Справа № 22-ц-1578/2007 р.                                         Головуючий
Категорія: встановлення батьківства                          Доповідач                Луспеник Д.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28
березня 2007 року                                                                                   м.
Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Харківської області у складі:

головуючого        - судді Луспеник Д.Д.,

суддів                    -            Даниленка В.М., Яцини В.Б.,

при
секретарі       -             Шевченко О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2007 р.

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення батьківства та стягнення аліментів на
дитину,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2005 р. ОСОБА_2 звернулася до суду зі
вказаним позовом, який в частині стягнення аліментів пізніше доповнювався.
Позивач зазначала, що з липня 1989 р. по квітень 1990 р. перебувала у фактичних
шлюбних відносинах з відповідачем, познайомившись на морі і продовживши це
знайомство, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1. вона народила сина ОСОБА_3, записавши його на
своє прізвище і давши по батькові від імені відповідача, оскільки вона була
незаміжня, а відповідач, з його слів знаходився в шлюбі і пізніше обіцяв
одружитися. В період вагітності відповідач її підтримував, не був проти
народження сина, підтримавши бажання одружитися, цікавився їх здоров'ям. Проте
після народження сина з ініціативи відповідача їхні стосунки припинилися і вона
вирішила самостійно виховати сина. У 2004 р. її матеріальне становище
погіршилося, син потребував коштів на навчання, вона звернулася з проханням до
відповідача про надання фінансової допомоги, проте він відмовився, хоча до
цього часу визнавав сина, дарував йому подарунки (комп'ютер, мобільний
телефон), і припинив з ними спілкуватися, у зв'язку з чим вона вимушена була
звернутися до суду.

З урахуванням наведеного позивач просила встановити
батьківство відповідача відносно її сина ОСОБА_3, стягнути аліменти на його
утримання в розмірі 3000 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову, а також
стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача за
останні три роки перед пред'явленням позову, оскільки вона приймала заходи щодо
отримання аліментів, однак відповідач ухилявся від свого обов'язку надавати
допомогу сину (а.с. 4, 13, 66, 80).

У
судовому засіданні позивач та її представник з урахуванням обставин справи та
проведеної судово-медичної експертизи позов підтримали, відповідач та його
представник проти позову заперечували, зазначаючи, що відповідач не є батьком
сина відповідачки, гак як позивачка в період їхнього нетривалого знайомства
зустрічалася з іншими мужчинами та зі своїм колишнім чоловіком, а висновок
експертизи не є переконливим, її сина він ніколи

не
визнавав, подарунки йому не робив, у 2004 р. спілкувався з ним, оскільки той
сам до нього приїздив.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15
січня 2007 року позов ОСОБА_2 задоволений частково. ОСОБА_1 визнаний батьком
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. народження, на користь ОСОБА_2 з відповідача стягнуті
аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх його доходів,
щомісячно, починаючи з 9.11.2005 р. до досягнення сином повноліття. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_2. в
задоволенні позову, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають
обставинам справи, а обставини, які суд вважав встановленими, не доведені, суд
неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми
процесуального права.

При цьому зазначається, що він ніколи не визнавав своє батьківство відносно
ОСОБА_3, у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2. не знаходився, спільно вони
не проживали і не вели спільне господарство, оскільки він знаходився у шлюбі і
проживав з дружиною, а відповідачка проживала в іншому регіоні України зі своїм
колишнім чоловіком, він не займався вихованням ОСОБА_3, а наявне листування з
ОСОБА_2. вказує лише на факт їх знайомства. Висновок експертизи, як один з
видів доказів, не може бути покладеним в основу рішення при відсутності інших
безспірних доказів на підтвердження позову. Суд стягнув аліменти в розмірі 1/4
частини заробітку, не звернувши уваги на те, що він уже виплачує в такому ж
розмірі аліменти на утримання сина ОСОБА_4,
а тому розмір аліментів перевищує встановлений законом.

