"язаний
сплатити продавцю повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може
бути передбачена розстрочка платежу.

Як вбачається з
договору купівлі-продажу від 17
жовтня 2002 року (а.
с. 7), ОСОБА_1. були
продані товари в кредит загальною вартістю 6625.20 грн. з розстрочкою платежу.

Відповідач ОСОБА_1. в судовому
засіданні визнав, що за даним договором він отримав тільки музикальний центр і
міксер, загальною вартістю 2205
грн. Отримання інших товарів заперечує.

Як вбачається з
договору купівлі-продажу від 10
вересня 2003 року (а.
с. 8), ОСОБА_1. були
продані товари в кредит вартістю 7362
грн. з розстрочкою платежу на 8
місяців.

Відповідач ОСОБА_1. визнав, що за
даним договором він отримав лише комп'ютер, вартістю 2964 грн. Отримання
інших товарів заперечує.

Відповідно до
ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином,
судом встановлено і це визнано сторонами, що 17 жовтня 2002
року ОСОБА_1.
придбав у позивача у кредит музикальний центр вартістю 2049 грн., міксер
вартістю 156 грн., а 10 вересня 2003 року придбав у
позивача комп"ютер вартістю 2964
грн. з розстрочкою оплати вартості товару.

Звертаючись в
суд з позовом про стягнення з відповідачів вартості придбаних у кредит товарів,
позивач посилався на те, що відповідачі придбали товару на загальну суму 6625.20 + 7362 грн. = 13687.20 грн. Товар
передався відповідачам у різні часи протягом 2002 -2003 років і не у один день. Але позивачем окремо договори
купівлі-продажу товарів у кредит не оформлювались, відомості про придбання цих
товарів відповідачами дописувались у договори від 17 жовтня 2002 року і 10 вересня 2003 року по мірі
видачі товарів відповідачу.

Вказані доводи
представника позивача не можуть бути прийняті до уваги через те, що вони нічим
не підтверджені.

Аналіз вказаних
договорів показав, що договори купівлі-продажу товарів у кредит від 10 вересня 2003 року і 17 жовтня 2002 року не можуть
бути визнані достовірним доказом придбання відповідачем товарів саме на суму 13687.20 грн. через те,
що такий доказ викликає сумніви. З тексту договорів видно, що спочатку вони
оформлювались за фактом придбання відповідачем саме тих товарів, що визнає він.
Потім до договорів вносились дописки про купівлю-продаж і інших товарів. Але
достовірність цих дописок не засвідчувалась підписом відповідача.

На підтвердження
своїх доводів про передачу відповідачу і його дружині позивачем товарів, що
зазначені в договорах додатково, надані ксерокопії актів, що на а.с. 21-27. Як пояснив представник
позивача вказані акти містять підписи ОСОБА_1.
про отримання ним товарів у власність (
а. с. 21-27). Але
доводи представника не переконливі і тому суд не може прийняти і їх до уваги.

Вказані акти
мають назву „Акт на уцінку комісійних товарів" і ніяких відомостей про те,
що це документ про отримання товару покупцями, і зокрема ОСОБА_1. не містять.
Прізвище ОСОБА_1. на
кожному аркуші дописано в кінці аркуша. Відповідач ОСОБА_1. справжність
свого підпису в актах заперечує. Ксерокопії наданих актів не завірені належним
чином, а оригінали вказаних документів позивач не надав, що позбавило суд
обговорити питання про призначення по справі почеркознавчої експертизи для
встановлення належності підпису ОСОБА_1.

В договорові
купівлі-продажу товарів не зазначаються дати укладання договору купівлі-продажу
щодо іншого майна, що нібито передавалось відповідачеві у інші дні. Підписи
ОСОБА_1 і його дружина на вказаних договорах про отримання ними додаткових
товарів відсутні. Тому      доводи
позивача про те, що додатковий товар відповідачі

придбали у продавця саме у ті дні,
що зазначені у „актах" викликають сумніви і не є переконливими.

Судом також
встановлено, що позивач продавав позивачеві побутову техніку, яка має
відповідні серійні номери, що зазначаються у технічних паспортах при здійсненні
договору купівлі-продажу товару. Як пояснив представник позивача в суді, такі
технічні паспорти продавцями сервісної фірми „Електрон"не оформлювались, ОСОБА_1. не видавались і
довести, чи саме то майно, що знаходиться у відповідача, було йому продане
позивачем, позивач не може.

Відповідно до ч.
1 і ч. 2 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Таким чином,
позивачем не доведено, що ОСОБА_1.
купив у позивача усі товари, зазначені в договорах, крім музикального
центру, міксера і комп'ютера, загальною вартістю 5169 грн., що визнав сам відповідач. Тому у суду першої
інстанції не було передбачених законом підстав зробити висновок про те, що
загальна вартість придбаного відповідачем товару у позивача складає 13687.20 грн.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції зробив висновки, що не відповідають матеріалами
справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, у той
час, як вони не були доведеними, постановив рішення, що не відповідає вимогам
закону. Відповідно до п.2, 3
ч. 1 ст. 309 ЦПК України
вказані обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення. Тому відповідно до зазначеної норми закону
апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове про
часткове задоволення позовних вимог позивача.

