Справа № 22ц-2964/2007
інстанції: суддя - Кононихіна
Доповідач: суддя -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 березня 2007 року                                                           м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі головуючого:
судді Шабанової В.О., суддів: Стратіло В.І., Папоян В.В., при секретарі Кошмак Т.С. з участю
позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому у засіданні у
приміщенні апеляційного суду у місті Донецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки від 1
лютого 2007 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення та стягнення процентної ставки за користування
грошовими коштами, компенсації на суму боргу та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2006 року позивач ОСОБА_1 звернувся з цим
позовом до відповідача ОСОБА_2 вказуючи, що рішенням Ясинуватського районного
суду Донецької області від 10.07.2003
року було задоволено його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором
позики і відповідно до вказаного рішення суд стягнув з відповідача на його
користь 4319 грн.
Однак до теперішнього часу вказана сума йому відповідачем не повернута. З цього
часу пройшло три роки і сталися значні зміни, а саме знецінення гривні - інфляція приблизно
від 8 до 10 відсотків на
рік; набрав чинності новий Цивільний Кодекс України, ст.536 якого передбачено,
що боржник зобов'язаний сплачувати відсотки за користування чужими грошовими
коштами. Вважає, що відповідач за користування його грошовими коштами повинен
сплатити по 12% річних (9 % - інфляція і 3 % комісійні). При
цьому позивач вказував, що за період 2004-2006
роки відповідач повинен сплати йому відсотки у розмірі 1748 грн., а всього
разом з боргом за договором позики зобов'язаний сплатити йому 6067 грн.

Крім того, несплатою боргу відповідач заподіяв йому
моральну шкоду.

Посилаючись на
вказане, позивач просив постановити рішення, яким встановити щорічну відсоткову
ставку за користування його грошовими коштами, стягнути з відповідача на його
користь 6067 грн., з
яких 4319 грн. за
рішенням суду від 10.07.2003
року та 1748 грн. - відсотки за
прострочку виплати боргу, в рахунок відшкодування моральної шкоди просив
стягнути 2000 грн. та
витрати по сплаті судового збору у розмірі 51 грн.

Відповідач заперечував проти позову, вказуючи, що борг
він повернув.

Рішенням
Червоногвардійського районного суду м. Макіївки від 01 лютого 2007 року у
задоволенні позову відмовлено.

2

У апеляційній
скарзі ОСОБА_1
вказував, що судом не з'ясовані обставини, що мають суттєве значення для
правильного вирішення справи, при цьому посилався на те, що відповідач гроші за
договором позики не повернув, тобто користується ними і після ухвалення рішення
суду та після набрання чинності новим ЦК
України, яким передбачена відповідальність за неналежне виконання грошового
зобов'язання, про яку він вказав у своєму позові. Вважає, що за таких обставин
суд безпідставно відмовив у задоволенні позову у тому числі про стягнення
моральної шкоди, право на відшкодування якої передбачене ст.ст.23 та 1167 ЦК України.

Апелянт також
вказував, що судом першої інстанції допущені процесуальні порушення, а саме
йому не була вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, не було
проведено попередній розгляд справи з його участю та з участю відповідача,
копію позовної заяви відповідачу було вручено тільки під час судового
засідання. У апеляційній скарзі йдеться про скасування рішення та ухвалення
нового рішення про задоволення позову.

Від позивача письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний
суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Ухвалюючи таке
рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у період 1998-2002 років між
позивачем та відповідачем укладалися договори позики на загальну суму 2000 доларів США. Відповідач на
момент травня 2002 року повернув
позивачеві 1200 доларів США і залишився
винним ОСОБА_1 суму
боргу, що дорівнює 800 доларів США, яку обіцяв
повернути до грудня 2002
року. Оскільки відповідач не виконав вказаних зобов'язань, позивач
звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики і
рішенням Ясинуватського районного суду Донецької області від 10.07.2003 року з
відповідача на користь позивача було стягнуто 4268 грн., що на той час відповідно до курсу НБУ дорівнювало 800 доларам США. Крім того, суд
стягнув на користь позивача з відповідача державне мито у розмірі 51 грн. До
теперішнього часу вказана сума за рішенням суду не стягнута з відповідача,
тобто рішення суду не виконане.

Далі суд виходив
з того, що правовідносини між сторонами не можуть регулюватися ст.1048 ЦК України в
редакції 2004 року,
оскільки відповідно до ст.5 ЦК
України акти цивільного законодавства не мають зворотної дії у часі, якщо
цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність, а новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Крім того, суд
посилався на те, що рішенням Ясинуватського районного суду від 10.07.2003 року встановлена
конечна сума боргу за договором позики, яка була перерахована у національну
валюту відповідно з вимогами чинного законодавства і у даному випадку не можна
застосувати щорічну процентну ставку на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 3% на підставі
ст.1048 ЦК України
в редакції 2004 року до
судового рішення, яке набрало законної сили.

Також суд
вказував, що позивач не надав доказів про те, що між ним та відповідачем був
укладений письмовий чи усний договір про сплату відсотків за користування
грошовими коштами.

