РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

03
травня 2007 року                                                            м.
Лисичанськ

Лисичанський
міський суд Луганської області у складі:

головуючої
судді                                                      Лизенко
І.В.,

при
секретарі судового засідання                           Паршиковій
Н.А.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий будинок,
та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1А
частину будинку, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, -

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вищеназваним позовом, посилаючись на те, що
перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2002 року по
09.10.2006 року. їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1,
оскільки він був придбаний за договором міни від 14.08.2002 року, за яким
належну лише їй квартиру було обміняно на даний будинок. Відповідач, який вже
не є членом сім'ї, проживає та зареєстрований у даному будинку, але створює
умови для неможливості спільного проживання, чим незаконно обмежує її право
власності на будинок. Договір найму жилого приміщення між ними не укладено.
Просила суд на підставі ст. ст. 386-391 ЦК України як власник будинку
зобов'язати відповідача знятися з реєстрації за вказаною адресою.

Відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву, посилаючись на те, що під
час перебування з позивачем-відповідачем у зареєстрованому шлюбі вона обміняла
належну їй квартиру на спірний будинок, але він також продав належну йому
квартиру, кошти за продаж якої були внесені як доплата за спірний будинок. За
час спільного проживання у спірному будинку ним були витрачені на його
благоустрій значні кошти, в результаті чого будинок суттєво збільшився у своїй
вартості. Вважає, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя,
тому просив суд визнати спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя,
визнати за ним право власності на ½  частину спірного
будинку.

У
судовому засіданні позивач-відповідач підтримала позов, зустрічний позов не
визнала та пояснила, що перебувала з відповідачем-позивачем у зареєстрованому
шлюбі з 01.06.2002 року по жовтень 2006 року. За договором міни від 14.08.2002
року обміняла належну лише їй квартиру АДРЕСА_2 на будинок АДРЕСА_1. Обмін був
рівноцінним, доплата не здійснювалась. Вселилася у будинок разом з відповідачем
та дітьми, дала згоду на реєстрацію відповідача у будинку як члена сім'ї,
відповідач-позивач по цей час проживає у будинку. Після розірвання шлюбу
відповідач-позивач вчиняв сварки, створював умови, неможливі для спільного
проживання. Відповідач своєю поведінкою перешкоджає їй як власниці будинку
користуватися будинком, має намір розпорядитися будинком, оскільки переїздить
на постійне місце проживання до Київської області. Проживання та реєстрація
відповідача-позивача у належному їй будинку перешкоджає їй розпорядитися
будинком. Договір найму жилого приміщення між ними не укладався. Просила суд
зобов'язати відповідача-позивача знятися з реєстраційного обліку за адресою:
АДРЕСА_1. Зустрічний позов не визнає, оскільки відповідачем-позивачем не
здійснювалось внесків у будинок за час проживання у ньому. Будь-яких коштів на
укладення договору міни, на ремонт будинку він не давав. При укладенні договору
міни присутній не був, але був з ним ознайомлений у вересні 2002 року.

Представник позивача-відповідача позов підтримав,
зустрічний позов не визнав, підтримав пояснення позивача-відповідача.

Відповідач-позивач у судовому засіданні позов не визнав, зустрічний позов
підтримав та пояснив, що 15.08.2002 року вселився у спірний будинок. У будинку
робили ремонт: оклеювали шпалерами, фарбували. У будинку нічого не добудовували
та не будували. Він продав належну йому квартиру за 900 доларів США для того, щоб
доплатити за спірний будинок, оскільки обмін був з доплатою 900 доларів США. Проживає по цей
час у спірному будинку. Про те, що будинок був придбаний за договором міни, він
дізнався після розірвання шлюбу. Про те, що 900 доларів США були сплачені як
доплата за будинок, дізнався зі слів позивачки, надати докази на підтвердження
здійснення доплати не може. Позивачка-відповідачка сама вчиняла сварки, не
пускала його у будинок, він сварок не вчиняв. Просив суд задовольнити
зустрічний позов, у задоволенні первісного позову відмовити.

Представник відповідача-позивача позов не визнав,
зустрічний позов підтримав, підтримав пояснення відповідача-позивача,
доповнивши, що, враховуючи, що разом з будинком відчужувалась земельна ділянка,
то вартість будинку з землею є приблизно рівною вартості обох квартир сторін.
На підставі того, що будинок придбано також і за кошти ОСОБА_2., просить суд
визнати за відповідачем-позивачем право власності на 1А частину спірного
будинку.

