Справа № 22ц-
2187/2007                                 Суддя 1-ї ін.- Чепланова О.М.
Категорія - 21                                                     Доповідач -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2007
року                                                 м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючої:
Резникової Л.В., суддів: Стратіло
В.І., Азевича В.Б. при секретарі - Ставріновій Ю.М., позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Матеріної О.О.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Торезі Донецької області на рішення Торезького
міського суду Донецької області від 05 грудня 2006 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Торезі Донецької області про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом
до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Торезі
Донецької області про відшкодування моральної шкоди.

В заяві посилався на те, що він з 1963 року по 2005 рік
працював на підприємствах вугільної промисловості на підземних роботах у
несприятливих умовах. У квітні 2006 року у нього вперше виявлене хронічне
професійне захворювання: хронічний обструктивний бронхіт другої стадії, пилової
етіології у стадії загострення, емфізема легенів, легенева недостатність другого
ступеню. Висновками МСЕК від 08.06.2006 року йому встановлено 40% втрати
професійної працездатності у зв'язку з вказаним професійним захворюванням.

Позивач зазначав, що у зв'язку з
ушкодженням здоров'я відчуває фізичні страждання і посилаючись на Закон України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання,
які потягли втрату працездатності", просив відшкодувати моральну шкоду,
стягнувши на його користь грошову компенсацію з відповідача в розмірі 35 000
грн.

Рішенням Торезького міського суду Донецької області від
05 грудня 2006 року позовні вимоги задоволені частково.

З
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Торезі на
користь ОСОБА_1 стягнуто 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а в
іншій частині позову відмовлено.

2

На дане рішення подана апеляційна скарга відділенням
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань України в м. Торезі.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням
норм матеріального та процесуального законодавства. Посилався на те, що
позивачем не доведено наявність моральних страждань. Дія ст. 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та профзахворювання, які потягли втрату працездатності" в
частині відшкодування моральної шкоди призупинена Законом, Про Державний бюджет
України на 2006 рік.

Крім того, посилався відповідач і на
ст.ст. 233, 237-1 КЗпП України, вказуючи, що позивач пропустив тримісячний
строк, встановлений трудовим законодавством для звернення за захистом
порушеного права, а також вважає, що моральна шкода відшкодовується особою, яка
її завдала, тобто цю шкоду повинно відшкодувати підприємство, де позивач
отримав ушкодження здоров'я.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову
в задоволенні позову.

Від позивача письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові,
з наступних підстав.

Розглядаючи справу суд першої
інстанції правильно встановив, що позивач ОСОБА_1 тривалий час перебував у
трудових відносинах з вугледобувними підприємствами, а саме працював на шахтах
м. Тереза Донецької області на підземних роботах. Під час виконання
трудових обов'язків він отримав хронічне професійне захворювання, що /
підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання №19
від 11 травня 2006 року ( а.с. 11).
Висновком МСЕК від 08.06.2006 року йому вперше з 21.04.2006 року
встановлена стійка втрата працездатності в розмірі 40 % у зв'язку з цим
професійним захворюванням. Крім того йому повторно встановлено 15% втрати
професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом, яке він отримав під
час виконання трудових обов'язків 8.04.1970 року, а за сукупністю йому
встановлено 55 % втрати професійної
працездатності, визнано інвалідом третьої групи безстроково (а.с. 12).

Встановивши зазначене суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у
позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, на
підставі ст.ст. 21, 28, 34 Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які потягли втрату працездатності", стягнув з Фонду на користь
позивача 20000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Між тим з таким
висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам
матеріального законодавства, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, Фонд посилався на те, що дія ст. 34 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та профзахворювання, які потягли втрату
працездатності" в частині відшкодування
моральної шкоди, призупинена Законом „Про Державний бюджет України на
2006 рік".

Апеляційний суд вважає, що
зазначені доводи відповідача заслуговують на увагу.

Відповідно до п.27 ст.77 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006 рік"
та ст. 66 Закону України „Про державний бюджет України на 2007 рік"
зупинено дію абзацу 4 статті 1 підпункту „є" пункту 1 частини
першої ст. 21, частини 3 статті 28, частини
3   ст.   34
Закону   України   „Про
загальнообов'язкове
державне   соціальне

3

страхування від
нещасного випадку на виробництві та профзахворювання, які потягли втрату
працездатності".

Суд першої
інстанції безпідставно не прийняв до уваги ту обставину, що призупинення дії
закону так саме не дає підстав для його застосування щодо правовідносин, які
виникли після введення його в дію.

За таких
обставин апеляційний суд визнає, що при вирішенні справи судом першої інстанції
неправильно застосовано норми матеріального права в частині задоволення
позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок
ушкодження здоров'я умовами виробництва
після набрання чинності Закону України „ Про Державний Бюджет України на
2006 рік", положеннями якого призупинено дію закону щодо відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам.

Таким чином,
позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, пов'язані з ушкодженням
здоров'я на виробництві після 1.01.2006 року, задоволенню не підлягають.

Не зважаючи на
те, що позивач отримав ще одне ушкодження, викликане умовами виробництва, а
саме трудове каліцтво в результаті нещасного випадку, який стався з ним
08.04.1970 року, що призвело до втрати професійної працездатності у розмірі
15%, апеляційний суд зазначає, що оскільки
Закон України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності", відповідно з яким страхові виплати
здійснює Фонд, набрав чинності з 01.04.2001 року, а нещасний випадок стався до
зазначеної дати, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди з
Фонду за травму, отриману ним у 1970 році.

Разом з тим, доводи апелянта проте,
що у даному випадку суд першої інстанції не врахував положення ст.237-1 КЗпП
України, відповідно до якої відповідальність по :, відшкодуванню
моральної шкоди повинна бути покладена на підприємство, на якому позивач
отримав ушкодження здоров'я та щодо пропуску позивачем строку позовної
давності, передбаченого ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки спірні
правовідносини врегульовано нормами не трудового, а цивільного законодавства,
(спеціальною нормою), а саме Законом України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності", де не міститься вказаних положень.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соцстрахування від нещасних
випадків на виробництві та профзахворювань України в м. Торезі задовольнити.

Рішення
Торезького міського суду Донецької області від 05 грудня 2006 року скасувати,
ухваливши нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в позові до відділення виконавчої дирекції Фонду
соцстрахування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України
в м. Торезі Донецької області про відшкодування моральної шкоди.

Рішення може
бути оскаржене безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня його проголошення.