Справа №2-91/07
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2007 року

Новоукраїнський районний суд
Кіровоградської області у складі

Головуючого судді -
Гарбуз О.А.

при секретарі -   Ковач І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Новоукраїнка справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського
товариства з обмеженою відповідальністю (СТОВ)
"Росія" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1700 грн. відшкодування завданої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з позовом до відповідача
посилаючись на те, що вона працювала у відповідача з 07 лютого 2003 року на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3, а 07 липня 2004 року перебуває в декретній відпустці
по догляду за дитиною до досягнення трьох років. В кінці жовтня 2006 року у зв"язку із скрутним
матеріальним становищем виявила бажання вийти із відпустки та подала до
адміністрації товариства письмову заяву про свій вихід із 13 листопада 2006 року та проханням поновити на
попередньо займаній посаді та надати можливість
працювати із неповним робочим днем, але до цього часу її не допустили до роботи
та повідомили, що посада ІНФОРМАЦІЯ_3 підприємству не потрібна, тому може не виходити з відпустки, так як робота не буде надана, що
стало підставою звернення до суду та просить поновити її на посаді
ІНФОРМАЦІЯ_3, стягнути втрачений заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2006 року, моральну шкоду в сумі 1700 грн.

В судовому засіданні позивачка уточнила свої
позовні вимоги і просить суд зобов"язати відповідача надати
можливість приступити їй до роботи з 13 листопада 2006 року і працювати на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 за неповним
робочим днем, підтримавши у судовому засіданні позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечив і надав суду пояснення про те, що підприємству
посада ІНФОРМАЦІЯ_3 на сьогоднішній час не потрібна, та як роботу ІНФОРМАЦІЯ_3 виконує аудиторська фірма, але посада ІНФОРМАЦІЯ_3
не скорочувалася, як і позивачка не звільнялася, проте надает роботу немає
можливості, так як на підприємстві фактично
йде природне скорочення чисельності працівників, крім того із заяви позивачки їм було не зрозуміло на який час
вона виявила бажання вийти на роботу, прийшовши до висновку, що вона виявила
бажання вийти працювати лише на один день, тому вважають за потрібне відшкодувати втрату заробітку за один день - 13 листопада 2006 року в сумі 17.31 гривня, в іншій частині позовних вимог просять відмовити.

3-я особа по справі, яка не заявляє
самостійних вимог - ІНФОРМАЦІЯ_1 -ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, хоча у
встановленому порядку був повідомлений через
представника відповідача про час розгляду справи, про причини неявки
суд не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали
справи, відповідно до ст.ст. 179 ч.3,7,8, ст. 178 ч.3, 32, 49-2 ч.2, 235 ч.2, 237-1 КЗпП України, ст.18 ЗУ "Про відпустки", п.п.3,9 ППВС від 13 березня 1995 року №4 із змінами та доповненнями "Про судову
практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди", суд
вважає, що позовні вимоги підлягають
частковому задоволенню Так, як в судовому засіданні встановлено
наступні обставини.

07 лютого 2003 року позивачка, родове прізвище
якої ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєструвала шлюб 27 грудня 20003 року, змінивши прізвище після одруження на ОСОБА_1, була
прийнята на посаду ІНФОРМАЦІЯ_3 м. Новоукраїнка
наказ НОМЕР_1, з 07 липня 2004 року позивачка перебуває в декретній відпустці по догляду
за дитиною до досягнення трьох років, наказ №НОМЕР_2. (а.с. 5-7 )

В жовтні 2006 року у зв"язку із скрутним матеріальним становищем
позивачка виявила бажання вийти із відпустки
по догляду за дитиною до трьох років, але на усні заяви та звернення її не допускали до роботи, зазначеного факту представник
відповідача і не заперечує, мотивуючи, що на
даний час підприємству посада ІНФОРМАЦІЯ_3 не потрібна, та як роботу
ІНФОРМАЦІЯ_3 виконує аудиторська фірма, але посада ІНФОРМАЦІЯ_3 не скорочувалася, позивачка не звільнялася, проте
надати роботу немає можливості, так як на
підприємстві фактично йде природне скорочення чисельності працівників.

Позивачка подала до адміністрації відповідача 31 жовтня 2006 року відповідну письмову заяву про свій вихід із відпустки з 13 листопада 2006, року та проханням поновити на попередньо займаній посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 та
надати можливість працювати із неповним робочим днем - 1 годину зранку (а.с.4), будь-яких пояснень про причини недопущення до роботи позивачці відповідач не надавав, не
обґрунтовуючи чи її звільнено, чи існують інші обставини її недопущення до
роботи.

