Справа № 2-126/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17
грудня 2007 року
м. Краснодон

Краснодонський
міськрайонний суд Луганської області у складі:

головуючого
судді Украінцевой Л.Д..,

при секретарі       Чукав овій А.О..,

за участю
позивача ОСОБА_1,

представника
позивача ОСОБА_2

представника ВАТ «Краснодонвугілля»  Котовськом Н.І.

у відкритому судовому засіданні, у залі суду
м. Краснодона розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ
«Краснодонвугілля» про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

19.06.2006 року
позивач звернулася до суду з даним позовом,
в обґрунтування якого вказав, що з 13.09.1957 року по теперішній
час  він працює на підприємствах
вугільної промисловості на підземних роботах у ВАТ «Краснодонвугілля». З
25.04.1988 року - на ВП шахта «Горіхівська» ВАТ «Краснодонвугілля». Робота
позивача була пов»язана зі шкідливими та небезпечними умовами праці, на робочих
місцях були підвищена поверх норми концентрація порожньо-вугільного пилу,
посилена вібрація, переохолодження, відсутність засобів охорони праці. Шкдливі
умови праці призвели до захворювання позивача на профзахворювання -  пильовий бронхіт.

10.10.1994 року
МСЕК м. Краснодон встановила позивачу 15% втрати професійної працездатності у
зв»язку з професійним захворюванням - пильовим бронхітом, безстроково. У
подальшому - 21.04.1998 року - позивачу було встановлено 20 % втрати
профпрацездатності  у зв»язку з
профзахворюванням - пильовим бронхітом, безстроково. Переосвідчення у МСЕК
09.12.2005 року підтвердило діагноз позивача та ступінь втрати
профпрацездатності.

Позивач вказує,
що в результаті професійного захворювання у нього з'явилися і супутні
захворювання, у зв'язку з чим позивач був змушений лікуватися. За станом свого
здоров'я позивач позбавлений можливості повноцінно працювати. Через це
порушилися психологічні функції позивача, обмежилася можливість нормальної
життєдіяльності, обмежилося коло спілкування, змінився звичний уклад життя,
порушився встановлений у родині спосіб життя, у позивача виникло почуття
неповноцінності. Перераховане викликає у позивача як фізичні, так і моральні
страждання, приводить до появи нових інтенсивних психологічних страждань і
вимагає значних зусиль для організації життя, чим позивачу заподіяний значна
моральна шкода, яку він оцінює у 70 000грн. Зазначену суму моральної шкоди
позивач просить стягнути з відповідача, посилаючись на  п. 11 «Правил про відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної  працівнику ушкодженням
здоров»я пов»язаним із виконанням  ним
трудових відносин».

Позивач у
судовому засіданні підтримав позовні вимоги, дав суду пояснення, аналогічні
викладеним у позові та просив суд стягнути з відповідача на  його користь
суму моральної шкоди у розмірі 70000грн.

Представник позивача у судовому  засіданні підтримав заявлений ОСОБА_1 позов у
повному обсязі.

Представник
відповідача - ВАТ „Краснодонвугілля” позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, суду
пояснив, що з 2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов»язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
профзахворювання, які спричинили втрату працездатності», відповідно до якого
обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди потерпілим покладався на Фонд ССНВ
України. Також представник відповідача вказав, що п.16 Постанови Пленуму ВСУ №5
зазначено,  що до вимог про відшкодування  моральної шкоди у випадках, передбачених  трудовим законодавством, встановлюється  строк позовної давності в три місяці,
відповідно до ст.. 233 КЗпП України. Позивач пропустив строк звернення до суду
з вимогами про відшкодування моральної шкоди, що пов'язана з професійним
захворюванням.

Вислухавши
позивача, його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовну заяву такою, що не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом
встановлено, що дійсно згідно з трудовою книжкою позивача, копія якої додана до
матеріалів справи, позивач з  13.09.1957
року працює на підприємствах вугільної промисловості, а з 25.04.1988 року по
теперішній час позивач працює на шахті «Горіхівська»  (правонаступником якої на даний час є  ВП «шахта Горіхівська» ВАТ
„Краснодонвугілля”).

18.10.1994
року  позивачу було встановлено 15 %
втрати професійної працездатності  з
07.10.1994 року безстроково у зв»язку із профзахворюванням - пильовим
бронхітом, що підтверджено  випискою із
акту  огляду во ЛТЕК №1503005 від
18.10.1994 року. При повторному огляді у ЛТЕК 21.04.1998 року позивачу було
встановлене 20% втрати професійної працездатності безстроково у зв»язку із
профзахворюванням -  пильовий бронхіт.
Наявність у позивача професійного захворювання та ряда супутніх захворювань підтверджується
випискою із історії хворобиОСОБА_1 № 24661. З 2001 року позивачу були
призначені компенсаційні страхові виплати у зв»язку з втратою працездатності,
що видно із постанов Фонду ССНВ України, але вказані виплати були у 2005 році
приостановлені через  недоліки у медичній
документації позивача, у зв»язку з чим позивач 09.12.2005 року проходив
переосвідчення у МСЕК,  по результатам
якого йому було підтверджено 20% втрати профпрацездатності у зв»язку із
профзахворюванням - пильовим  бронхітом.
Вказані факти сторонами не оспорюють ся.

Таким чином суд встановив, що право
позивача на відшкодування моральної шкоди, що завдана йому в наслідок
професійного захворювання, яке пов'язано з
виконання трудових обов'язків,
виникло уОСОБА_1  07.10.1994 року,
тобто з дня встановлення ЛТЕК 15% втрати професійної працездатності первинно,
тому суд вважає необхідним при розгляді справи керуватись
Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації чи
уповноважених ним органів шкоди, що заподіяна працівнику ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою КМУ
від 23.06.1993р. №472 (із змінами та доповненнями  від 08.02.1994р. №71, від 18.07.1994р. №492,
від 13.06.1995р. №410), Законом України „Про охорону праці” від  14 жовтня 1992
року, N 2694-XII, які були  чинним на час
виникнення спірних правовідносин між сторонами.