Разом з тим, суд
у мотивувальній частині рішення зазначив про сплив строку позовної давності для
задоволення позовних вимог. В обгрунтування такого висновку суд посилався на
те, що рішення суду було ухвалене 10.07.2003
року і з цього часу

3

пройшло більше трьох років до
моменту звернення позивача до суду з вимогами про перерахування суми боргу і
зробив правовий висновок про відмову у задоволенні позову в цій частині через
сплив строку позовної давності.

Відмовляючи у
задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того,
що позивач не надав доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та
її розміру.

Апеляційний суд
вважає, що повністю погодитись з такими висновками не можна, оскільки висновки
суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми
матеріального закону.

Вказані
порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної
інстанції на підставі пп.З і 4
ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове
рішення із наступних підстав.

Судом апеляційної
інстанції встановлено, сторони по справі цього не заперечують, що між ними мали
місце стосунки, а саме у період 1998-2002
років укладались договори позики на загальну суму 2000 доларів США. Відповідач
станом на травень

2002   року
повернув позивачу частину боргу у розмірі 1200
грн. Таким чином,

залишилась
частина боргу у розмірі 800
грн., яку відповідач обіцяв повернути до

грудня місяця 2002 року. Однак борг
він не повернув , що стало
причиною звернення

ОСОБА_1 з позовом до
суду про стягнення боргу за договором позики, а саме

позивач
вказував, що 25 травня 2002 року він позичив
відповідачу 800 доларів США,

які останній
зобов'язався повернути у грудні 2002
року.

Рішенням
Ясинуватського районного суду Донецької області від 10.07.2003 року цей позов
було задоволено у повному обсязі. Суд стягнув з відповідача на користь позивача
4268 грн., що
за курсом НБУ на той час становило 800
доларів США, а також
витрати по сплаті державного мита у розмірі 51 грн. (а.с.4)

Вказане рішення
у апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось і набрало законної сили 11.08.2003 року.

Таким чином,
правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України в
редакції 2003 року і
були врегульовані главою 32
ЦК України в редакції 1963
року.

Відповідно до
п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
2003 p. положення цього Кодексу застосовуються до цивільних
правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України

2003   p.,
положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що

виникли, або
продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до
СТ.5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та
обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки спірні
правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності й не мають
продовжуваного характеру, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про
те, що до цих правовідносин не можуть застосовуватись положення норм ЦК України в
редакції 2003 року , на які посилався
позивач як на підставу задоволення його вимог про встановлення та стягнення
процентної ставки за користування грошовими коштами, грошової компенсації на
суму боргу.

Отже, суд
правильно відмовив у задоволенні позову з цих підстав;

4

Разом з тим, висновки
суду про відмову у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності є
такими, що не відповідають чинному законодавству.

Відповідно до ч4
ст.267 ЦК України
сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові незалежно
від того, чи дійсно права позивача порушені.

Суду першої
інстанції суд було звернути увагу на роз'яснення, що містяться у абз.З п.6
постанови Пленуму Верховного Суду України „
Про судове рішення" від 29.12.1976
р. №11 ( зі
змінами, внесеними постановами від 24.04.1981
р. №4, від 25.12.1992 р. №13 ті від 25.05.1998 №15), де
вказано: встановивши, що строк для звернення з позовом порушений без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про відмову в задоволенні позову з цих підстав,
крім випадків, коли позов не доведений.

Таким чином,
відмовивши у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, висновок суду
про відмову у задоволенні позову через пропуск строку позовної давності є
зайвим і підлягає виключенню з мотивувальної частині рішення.

Що стосується
висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні в частині
відшкодування моральної шкоди через недоведеність позовних вимог, апеляційний
суд вважає їх такими, що не грунтуються на законі.

Згідно з
роз'ясненнями, що містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про судову
практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" № 4 від 31
березня 1995 року ( далі Постанова)
спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди
розглядаються у випадках, коли право на її відшкодування передбачено
спеціальним законодавством.

У п.5 цієї
Постанови вказано, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду
необхідно в кожній справі з'ясовувати характер взаємовідносин сторін і
встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли
набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно
шкоду.

Суд першої
інстанції у порушення зазначених вимог, з'ясувавши характер взаємовідносин
сторін, встановивши правові норми, якими вони регулюються, не переконався, чи
допускається відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Між тим, як
встановлено матеріалами справи, спірні правовідносини не відносяться до
деліктних, вони витікають з договору позики, були врегульовані спеціальними
нормами ЦК України
в редакції 1963 року ( Глава 32.Позика) , які не містять у
собі положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, суд
першої інстанції при вирішенні спору в цій частині неправильно застосував норми
матеріального права, допустив невідповідність висновків обставинам справи, що є
підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Доводи
апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального
законодавства суттєвими не являються і не дають підстав для скасування рішення
та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.
301,303,304 п.2
ст.307, п.п.З і 4 ст.309, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд,

ВИРІШИВ:

5

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення
Червоногвардійського районного суду м. Макіївки від 01.02.2007 року в частині
відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення та стягнення процентної ставки за користування
грошовими коштами та грошової компенсації на суму боргу за судовим рішенням
змінити, виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про сплив
строку позовної давності як зайвий.

Це ж рішення в
частині вирішення спору про відшкодування моральної шкоди скасувати. Ухвалити
нове рішення в цій частині. Відмовити ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення, однак може бути
оскаржене протягом двох місяців з моменту набрання ним сили безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: