Справа
№ 22ц - 981/07
Головуючий у 1 інстанції - Крупінська С.С.
Доповідач  -  Свистун О.В.
СУД  ВОЛИНСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

2007 р.
листопада місяця «21»
місто Луцьк

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого  -
судді Шевчук Л.Я.

суддів
Данилюк В.А., Свистун О.В.

при секретарі Матюхіній О.Г.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Савонюк К.І.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до державного підприємства «Управління по експлуатації адмінбудинків
податкових органів Волинської області» про стягнення вихідної допомоги та
середнього заробітку за весь час затримки у її виплаті за апеляційною скаргою
позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду від 10 вересня 2007
року,

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує на незаконність рішення суду
із-за порушення норм матеріального та процесуального права, просить його в
частині відмови у стягненні вихідної допомоги скасувати та ухвалити нове
рішення, яким стягнути 1271 грн. 64 коп. вихідної допомоги в її користь із
відповідача.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 10 вересня 2007 року в позові
ОСОБА_1 до ДП «Управління по експлуатації адмінбудинків податкових органів
Волинської області» про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за
весь час затримки у її виплаті - відмовлено в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що про невиплату вихідної допомоги
дізналася в травні 2006 року із висновків перевірки, проведеною територіальною
державною інспекцією праці. Неодноразово зверталася до відповідача про виплату
вихідної допомоги, однак останній зволікав з виплатою, а тому звернулась в суд.

Крім того зазначає, що відповідач визнав факт невиплати вихідної допомоги.

Вважає, що суд не взяв до уваги вимоги ст.238 КЗпП України, згідно якої
вимоги про виплату всіх належних працівникові при звільненні сум
задовольняються без обмеження будь-яким строком.

Заперечуючи апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що позивач не
надала суду доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду, а
тому рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Просить відхилити апеляційну скаргу.

Ухвалюючи рішення, судом першої інстанції встановлено, що позивач
пропустила тримісячний строк звернення до суду із позовом.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, представника відповідача
Савонюк К.І., перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала на ДП «Управління
по експлуатації адмінбудинків податкових органів Волинської області»
інженером-програмістом, оператором ПЕОМ з 1 листопада 2004 року. Наказом №11
від 06 березня 2006 року її звільнено з роботи за власним бажанням по ст.38 ч.3
КЗпП України з 06 березня 2006 року.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про
працю, умов колективного договору чи трудового договору з цих питань (ст.38) -
працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Отже, позивачу ОСОБА_1 при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити
вихідну допомогу, передбачену чинним законодавством.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних
працівнику сум при його звільненні, організація повинна виплатити працівнику
його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як
передбачено ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Судом першої інстанції встановлено, що право на звернення в суд із позовом
у ОСОБА_1 виникло в день її звільнення та виплати всіх розрахункових сум, крім
вихідної допомоги.

Згідно із ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли
він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частиною 2
цієї ж статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці
працівник має право звернутися в суд із позовом про стягнення належної йому
заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, суд прийшов до правильного висновку, що позивач вправі була
звернутися до суду в трьохмісячний  строк
з дня її звільнення з позовом про стягнення вихідної допомоги,   оскільки
вихідна  допомога  це
різновид   оплати

праці,
однак не відноситься до заробітної плати і дія ч.2 ст.233 КЗпП України на неї
не поширюється.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач
пропустила встановлений законом строк звернення до суду і не надала доказів про
поважність причин його пропуску та дійшов вірного висновку про відмову у позові
саме з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення ухвалене
з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 10 вересня 2007 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.

Головуючий
/-/ Шевчук Л.Я.

Судді
/-//-/         Данилюк В.А.,  Свистун О.В.

Згідно
з оригіналом:

Суддя
апеляційного суду
О.В.Свистун

Друк.бсф.