Третя особа ОСОБА_4. у судовому засіданні не заперечував проти задоволення
первісного позову, проти задоволення зустрічного позову заперечував, пояснивши,
що квартира матері була обміняна на спірний будинок. Чи здійснювалась доплата,
йому невідомо. З 2006 року у будинку постійно відбуваються скандали,
ініціатором яких був відповідач-позивач. Відповідач погрожував матері поділом
будинку, зламував двері, так як його не пускали у будинок, бо боялися його.

Третя особа ОСОБА_3. у судовому засіданні не заперечувала
проти задоволення первісного позову, проти задоволення зустрічного позову заперечувала,
пояснивши, що постійно проживала у спірному будинку до 2006 року, після чого
тимчасово виїхала на навчання у м. Київ. Влітку 2006 року між сторонами було
багато скандалів через брак коштів, витрачання продуктів харчування, грошових
витрат на утримання дітей. Восени 2006 року відповідач без дозволу матері
забрав з будинку деякі речі, тому мати змінила замок на дверях. Підтверджує, що
доплата за будинок не здійснювалась, що їй відомо з домовленості між матір'ю та
відчужувачами будинку.

Судом досліджені
наступні докази:

показання свідка ОСОБА_5., яка у судовому засіданні пояснила, що знає сім'ю
ОСОБА_1 з 2004 року, в якій постійно відбувались сварки, скандали, ініціатором
яких був відповідач;

показання
свідка ОСОБА_6., який у судовому засіданні пояснив, що приблизно у 2003 році
зустрів ОСОБА_7., який
сказав, що розміняв будинок на дві квартири. Зі слів відповідача йому відомо,
що одну квартиру вони продали, а другу обміняли на будинок з доплатою. Розмір
доплати йому ОСОБА_7 не називав.
Чув скандали на подвір'ї ОСОБА_1, часто викликалася міліція. Скандали вчиняла
позивачка. До будинку нічого прибудовано не було. ОСОБА_2 будував огорожу,
сарай. Як будував ОСОБА_2 сарай він не бачив;

показання
свідка ОСОБА_7., який у судовому засіданні пояснив, що у 2002 році укладено
договір міни між ОСОБА_2ою та його матір'ю ОСОБА_8, за яким обмінювався будинок АДРЕСА_1, що належав його
матері, на квартиру АДРЕСА_2, що належала ОСОБА_2ій. Обмін здійснювався без
доплати, що зазначено у договорі, оскільки квартира є двокімнатною, знаходиться
у центрі міста, а будинок - дерев'яної конструкції, на окраїні міста. При
укладенні договору були присутні він, його мати та ОСОБА_2а. Відповідач
присутній не був. Про те, щоб обміняти будинок на дві квартири розмови не було.
Його матері 92 роки, за станом здоров'я вона не може з'явитися до суду, окрім
того, усіма питаннями щодо обміну житла займався він

особисто
через похилий вік матері, порадившись з нею. Мати брала участь лише в укладенні
договору. Ні йому, ні матері доплату за будинок не давали;

показання свідка ОСОБА_9., яка у судовому засіданні пояснила, що у червні
2002 року придбала за 900 доларів США
квартиру АДРЕСА_3 у відповідача-позивача, про що написала розписку, хоча
оформлено було договір дарування квартири. Між ОСОБА_2 ими була розмова про те,
що вони бажають придбати спільний будинок. Гроші за квартиру ОСОБА_2 передав
дружині у її присутності;

письмові докази: копія договору міни житла від 14.08.2002
року, довідка про склад сім'ї, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, копія
постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 06.11.2006р., копія
постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 04.12.2006р.,
письмові заперечення відповідача-позивача, довідка голови вуличного комітету
від 03.11.2006р., побутова характеристика відповідача-позивача, копія розписки
від 19.06.2002р., копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи
від 07.12.2006р., копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи
від 11.12.2006р., копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи
від 06.11.2006р., копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи
від 13.11.2006р., копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи
від 10.11.2006р., копія домової книги, довідка про відсутність у
відповідача-позивача нерухомого майна у власності, копія купону оголошення про
обмін житла, копія довідки про навчання, копія довідки про те, що ОСОБА_2а
звернулась з приводу обміну житла, копія медичної довідки, копія зобов'язання
про прийняття на роботу, копія трудової книжки позивача-відповідача; матеріали
про відмову у порушенні кримінальної справи.

Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у
справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позови такими, що
не підлягають задоволенню.

Судом
встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2002
року по 09.10.2006 року, що не заперечується сторонами.

Будинок АДРЕСА_1 належить позивачці-відповідачці на праві
приватної власності на підставі договору міни житла від 14 серпня 2002 року,
посвідченого приватним нотаріусом по Лисичанському міському нотаріальному
округу, реєстр №5716 (а.с.5).

Відповідач-позивач
вселився та зареєстрований у спірному будинку як член сім'ї власника, що підтверджується
довідкою (а.с.6), по цей час проживає у будинку, що не заперечується сторонами.

Відмовляючи у
задоволенні позовів, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України, що був чинним на
момент придбання спірного будинку, майно, яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Відповідно
до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових
затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною
сумісною власністю подружжя.

У судовому засіданні встановлено, що спірний будинок був
обміняний на квартиру АДРЕСА_2, яка була придбана до укладення шлюбу та
належала позивачці-відповідачці на праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право власності на житло, виданого Лисичанською міською радою
12.08.2002 року.

Відповідно
до п. 4 договору міни від 14.08.2002р. (а.с.5) міна проводиться без доплати, що
підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_7.

Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачем-позивачем не надано суду доказів на підтвердження участі у
придбанні спірного будинку шляхом здійснення доплати належних йому 900 доларів США. Факт продажу
відповідачем-позивачем належної йому квартири АДРЕСА_3, що підтверджується
показаннями свідка ОСОБА_9. та копією розписки (а.с.18), суд не бере до уваги у
якості доказу позовних вимог відповідача-позивача через відсутність доказів
сплати даних коштів у якості доплати за договором міни житла. Також
відповідачем-позивачем не надано доказів щодо істотного збільшення вартості
будинку внаслідок його трудових чи грошових затрат, або їх обох. Окрім того, з
пояснень відповідача-позивача та свідка ОСОБА_6. видно, що у спірному будинку
здійснювався лише поточний ремонт: оклеювання стін шпалерами, фарбування; та
поставлено паркан.

Таким чином, враховуючи, що згідно з ч.3 ст. 24 КпШС України кожний з
подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому
роздільним майном, суд доходить висновку про те, що спірний будинок є приватною
власністю позивача-відповідача, а тому у задоволенні зустрічного позову слід
відмовити.

Разом з тим, відповідно до ч.1,4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що
йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Таким чином, оскільки відповідач вселився та
зареєстрований у спірному будинку як чоловік власника, по цей час проживає у
ньому як бувший член сім'ї, іншої угоди про порядок користування цим
приміщенням за поясненнями сторін між ними не було, то він має право
користування житловим приміщенням у даному будинку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, на яку посилається позивачка-відповідачка,
власник має право вимагати усунення першкод у здійсненні ним права користування
та розпорядження своїм майном.

Однак, оскільки відповідач-позивач за законом має право
користування житловим приміщенням у спірному будинку, проживає у ньому, то
підстави для задоволення позову ОСОБА_1. до ОСОБА_2. про усунення перешкод у
здійсненні права власності на будинок відсутні.

Пояснення
позивача-відповідача про те, що відповідач-позивач своїми діями створював
умови, неможливі для спільного проживання, чим перешкоджає їй як власниці
будинку користуватися будинком, суд не бере до уваги, оскільки створення умов
неможливості спільного проживання є підставою для виселення члена сім'ї
власника на підставі ст. ст. 116, 157 ЖК України.

Реєстрація у спірному будинку відповідача-позивача, який
має право користування приміщенням у ньому по цей час, не є перешкодою у
здійсненні позивачкою-відповідачкою права власності, оскільки базується на
нормах закону.

Таким
чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову
ОСОБА_1. до ОСОБА_2. усунення перешкод у здійсненні права власності на житловий
будинок та зустрічного позову ОСОБА_2. до ОСОБА_1. про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ½  частину будинку.

На
підставі викладеного, ст. ст. 24, 25 КпШС України, ст. ст. 64, 156 ЖК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права
власності на житловий будинок відмовити за необґрунтованістю.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового
будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ½  частину будинку відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання до
Лисичанського міського суду заяви про апеляційне оскарження протягом 10-ти днів
з дня його проголошення або подання апеляційної скарги у той самий строк.
Апеляційна скарга подається протягом 20-ти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження до Лисичанського міського суду Луганської області.