Справа №2-50/07 Раніше справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 лютого 2007 року           Царичанський районний суд
Дніпропетровської області  у  складі:

головуючого-  судді
Тарабана  Є.О.

при
секретарі-  Кузнецовій  Г.С. з  участю
адвоката-  Прокопенка  А.Д. розглянувши   у
відкритому    судовому    засіданні
в    залі    суду
в    смт. Царичанка  Дніпропетровської  області
цивільну  справу  за
позовом

ОСОБА_1
до ОСОБА_2,

третя
особа Орган опіки та піклування Царичанської районної державної адміністрації
Дніпропетровської області, про встановлення місця   проживання неповнолітньої
дитини,

ВСТАНОВИВ
:

ОСОБА_1 звернулася із
позовом до ОСОБА_2 про встановлення місця проживання дитини - їх
неповнолітнього сина ОСОБА_3.

На
обгрунтування своїх позовних вимог вона посилалася на те, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі із відповідачем в даній справі з 18 жовтня 1980 року по 4
жовтня 2005 року. Від даного шлюбу вони мають трьох дітей, один із яких є
неповнолітнім - син ОСОБА_3, який на цей час проживає разом  із
відповідачем.

Вона,
проживаючи в м. Дніпропетровську, намагалася забрати сина до себе, і у жовтні 2005 року вона дійсно його забрала до себе
і він проживав разом з нею. Однак відповідач умовляннями, обіцянками купити
дорогі речі, переманив сина до себе і він (син), проживши разом з нею близько
двох тижнів, повернувся до батька (відповідача в даній справі). Вона також
прибула до відповідача, де проживала до літа 2006
року, коли відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, почав її
принижувати, погрожувати розправою, в зв'язку з чим вона вимушена була покинути
його та виїхати в м. Дніпропетровськ. На її пропозиції син не бажає проживати
разом з нею, оскільки батько (відповідач в даній справі) його  не
відпускає.

Посилаючись
на ст. ст. 142, 160 СК України
ОСОБА_1 просила встановити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з нею.

У судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримала у повному
обсязі.

Відповідач позову не
визнав, пояснивши, що син ОСОБА_3 проживає разом з ним тому, що він (син) сам
того бажає. Дійсно, він декілька
тижнів   проживав   в
м.   Дніпропетровську  у
матері,   але   потім став проситися повернутися до нього.
Мати (позивач в даній справі) за характером своїх занять не має можливості
приділяти сину належної уваги (вона щоденно з 8 год. до 2 0 год. відсутня вдома,
оскільки займається закупкою молокопродуктів у населення та реалізацією цих
молокопродуктів на ринку). Він же повністю забезпечує  всі
необхідні  умови  для
виховання  та  навчання
сина.

Представник органу опіки та піклування вважає, що в інтересам
неповнолітньої дитини буде відповідати рішення суду про відмову в позові,
оскільки, на думку органу опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої
дитини буде встановлення місця проживання саме з батьком   (відповідачем  в
даній  справі).

Сторонами у попередньому судовому засіданні визнано деякі обставини справи,
які ухвалою суду від 11 грудня 2006 року на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України
визнано встановленими і такими, що
не  підлягають   доказуванню
у  судовому  засіданні.

Зокрема, ухвалою суду визнано встановленими і такими, що
не підлягають   доказуванню  у
судовому  засіданні,   наступні
обставини:

- сторони в даній справі (ОСОБА_2 та ОСОБА_1) перебувати
в зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 1980
року  по   4
жовтня  2005  року;

від вказаного шлюбу сторони в даній справі мають неповнолітнього сина
ОСОБА_3, який на цей  час  проживає
разом  із  батьком
-  відповідачем  в
даній  справі.

Відповідно до норм ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка
досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків   та
самої  дитини.

Якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з
ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними  може
вирішуватися  судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 161 СК  України).

Суд не може передати дитину для проживання з тим із
батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або
наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити
розвиткові  дитини   (ч.   2
ст.   161   СК
України).