Позивачка ОСОБА_2 рішення суду не оскаржила, а в своїх
запереченнях на скаргу зазначає, що вона є необгрунтованою, а рішення суду
законним.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних
обставин у справі та їх повноту, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної
інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції
постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи
позов про визнання батьківства, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 після
знайомства з ОСОБА_2. певний час підтримував з нею близькі стосунки, а потім
знав про її вагітність, про це з писав у своїх численних листах, в яких не
заперечував проти народження дитини, турбувався про них, висновком
судово-медичної експертизи відповідач є батьком її дитини з тою ймовірністю,
яка відповідає формулюванню ..батьківство практично доведено".
Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів, суд виходив з того, що
відповідач у змозі виплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів
заробітку, незважаючи на те, що вже сплачує такий же розмір аліментів на іншу
свою дитину, так як вказаний позов був пред'явлений значно раніше позову його
нинішньої дружини про стягнення аліментів.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд
повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який
їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується
матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1. у позивачки ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3.
Відповідно до свідоцтва про народження матір'ю дитини записана позивачка,
батьком - ОСОБА_1 (а.с.6,
7). Батько дитини записаний зі слів позивачки, оскільки вона була розлученою
(а.с.82), виходячи з імені та по батькові відповідача, якого вважає батьком її
сина.

У відповідності до обставин справи, що сторонами не заперечується, сторони
познайомились на морі у липні 1989 р. і підтримували свої стосунки до квітня
1990 р. Позивач зазначає, що це були фактичні шлюбні відносини, відповідач
вказує, що це були просто приятельські відносини, які не могли призвести до
народження дитини.

Суд першої інстанції при вирішенні позову про встановлення батьківства,
правильно встановивши фактичні обставини справи, взаємовідносини сторін,
помилився у застосуванні норм матеріального права, застосувавши положення ст.
128 СК України, який набрав чинності з 1.01.2004 р.

Разом з тим, позов пред'явлений про встановлення батьківства відносно
дитини, яка народилася у 1990 р. У такому разі, в силу ст. 58 Конституції
України, до сімейних відносин, які вже існували до 1.01.2004 p., норми СК
застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Тому до спірних правовідносин суд повинен був застосувати норми
КпШС України.

Про зазначений висновок також йдеться в пунктах 1-3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 „Про застосування судами окремих
норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства
та стягнення аліментів".

Відповідно до ст. 53 КпШС України у разі народження
дитини у осіб, які не перебувають у шлюбі, при встановленні батьківства (а не
визнання, як просила позивачка і як вирішив суд) суд бере до уваги спільне
проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до
народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази,
що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

Матеріали
справи свідчать про те, що позивачка з відповідачем разом не проживали,
спільного господарства не вели, спільно дитину не виховували і не утримували.

Разом з
тим, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку
про визнання відповідачем свого батьківства відносно сина ОСОБА_3 і це з
достовірністю підтверджується сукупністю доказів, яким судом дала належна
оцінка. При цьому визнання можливе як до народження дитини, так і після її
народження. Встановлення зазначеного юридичного факту достатньо для задоволення
позову про батьківство, оскільки з цим юридичним фактом норм права пов'язує
настання юридичних наслідків.

Допитані
судом свідки ОСОБА_5. та ОСОБА_6. підтвердили ті обставини, що відповідач
приїжджав до відповідачки, був обізнаний про її вагітність, не заперечував
проти народження дитини, не заперечував, що є батьком майбутньої дитини
(а.с.105-112). Посилання відповідача на те, що вказані свідки заінтересовані у
вирішенні справи безпідставні,   оскільки  дані
показання   об'єктивно   підтверджуються   сукупністю
інших

доказів.
До того ж, відповідач не заперечує того факту, що приїжджав до позивачки і такі
розмови велись у присутності даних свідків, заперечуючи лише факт його
усвідомленості про вагітність відповідачки та визнання ним батьківства.