Так,
відповідно до ст. 12 ЗУ „Про охорону праці” та п. 1,11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи, організації чи уповноважених ним органів
шкоди, що заподіяна працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків (далі по тексту Правила)   відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв”язків,
вимагають від нього додаткових зусиль для организації свого життя.  Моральна шкода, відшкожовується за заявою
потрепілого про характер моральної втрати у вигляді одноразовогої грошової
виплати, розмір якої встановлений домовленністю сторін, рішенням комісії по
трудовми спорам, рішенням суду.

Пункт  43 Правил передбачає, якщо
потерпілому за вини власника своєчасно не визначена та не виплачена сума
відшкодуання шкоди, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку.
Тобто законодавцем встановлена лише одна умова, при наявності якої право вимоги
потерпілого щодо відшкодування шкоди не обмежено строками - вина власника
підприємства у ненарахуванні та невиплаті відповідних сум. Однак, як було
встановлено у судовмоу засіданні вина власника підприємства, на якому працював
позивачОСОБА_1 - відсутня, окільки позивач із заявою про виплату йому суми
моральної шкоди  до адміністрації
підприємства та до комісії по трудовим спорам не звертався, письмової відмови у
виплаті йому суми моральної шкоди не отримував.

З 01 квітня 2001 року набрав
чинності Закон України «Про загальнообов»язкове
державне  соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату  працездатності», згідно
з яким обов»язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження
здоров»я на виробництві, у тому числі і моральної шкоди, було покладено на
відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВ. Тобто  дія Правил про відшкодування шкоди…  була припинена.

У
зв»язку  з прийняттям  Закону України «Про загальнообов»язкове  державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату  працездатності» було прийнято нову редакцію
Закону України «Про охорону праці», згідно зі ст. 9 якого відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я профзахворюванням
або трудовим каліцтвом, або смертю працівника, здійснюється Фондом ССНВ. Також
з грудня 1999 року з КЗпП України  була
виключена  ст. 173-1 та його було
доповнено ст. 237-1, якою були визначені загальні умови для покладення
відповідальності за моральну шкоду, заподіяну працівникові під час роботи, якщо
порушення його законних прав призвело  до
моральних страждань, на роботодавця.

Звернувшись
до суду у 2006 році, коли діяв Закон України
«Про загальнообов»язкове
державне  соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які
спричинили втрату  працездатності» в
редакції 2001 року, позивач заявив клопотання про призначення  судово-психологічої експертизи.  Згідно з
висновком судово-психологічної експертизи  № 727 від 27.06.2007 року,  пошкодження
здоров»я, втрата професійної працездатності, погіршення у зв»язку з цим
матеріального становища  не відобразилися
на  основних показниках психологічного
стану  і діяльності ОСОБА_1. Встановлені
у позивача неблагоприятня зміни особистості не знаходяться у причинному зв»язку
із встановленням йому стійкої втрати працездатності. Тобто проведеною судово-психологічною
експертизою факту спричинення  позивачу
моральної шкоди встановлено не було.

На час постановлення судом рішення з Фонду ССНВ України складений
обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди потерпілим на виробництві і
відсутній спеціальний закон, відповідно до якого потрібно розглядати спірні
правовідносини, тому суд вважає, що до спірних правовідносин необхідно
застосовувати  положення КЗпП
України,  статтею 233 якого
передбачений  тримісячний строк для
звернення до суду з приводу трудового спору.

Як було зазначено, право позивача
на звернення з даними вимогами виникло 07.10.1994р., при цьому до суду з даним
позовом ОСОБА_1 звернувся лише через 12 років після виникнення у нього
відповідного права. Не знання протягом такого тривалого часу діючого
законодавства щодо правил й порядку відшкодуівання моральної шкоди, суд не може
визнати поважною причиною пропуску процесуального строку, оскільки судом
достовірно встановлено, що ОСОБА_1 вже звертався із позовом про стягнення
моральної шкоди з відділення ВД Фонду ССНВ України в м. Краснодоні.

Беручи до уваги
викладене,  суд вважає за необхідне у
задоволенні вимог позивача ОСОБА_1.  щодо
стягнення з відповідача суму моральної шкоди в розмірі 70000 гривень відмовити
у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Причин для поновлення
пропущеного строку суд не вбачає, крім того сторони не заявляли вимог про
поновлення їм. процесуальних строків.

Керуючись ст.
5-15, 209, 212-215 ЦПК України, на підставі Правилами відшкодування власником
підприємства, установи, організації чи уповноважених ним органів шкоди, що
заподіяна працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків, затверджених Постановою КМУ від 23.06.1993р. №472 (із змінами та
доповненнями  від 08.02.1994р. №71, від 18.07.1994р.
№492, від 13.06.1995р. №410), ЗУ „Про охорону праці” від  14 жовтня 1992
року, N 2694-XII,  ст. 232, 233 КЗпП
України суд ,-

в и р і
ш и в:

ОСОБА_1
відмовити у задоволенні позову до ВАТ «Краснодонвугілля» про стягнення
моральної шкоди - за необґрунтованістю вимог.

На рішення може
бути подана заява до апеляційного суду Луганської області про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня проголошення рішення, та подана
апеляційна скарга протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне
оскарження, через Краснодонський міськрайонний суд.

Головуючий:
Л.Д. Украінцева