Саме ці
обставини і викликали у сторін спір, а тому відповідно до норм ч. 2 ст. 60 ЦПК
України, саме ці обставини ухвалою суду від 11 грудня 2006 року визнано такими,
що підлягають доказуванню у
судовому  засіданні.

Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи,
свідків, вивчивши всі інші надані сторонами та вивчені у судовому засіданні
докази, даючи оцінку усім доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають   задоволенню
з  наступних  підстав.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України при вирішенні
судом спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я
та  інші  обставини,
що  мають   істотне
значення.

Позивач в даній справі з 1 грудня 2006 року зареєстрована приватним підприємцем (а. є. 43),
займається закупкою молока у населення,
переробкою  його  та
реалізацією  молокопродуктів  на ринку. Таким
чином, позивач має самостійний регулярний дохід. У судовому засіданні
встановлено, що проживає вона (позивач в даній справі) в м. Дніпропетровськ у
двокімнатній квартирі , яка придбана на її ім'я в період зареєстрованого шлюбу
із відповідачем в даній справі (а. с. 15).Згідно
з Актом обстеження побутових умов від 8 грудня 2006 року (а. с. 45)
вона має необхідні побутові умови
для  виховання  неповнолітнього  сина.

Відповідач     в
даній     справі     проживає     в
смт.      Царичанка     у приватному
будинку,    який   придбаний
в   період   зареєстрованого   шлюбу з    позивачем    в
даній    справі,     не
працює,     але    займається    веденням підсобного     господарства      (тримає     птицю,
чотири     корови,      бичка, четверо             поросят), реалізує на                         ринку вироблену      ним

сільськогосподарську продукцію, доставляючи її на ринок
власним автомобілем, і таким чином також має самостійний регулярний дохід (а.
с. 47, 76-92). Згідно з Актом
обстеження матеріально-побутових умов від 9 листопада 2006 року (а. с. 47)
він також має всі необхідні
побутові  умови  для
виховання  неповнолітнього   сина.

У
судовому засіданні, на думку суду, не встановлено факту зловживання будь-ким із
батьків неповнолітнього ОСОБА_3 (сторонами в даній справі) спиртними напоями
або наркотичними засобами, як і не встановлено того, що будь-хто із них своєю
аморальною  поведінкою  може
зашкодити  розвиткові  дитини.

На думку суду, посилання позивача в даній справі на те,
що відповідач
зловживає спиртні напої, а тому неповнолітня дитина не може бути передана
йому на виховання, є безпідставними, оскільки суд вважає, що у
судовому засіданні не встановлено цього факту (зловживання
спиртними напоями). У судовому засіданні встановлено, що відповідач в даній
справі займається веденням досить великого підсобного господарства, отримані                       від реалізації
сільськогосподарської продукції кошти витрачає на забезпечення своєї сім'ї (він
та неповнолітній син), має власний автомобіль, який використовує на користь
сім'ї (для реалізації виробленої ним сільськогосподарської продукції). Заяви
позивача в даній справі до органів внутрішніх справ про вчинення відповідачем в
даній справі протиправних дій у стані алкогольного сп'яніння, при перевірці не
знаходили свого підтвердження (матеріал про відмову в порушенні кримінальної   справи
НОМЕР_1)  .

На думку
суду, посилання відповідача в даній справі на те, що позивач в даній справі
разом зі своєю сестрою відвідує якусь релігійну секту, в яку намагалася
залучити і неповнолітнього сина, є також безпідставними, оскільки у судовому
засіданні такі факти не   були  підтверджені.

Таким
чином суд вважає, що перешкоди (встановлені ч. 2 ст. 161 СК України) для
передачі неповнолітньої дитини на виховання будь-кому з батьків відсутні, тобто
дитина може бути передана на виховання будь-кому з них, виходячи зі ставлення
батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення, тобто виходячи з обставин, встановлених  ч.
1   ст.   161   СК
України.