Пояснення представника, що із заяви
позивачки їм не було зрозуміло на який

термін бажає остання вийти на
роботу, тому із змісту вирішили, що на один день - 13

листопада 2006 року, в зв"язку з чим визнають відшкодування
середньоденного заробітку

в розмірі 17.31 гривня, але відповідних наказів про допуск до роботи та
згоду на

скорочений робочий день не виносили
та і недопустили
до роботи і 13 листопада 2006

року. Дійсно заява позивачки від 31 жовтня 2006 року містить інформацію про бажання

вийти з відпустки та прохання
поновити на займаній посаді зі скороченим робочим днем

на 13 листопада 2006 року 1 годину зранку і як пояснила позивачка зазначена заява була

написана у присутності представника
відповідача та зареєстрована в секретаря і ні в кого

спочатку це викликала сумніву про
бажання її вийти на роботу та лише після звернення до

суду представник відповідача звернув
увагу на невірність написання займенника "на"

замість "з", тому суд не
може прийняти як поважні причини через наявну тавтологію у

заяві про недопущення позивачки до роботи.

Так як в судовому засіданні встановлено, що
відповідна посада ІНФОРМАЦІЯ_3 не була скорочена,
наказ про звільнення позивачки не виносився, що стало підставою уточнення
позивачкою позовної вимоги з проханням зобов"язати відповідача надати
можливість приступити до роботи з 13 листопада 2006 року та працювати за неповним
робочим днем на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 після виходу з відпустки по догляду за
дитиною.

На час розгляду справи заява позивачки від 31 жовтня 2006 року керівництвом відповідача не
була розглянута і відповідне рішення про допуск її до роботи в зв"язку із достроковим виходом із відпустки по догляду за дитиною до
трьох років не винесене, що свідчить про небажання керівництва
відповідача вирішувати спір у добровільному порядку.

Відповідно до положень ст. 18 ЗУ "Про відпустки" та ч.3,7,8 ст. 179 КЗпП України за бажанням
жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягненя нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги
відповідно до законодавства. Відпустки для догляду за дитиною,
передбачені ч.З-4, та 6 цієї статті, можуть, бути використані повністю або частинами також батьком дитини,
бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають
за дитиною. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині 7 уієї статті, у період перебування їх
у відпустці для догляду за дитиною вони можуть
працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. При цьому за ними
зберігається право на одержання допомоги в перід відпустки для догляду за
дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Також нормами ст.. 178 ч.3 КЗпП України встановлено, жінки, які мають дітей віком до трьох років, в разі неможливості виконання
попередньої роботи переводяться на іншу роботу із збереженням середнього
заробітку за попередньою роботою до досягнення дитиною віку
трьох років.

Згідно до "Положення про
порядок та умови застосування праці жінок, які мають

дітей та працюють неповний робочий час", яке чинне
на час розгляду справи у

відповідності до ст.7 ЗУ "Про
правонаступництво" Україна є "правонаступником прав і

обов"язків за міжнародними
догоаорами СРСР, які не суперечать Конституції України та

інтересам республіки", неповний
робочий час може встановлюватися за згодою між

адміністрацією підприємства та
працюючою жінкою, якщо у зв"язку із необхідністю

догляду за дітьми вона не може
працювати повний робочий час. Оплата праці в таких

випадках проводиться пропорційно
відпрацьованому часу або в залежності від виробітки.

Неповний робочий час може бути
встановлено за згодою сторін як без обмеження

терміну, так я на будь-який інший,
зручний для працівниці час.

Відповідно до ст. 49-2 ч. 2 КЗпП України одночасно з
попередженням про звільнення у зв"язку із змінами в організації
виробництва і праці власник або уповноважений
ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі,
організації.

Попередження позивача про звільнення відповідач не
проводив та не інформував про вакансії, які б відповідали спеціальності
та професії позивачки і на які могла бути переведена позивачка за її згодою, чого і не заперечував представник
відповідача у судовому засіданні.

Згідно ст. 32 КЗпП України переведення працівника на іншу роботу
допускається з його згоди, але не вважається переведенням на іншу роботу
і не потребує згоди працівника переміщення
його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ
у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи
посади обумовленої трудовим договором

Враховуючи вище викладені норми
КЗпП України, суд вважає, що керівництво відповідача не
бажанням розглянути питання про достроковий вихід позивачки із відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох
років, на повторну письмову заяву всупереч ч.2 ст. 184 не надали письмового обґрунтування фактичного недопущення
до роботи, визнаючи лише вихід позивачки на роботу
на один день - 13 листопада 2006 року, грубо порушують гарантії жінки, яка має дитину
віком до трьох років на працю, та принципи державної політики України
стосовно сім'їта жінок, а саме Держава забезпечує жінці можливість поєднувати
професійні та сімейні обов'язки, забезпечує та розвиває соціальні гарантії, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг
вагітним жінкам та матерям та захищає
материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві, що свідчить про
обгрунтованість позовних вимог позивачки, тому порушенні права
позивачки підлягають відновленню в судовому порядку, шляхом надання можливості позивачці приступити до роботи та
працювати з неповним робочим днем на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв"язку із
виходом з відпустки по догляду за дитиною до трьох років.

Статтею 8 п.7 ЦПК України встановлено, якщо спірну відносини не
врегульовані законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад
законодавства (аналогія права).

Суд приходить до необхідності застосування до
зазначених правовідносин закон по аналогії -
ст.235 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір та одночасно приймає рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Викладене свідчить, що відповідач
зобов"язаний виплатити працівнику середній заробіток за час
вимушеного прогулу, виходячи із середнього заробітку посади ІНФОРМАЦІЯ_3, яка діє в СТОВ "Росія" - 450 гривень та 26 робочих днів в грудні при шестиденній робочій неділі, середньоденний заробіток
становить 450:26= 17.31 грн., який ніким не оспорюється і
розмір якого відповідач визнав виплатити, як втрачений заробіток позивачці за 13 листопада 2006 року. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить з 13 листопада 2006 року по 05 лютого 2007 року (робочі дні :листопад-15 днів, грудень -27, січень -25, лютий -4 дня, всього 71 робочих днів), 71 день х 17.31 грн. =1.229.01грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу, який і необхідно стягнути з
відповідача.

Таким чином, відповідач своєю неправомірною бездіяльністю
стосовно недопущення позивачки до роботи,
порушив гарантоване ст. 43 Конституції України право позивача на працю, що включає можливість заробляти
собі на життя, яку вільно обирає або на яку вільно
погоджується, яке захищається законодавством про оплату праці та завдав їй моральних страждань повязаних з необхідністю
вжиття додаткових зусиль для відновлення порушених прав та свого
матеріального забезпечення.

Відповідно до п.п.3,9 ППВС від 13 березня 1995 року №4 із змінами та доповненнями "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" під моральною шкодою розуміються втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі внаслідок незаконних дій.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що
власник або уповноважений ним орган повинні відшкодувати
працівнику завдану моральну шкоду, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, яка виявилася у порушенні її
права на працю та необхідності докладати додаткових зусиль для забезпечення
себе роботою і засобами для існування в
зв"язку із небажанням вирішити питання про забезпечення жінки, яка має дитину віком до трьох років роботою, яку
вона мала до перебування у відпустці по догляду за дитиною до
трьох років, що призвело до втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від неї додаткових зусиль для
організації свого життя.

Однак, суд вважає, що позивачкою необгрунтовано визначено розмір відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі
1700 грн., так як вона не надала доказів,
що через недопущення до роботи змушена була звертатися за медичною допомогою до лікаря, тому розмір відшкодування
підлягає зменшенню до 500 грн, яка є належним та достатнім розміром відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати
судового збору, з відповідача на користь держави підлягають
стягненню судові витрати (судовий збір) пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме 60 (шістдесят) грн. 24 коп. та на користь ТУ ДСА в Кіровоградській області 30 (тридцять) гривень - витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних справ у
Новоукраїнському рсуді.

Суд, відповідно до п.1,4 ст. 367 ЦПК України, вважає за необхідне рішення в частині надати можливість позивачці приступити до роботи
на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 та присудження заробітної плати за один
місяць в розмірі 450 гривень допустити до негайного
виконання.

Керуючись ст. 179 ч.3,7,8, ст. 178 ч.3, 32, 49-2 ч.2, 235 ч.2, 237-1 КЗпП України, п.п.3,9 ППВС від 13 березня 1995 року №4 із змінами та доповненнями "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди", ст.
18
ЗУ "Про відпустки",
ст. 88,209,213- 215, 367
ч.1п.1,4 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ: Позовні вимоги задовольнити
частково.

Зобов"язати сільськогосподарське товариство з
обмеженою відповідальністю (СТОВ) "Росія" (
М.Новоукраїнка вул. 40 років України,1 ) надати можливість ОСОБА_1 приступити до роботи та працювати з неповним робочим
днем на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв"язку
із виходом з відпустки по догляду за дитиною до трьох років.

Стягнути з сільськогосподарського товариства з обмеженою
відповідальністю (СТОВ) "Росія" (
М.Новоукраїнка вул. 40 років України, 1) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі
1229 (одна тисяча двісті двадцять дев"ять) гривень 01 копійка та 500
(п"ятсот) гривень 00 коп.  відшкодування завданої моральної шкоди, а
всього 1729 ( одна тисяча сімсот двадцять дев"ять
) грн.01 коп.

Стягнути з СТОВ "Росія" в дохід держави судові
витрати (судовий збір) у розмірі 60 (шістдесят) грн.24 коп та на користь ТУ СДА в Кіровоградській області
30 гривень.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один
місяць - 450 (чотириста п"ятдесят) гривень та в частині надати можливість позивачці приступити
до роботи на посаді ІНФОРМАЦІЯ_3 допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Кіровоградської області через

Новоукраїнський районний суд шляхом подачі протягом
десяти днів з дня проголошення

рішення заяви про апеляційне оскарження та подачі
апеляційної скарги протягом

наступних двадцяти днів після подання заяви.

Рішення суду набуває законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву
про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була
подана у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним судом.