Справа № 2-305/07року
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

6 лютого 2007
року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого:   судді                        -
ЛосевоїД.А.

при секретарі:                                  - Короп   Г.
С

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання договору дарування  недійсним

Встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просить
визнати договір дарування від 16.02.2005року ОСОБА_2 'А частини АДРЕСА_1, своїй матері ОСОБА_3 фіктивним.

Свої вимоги позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує тим , що 16. J2.2004
року Фрунзенським районним судом міста Харкова було постановлено с рішення про
стягнення з ОСОБА_2на її користь 6 874 грн. 69 коп. Матеріальної і моральної
шкоди.

Після вступу вищеназваного рішення в законну державним
виконавцем відділу державної виконавчої служби Дзержинського району міста
Харкова 02.02.2005 року були винесені постанови № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3,
НОМЕР_4 про відкриття виконавчого провадження.

Однак стягнути з ОСОБА_2 суму на її користь не виявилось
можливим в зв 'язку з відсутністю у боржника майна.

Було лише перераховано із зарплати боржника сума 154, 99
гривень, але після звільнення з роботи ОСОБА_2 стягнути суми заподіяної шкоди
виявилось зовсім неможливим.

05.09.2005 рок
державний виконавець отримав відповідь на свій запит про те, що ОСОБА_2
здійснив відчуження ½  частини вищеназваної квартири, яка належала
належала йому на праві приватної власності на користь своєї матері ОСОБА_3на
підставі договору дарування.

ОСОБА_2 здійснив відчуження на користь найближчої родички - своєї матері;
як і до здійснення правочину так і у теперішній час ОСОБА_2 продовжує проживати
в вищеназваній квартирі разом з матір 'ю.

Таким чином, вважає позивачка, відчуження ОСОБА_2 ½
частини квартири здійснено без наміру створення правових наслідків, а
лише з метою уникнути цивільно-правової відповідальності.

Позивачка вважає, що ОСОБА_2 імітував правочин дарування
без наміру передати   право власності, що
було необхідним для того,    щоб не
допустити

накладення
стягнення на /4 частину квартири за вказаною адресою, посилаючись при цьому на
ст. 235 ЦК України.

У ході судового розгляду представник позивачки посилався
на ст. 234 ЦК України,
заявив, що в позовній заяві помилково була вказана ст. 235 Цивільного Кодексу
України.

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_4, позов не визнав,
просив у позові відмовити, тому, що його вимоги не засновані на законі і не
підтверджуються ніякими доказами крім голослівних припущень позивача.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що
АДРЕСА_1, вона отримувала разом з чоловіком у 1986 році . Квартиру
приватизували разом з сином та дітьми . Потім чоловік свою частину квартири
подарував сину, та квартира стала належати їй, сину та донці. Син свою частину
подарував їй 16.02.2005 року , так як збирався виїхати у Росію на заробітки на
довгий час, то щоб квартирою розпоряджалась одна людина.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Стаття 203 ЦК
України передбачає ряд вимог, додержання яких є необхідною умовою для
дійсності правочину. Усі вказані умови ними при укладенні договору дарування
були дотримані, крім того, приватний нотаріус ОСОБА_4 належним чином перевірила
всі документи, вимоги законодавства, а також: чи є вільним волевиявлення сторін
на здійснення договору дарування ½  частини квартири,
і тільки після цього посвідчила угоду. Тому доводи позивача на фіктивність
угоди не відповідає обставинам справи і нічим не підтверджується.

Згідно ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і має право здійснювати відносно свого майна любі дії, які не
суперечать закону.

Тому ОСОБА_2,
як власник ½  частини квартири, добровільно, за власним
бажанням подарував її своїй матері, яка прийняла її в дар і згідно зі ст. 722 ЦК України у неї
виникло право власності на прийнятий дару.

Так , відповідно до ст. 234 ЦК України,
фіктивним є право чин , який вчинено без наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим право чином. Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Тому той факт, що ОСОБА_2 після дарування своєї частки
квартири продовжує проживати разом зі своєї матір'ю в цій квартирі не є
підставою, передбаченою законом, для визнання договору дарування не дійсним.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 здійснив договір
дарування з метою уникнути цивільно-правових наслідків не є умовою для визнання
договору дарування фіктивним, тим більше, що воно необгрунтоване. Уже після
дарування частини квартири із заробітної плати ОСОБА_2 в травні-липні 2005 року
проводилось удержання по виконавчому листу №2-6978/04 на користь позивача
-ОСОБА_1

Цей факт не
заперечує і сама позивачка в своєму позові.

Позивачем суду не було надано доказів, які б
підтверджували фіктивність угоди від 16 лютого 2005 року про дарування Уг
частини АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Окрім того, позивачка звернулася до суду з позовом про
визнання правочину недійсним, не будучи стороною по цій угоді.

Так, посилання позивача, що угоду дарування було укладено
тільки через те, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від
16.12.2004 року набрало чинності є безпідставними та не знайшли свого
підтвердження у ході судового розгляду.

Керуючись ст.ст.
10, 11, 60 ЦПК України, ст.203, 234,319 ЦК
України,

ВИРІШИВ :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3про визнання договору
дарування 'А частки АДРЕСА_1 недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене, заяву про апеляційне
оскарження рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення ухвали до Дзержинського районного суду . Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження, ї або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.