Сторони в даній справі, являючись батьками
неповнолітнього сина ОСОБА_3, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, проживали в
смт. Царичанка, де їх син ОСОБА_3, ходив до Царичанської загальноосвітньої
школи І-ІІ рівнів. Влітку 2005 року сторони в даній справі фактично припинили
шлюбні стосунки і рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської
області від 18 серпня 2005 року шлюб
між  ними   було
розірвано.   З   того
часу  неповнолітній  син
ОСОБА_3 став
проживати з батьком (відповідачем в даній справі), а позивач виїхала проживати
в м. Дніпропетровськ. Через деякий час мати (позивач в даній
справі) забрала свого сина ОСОБА_3 проживати разом з нею в м.
Дніпропетровськ, однак, на думку суду, в цей час вона недостатньо
приділяла уваги вихованню сина. У судовому засіданні встановлено, що позивач в
даній справі в той час, як неповнолітній син проживав разом з нею в м.
Дніпропетровськ з ранку і до пізнього вечора була відсутня вдома, будучи
зайнятою закупкою молока в сільській місцевості та реалізацією молокопродуктів
на ринку. В цей час син ОСОБА_3 залишався без будь-якого нагляду з боку батьків. До
такого висновку суд приходить на підставі пояснень відповідача в
даній справі ОСОБА_4,
показань свідка ОСОБА_4(сина сторін в даній
справі) і пояснень самого
неповнолітнього ОСОБА_3, які він давав у судовому засіданні. Саме з цих
підстав батько дитини (відповідач в даній справі) і забрав знову сина ОСОБА_3
на його ж прохання до себе в смт. Царичанку. Проживаючи окремо, мати (позивач в
даній справі) зі своїм сином практично не бачиться, зрідка спілкується з ним по
телефону. У жовтні 2006 року вона прибула до відповідача в даній справі разом
зі співробітником міліції з метою зняття з реєстрації. Батько дитини
(відповідач в даній справі) повідомив їй, що неповнолітній син захворів
(знаходиться вдома з високою температурою тіла) і попрохав її зайти до будинку
відвідати сина, однак мати (позивач в даній справі) відмовилася від відвідин
хворого сина. У судовому засідання ОСОБА_1 пояснила свою відмову тим, що вона
боялася за своє життя, тому і не ввійшла до будинку. Однак, суд не погоджується
з такою причиною відмови відвідати хворого сина, оскільки на той час вона
прибула до ОСОБА_2 разом із працівником міліції на його (працівника міліції)
службовому автомобілі, тому, на думку суду, ніякої загрози здоров'я чи життю
ОСОБА_1 не існувало. Періодично перебуваючи в смт. Царичанка, мати  жодного
разу  не  відвідала
школу,   де  навчається
її  син.

В    той
же    час    батько
дитини     (відповідач    в     даній
справі) практично   весь    час
знаходиться   вдома    (реалізацією   виробленої
ним сільськогосподарської
продукції   займається   один
раз   на   тиждень
-   в суботу);     приділяє
належну    увагу    вихованню
та    навчанню    сина регулярно   відвідує
школу,   цікавиться  поведінкою
та  навчанням  сина; турбується     про
його      (сина)     стан
здоров'я.     В     період
коли    син проживав     у
матері     в     м.
Дніпропетровську
регулярно      (щоденно) телефонував    до
сина,    а    коли
той   повідомив    йому
ввечері,    що    він один
на   вулиці,    бо
квартира   зачинена   і
вдома   нікого   немає,
відразу ж  прибув  туди
і   забрав   сина
до  себе.

Сам   неповнолітній   син
ОСОБА_3   у   судовому
засіданні   пояснив,    що він
бажає   проживати   саме
з   батьком,    оскільки
йому   з   ним
(батьком) краще,     йому     більше
подобається    життя     в
сільській    місцевості.
Однак,    пояснив,    що
навіть    коли    б
мати    і    проживала
в    сільській місцевості,   він
все  рівно  бажав
би  проживати  з
батьком.