Крім
того, відповідач не заперечує, що ним велось з позивачкою тривале та постійне
листування і наявні у справі листи писались ним особисто, не заперечував проти
їх дослідження в суді (а.с. 100 зв. - 102). Так, зміст цих листів вказує не
лише на їх філософський тест та наявність віршів, як про це зазначає
відповідач, а також вказує на наявність у відповідача сильних почуттів до
позивачки, як до жінки, без якої рядом він сильно нудьгує і не може дочекатися
нової зустрічі, щоб притулитися, поцілувати, запитує, чи згодна вона стає його
„тилом"' тощо. У листах зазначається про його стурбованість здоров'ям
позивачки (мається на увазі період вагітності), щоб вона за завантажувала себе
робою, запитує як підростає (в животі) дитина, називаючи її „Арнольдиком",
то „Ізольдиком", запевняючи позивачку, що все буде в порядку, просить
берегти дитину, забочуючись про те, що йому потрібні вітаміни і він за ними
нудьгує, просить позивачку поцілувати дитину в те місце, де вона може
знаходитись у животі, запевняючи, що дитина („Арнольдик") буде погожим на
нього і, виходячи із загальновідомого вислову, зазначав, що йому залишилось
лише „посадити дерево", маючи на увагу, що справжній чоловік народив сина
та побудував будинок (на цей час від ремонтував квартиру), вибачався за те, що
не може бути рядом, водити „за руку" по лікарям, знаючи, як їй з дитиною
(„Арнольдиком") важко тощо (а.с
30-52 (заштрихований текст)). Крім того, у 2004 р. відповідач з дружиною
приймали, угощали сина позивачки, який самостійно приїжджав до них, проводжали
до племінника. Допитаний ОСОБА_3
стверджував, що називав відповідача батьком, той не заперечував, вони разом
гостювали, гуляли по місту (а.с.113-116).

Сукупність вказаних доказів про фактичне визнання відповідачем свого
батьківства щодо ОСОБА_3 підтверджується також і проведеною Головним бюро
судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України (м. Київ)
судово-медичною експертизою (а.с.145-155). У даному висновку після
обгрунтованої дослідної частини зазначено, що за молекулярно-генетичним
аналізом ОСОБА_1 є
біологічним батьком дитини ОСОБА_3, народженою ОСОБА_2., з імовірністю 99, 9987
%, що за даними К. Hummel відповідає формулюванню „батьківство практично
доведено".

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що батьківство відповідача
щодо сини ОСОБА_3 встановлено.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття. За правилами ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину
присуджуються в частці від заробітку (доходу) платника або в твердій грошовій
сумі. Хоча за доповненим позовом позивачка просила стягнути аліменти в твердій
грошовій сумі (а.с.80). це не позбавляє право суду стягнути аліменти в частці
від заробітку, якщо обставини справи цього дозволяють і позивачка таке рішення
суду не оскаржила.

При
визначенні частки від заробітку (1/4 частина) суд правильно врахував обставини
справи, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у нього
інших неповнолітніх дітей. Доводи апеляційної скарги про те, що на двох дітей
законодавство не дозволяє стягувати аліменти в 1/2 частині зарплати не
відповідають дійсності, оскільки такого законодавства немає, тому автор
апеляції на закон і не посилався. Максимальний розмір аліментів, які стягуються
з боржника, встановлено ч. 3 ст. 70 Закону України „Про виконавче
провадження" і він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати
цієї особи. У даному випадку цей розмір не перевищує 50 відсотків зарплати
відповідача. До того ж, судова колегія враховує той факт, що вказаний позов
пред'явлений набагато раніше

позову ОСОБА_7 (ах.
192) і при ухваленні рішення 14.03.2006 р. суд не притяг до участі у справі
ОСОБА_2. Також свідок ОСОБА_7.
пояснила суду, що пред'явила позов про стягнення аліментів тому, що взнала, що
ОСОБА_2 пред'явила матеріальні претензії до її чоловіка (а.с. 120-121).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303. 304, п. 1 ч.1 307, 308, 313. 315,
317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення
Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційної інстанції набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 2 місяців із дня її проголошення безпосередньо до
Верховного Суду України.