Як убачається із
тих же договорів купівлі-продажу, ОСОБА_1. вносились платежі по оплаті
отриманого товару. За договором від 17
жовтня 2002 року
сплачено 850 грн. і
сума боргу складає 1355 грн.( 2205 - 850 = 1355 грн.), а
за договором від 10 вересня 2003 року сплачено 300 грн. і сума
боргу складає 2664 грн. (2964 - 300 = 2664 грн.).

Таким чином,
загальний борг ОСОБА_1.,
що доведений позивачем, складає 4015
грн.( 1355+ 2664 =
4015 грн.) і стягненню підлягає саме ця сума.

Задовольняючи
позовні вимоги Добропільської промислово-сервісної фірми „Електрон" про
стягнення пені за прострочення платежу, суд першої інстанції виходив з того, що
умовами договору від 10 вересня 2003 року, які не
оспорювались сторонами, передбачена пеня в розмірі 3% від простроченої
суми.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з
наступних підстав.

Відповідно до
ст. 549 ЦК
України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п.
1 ст. 258 ЦК України, до
вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена скорочена позовна
давність - 1 рік. А
ст. 261 ЦК
України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Як убачається із
договору купівлі-продажу від 10
вересня 2003 року,
товар в кредит ОСОБА_1. виданий
з розстрочкою платежу на 8
місяців. Тобто, відповідач мав сплатити позивачеві вартість
комп"ютера, придбаного у вересні 2003
року до травня 2004 року
включно. Він цього не зробив.

Таким чином,
позивач про те, що порушуються його права, дізнався в травні 2004 року, а
звернувся до суду з позовом в квітні 2006
року, тобто після того, як сплинув строк позовної давності. Ніяких доказів
на підтвердження поважності причин пропуску строку позивачем не надано.

Як убачається з
договору купівлі-продажу від 17
жовтня 2002 року, в
ньому взагалі не зазначений строк розстрочки платежу, і дата остаточного
розрахунку покупця за придбаний товар у кредит. Тому передбачених законом
підстав для нарахування пені немає.

На підставі
викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про
стягнення пені за прострочення платежу не грунтуються на законі.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, не застосував норми
матеріального права, які мали бути застосовані, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
також є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням
нового рішення. Апеляційний суд скасовує рішення суду в наведеній частині і
ухвалює нове рішення.

Через те, що
позовні вимоги про стягнення з відповідача пені не грунтуються на законі, в їх
задоволені необхідно відмовити.

Крім того, з
укладених сторонами договорів, а також пояснень сторін видно, що сторонами цих
угод є ОСОБА_1 і
Добропільська промислово-сервісна фірма „Електрон". За таких обставин
судом першої інстанції безпідставно притягнута до цивільно-правової
відповідальності за порушення ОСОБА_1. зобов"язань за договором
купівлі-продажу товарів у кредит ОСОБА_2.

Відповідно до
ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов
задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до
тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до
п/п „а" п. 1 ст. З
Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито", позовні заяви
сплачуються держмитом у розмірі 1%
ціни позову, але не менше З неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України №
1258 від 21.12.05р. „Про затвердження Порядку оплати витрат з
інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ та їх
розмірів" справи позовного провадження з розгляду майнового спору
оплачуються в розмірі 30
грн.

Апеляційний суд
прийшов до висновку про часткове задоволення заявленого позову і стягнення з
відповідача 4015 грн.

На аркушах
справи 2 і 3 маються
квитанції про оплату позивачем судового збору в сумі 260 грн. і витрат на
інформаційно-технічне забезпечення 30
грн.

Таким чином, з ОСОБА_1. на користь
позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог в
сумі 51 грн. і
витрати на інформаційно-технічне забезпечення в сумі ЗО грн.

Крім того,
пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу.

Апеляційний суд
не може прийняти доводи відповідача відносно того, що витрати на правову
допомогу не повинні стягуватись, оскільки особа, яка представляла інтереси
позивача в суді не перебуває в трудових правовідносинах з фірмою
„Електрон".

Відповідно до ч.
З і 4 ст.42 ЦПК України,
повноваження адвоката як представника юридичної особи підтверджуються
довіреністю, а також ордером, який виданий відповідним адвокатським
об'єднанням, або договором.

Відповідно до
ст. 84 ЦПК
України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної
правової допомоги.

На аркуші справи
52 є довіреність
генерального директора фірми „Електрон", якою він уповноважив адвоката
ОСОБА_3. представляти його інтереси в суді. Також мається довідка (а. с. 83) про оплату
позивачем послуг адвоката в розмірі 2500
грн.

Таким
чином, позивач поніс витрати на правову допомогу, які відповідно
до ч.1 ст. 88 ЦПК України
підлягають компенсації відповідачем пропорційно задоволеним позовним вимогам. У
даному випадку ця сума складає 400
грн. Ця сума і підлягає стягненню з ОСОБА_1.
на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 304,
307 ч. 1 п. З, 309 ч. 1 п. З, 314 ч.2, 316 ЦПК України,

апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення
Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 грудня 2006 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Добропільської промислово-сервісної фірми „Електрон" суму боргу 4015 грн., а також
судові витрати в сумі 481
грн.

Рішення суду
апеляційної інстанції набирає законної сили негайно, але воно може бути
оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду апеляційної інстанції
законної сили.