Як
пояснили у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 (син сторін у даній справі і брат
неповнолітнього ОСОБА_3) та ОСОБА_5 (співмешканка ОСОБА_4) вони постійно спілкуються як з
відповідачем в даній справі, так і з неповнолітнім ОСОБА_3, який в розмовах
постійно говорить про те, що він бажає проживати з батьком  і  йому  з
ним  краще.

Згідно з
висновком органу опіки та піклування проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з
батьком (відповідачем в даній справі)
буде  відповідати  інтересам
дитини.

У
судовому засіданні представник органу опіки та піклування вказаний  висновок
підтримала.

Відповідно
до  норм  ст.
19   СК  України
при  розгляді   судом
спорів щодо місця проживання дитини участь органу опіки та піклування є
обов'язковим; орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження
умов дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються
справи; суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він
є недостатньо обгрунтованим,   суперечить   інтересам
дитини.

В даному
випадку суд не має підстав не погодитися з висновком органу опіки та
піклування, оскільки, на думку суду, він (висновок)   є
обгрунтованим  і   відповідає
інтересам  дитини.

Суд також
вважає, що на цей час встановлення місця проживання неповнолітньому ОСОБА_3 з
його матір'ю ОСОБА_1 в м. Дніпропетровськ буде суперечити інтересам дитини,
оскільки з 1-го класу і по цей час він весь час відвідує одну і ту ж школу,
навчається в одному класному колективі і одними і тими ж педагогами; має
товаришів серед однолітків; на протязі декількох років відвідує секцію футболу,
де також має товаришів, має добрі стосунки з тренером; неповнолітній ОСОБА_3
звик до життя в сільській місцевості і це йому подобається; з 2005 року він
фактично весь час проживає з батьком, звик до нього і не бажає проживати разом
із  мамою.

На думку
суду, враховуючи викладені вище обставини, задоволення позовних вимог, тобто
встановлення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з його матір'ю приведе до
одночасного розриву всіх його зв'язків з однокласниками, товаришами по навчанню
та футбольній секції, педагогами, батьком, до якого він має більшу
прив'язаність та старшим рідним братом. Враховуючи, що у разі задоволення
позову розрив всіх вказаних вище зв'язків відбудеться всупереч його бажанню,
суд вважає, що це може привести до психологічної травми дитини, що негативно
відобразиться на його поведінці та навчанні, а також відіграє негативну роль у
формуванні  його  особистості.

За
викладених обставин суд приходить до висновку про те, що на даному етапі життя
та розвитку неповнолітнього ОСОБА_3 в задоволенні позову його матері ОСОБА_1
про встановлення місця його проживання з нею в м. Дніпропетровськ повинно бути
відмовлено, що не позбавляє позивача в даній справі звернутися з цим же позовом
у разі змін в поведінці батька щодо неповнолітньої дитини, виявлення самим
неповнолітнім бажання проживати разом з нею, зміни суттєвих умов життя
неповнолітнього сина, в результаті чого зміна місця проживання та звичного для
нього способу життя буде  відповідати  його
інтересам.

Відповідно
до норм ст. 8 8 ЦПК України судові витрати повинні бути  покладені
на  позивача.

На
підставі викладеного, керуючись ст. ст. 208-209, 213-215 ЦПК  України,
суд

ВИРІШИВ   :

ОСОБА_1
в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визначення місця проживання
неповнолітнього ОСОБА_3, з нею
(ОСОБА_1)   в  м.
Дніпропетровськ  відмовити.

Рішення
може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через
районний суд шляхом подачі заяви про
апеляційне  оскарження  протягом
10  днів  з
дня  проголошення рішення    з
подальшою   подачею   апеляційної    скарги
протягом   20    днів після
подання  заяви  про
апеляційне  оскарження.

Копія
апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає,   до
суду  апеляційної   інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана і без попередньої
подачі заяви про апеляційне оскарження, якщо вона (апеляційна скарга) подається
в ' строк, встановлений для подачі заяви про апеляційне оскарження   (10
днів   з  дня
проголошення  рішення).