Справа
№ 22-Ц-142-2007 p.
Головуючий у першій інстанції : Бечко Є.М.
Категорія - цивільна
Доповідач : Іваненко Л.В.
УХВАЛА

Іменем    України

"27"
лютого 2007р. Апеляційний суд Чернігівської області

у складі:

Головуючого :
Іваненко Л.В.

Суддів :
Страшного М.М., Шемець
Н.В.

При секретарі:
Івановій Н.Б.

З участю :
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 15
листопада 2006 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні
власністю, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору
дарування недійсним, вселення, встановлення порядку користування жилим
приміщенням,

УСТАНОВИВ:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2006 року задоволений
позов ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а в задоволення
позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування , вселення,
встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати рішення
суду та задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду
постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт
посилався на те, що суд безпідставно залишив поза увагою його доводи щодо
недійсності договору дарування у зв"язку з тим, що він діяв під впливом
обману зі сторони позивачки, оскільки остання обіцяла одружитись з ним, однак в
подальшому цієї умови не виконала.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та його представник
підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні.

ОСОБА_1 та її представник з доводами апеляційної скарги
не погодились , посилаючись
на те, що ОСОБА_3 без належних правових підстав, самовільно, без її згоди
поселився в квартиру, належну на праві власності їй та її неповнолітній дочці,
та створив їй перешкоди в користуванні майном, у зв"язку з чим вона
поставила питання перед судом про їх усунення шляхом виселення відповідача.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
сторін, їх представників ,
дослідивши матеріали справи, матеріали перевірок органів внутрішніх справ
за заявами ОСОБА_1, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у
шлюбі з листопада 1988 року по
липень 1990 року , після розірвання
шлюбу проживали однією сім"єю, мають спільних дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час
спільного проживання ,
13 березня 1996 року,
ОСОБА_3 подарував позивачці та дочці ОСОБА_5 в рівних частинах належну йому на
праві особистої власності трьохкІмнатну квартиру АДРЕСА_1.

З позовом про визнання угоди дарування квартири недійсною
ОСОБА_3 звернувся лише у квітні 2006
року, посилаючись на те, що угода вчинена внаслідок обману, оскільки однією
з умов дарування була домовленість про те, що позивачка одружиться з ним, однак
остання цієї домовленості не виконала.

В задоволенні вимог щодо визнання угоди дарування
квартири недійсною суд обґрунтовано відмовив, оскільки наявність між сторонами
подібної угоди по справі не доведена, така домовленість, за змістом ст..717 ЦК
України, не є істотною умовою договору дарування, а тому підстави для
застосування правових наслідків вчинення правочину під впливом обману за ч.І
ст.230 ЦК України по справі відсутні.

Як з"ясовано судом, у вересні 2003 року ОСОБА_3 у
зв"язку з працевлаштуванням на роботу у Московське підприємство, в
добровільному порядку знявся з реєстрації в спірній квартирі, залишив позивачку
та виїхав до м. Москви. Навесні 2005
року , повернувшись
у м. Чернігів, без згоди позивачки, як власниці спірної квартири, без
реєстрації в ній знову поселився у спірне житло. На пропозиції позивачки
залишити це житло в добровільному порядку не відреагував, з часу поселення
вчиняв сварки та бійки, завдаючи ОСОБА_1 тілесні ушкодження, що по справі доведено
постановами органів внутрішніх справ про відмову в порушенні кримінальної
справи від 31.03.2005 року, 1.03.2005 року, 31 травня 2005 року, 25 лютого 2006 року ( а.с. 10-14) та матеріалами
перевірки органів внутрішніх справ, дослідженими в судовому засіданні. У
зв'язку з такими обставинами поселення відповідача та застосуванням до ОСОБА_1
з його боку фізичної сили, позивачка вимушена була в березні 2006 року звернутись
з позовом до суду за захистом права власності та восени 2006 року , до вирішення спору
в суді, виселитись із спірної квартири.

Оскільки сторони з 2005
року однією сім"єю не проживали і права на повторне заселення в
квартиру ОСОБА_1 її бувший чоловік без її згоди не мав, суд обґрунтовано
відмовив в задоволенні його вимог про вселення та встановлення порядку
користування квартирою, виходячи із змісту ст.. 156 ЖК України про те, що право користування набувають лише
члени сім"ї.

Враховуючи незаконне поселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1, його
антигромадську поведінку та застосування фізичної сили до власниці зазначеної
квартири, що змусило її залишити власне майно, суд прийшов до вірного висновку
про те, що ОСОБА_3 створив перешкоди позивачці у користуванні власністю, а тому
підставно, згідно до вимог ст..391 ЦК України, ст..9 ЖК України усунув перешкоди ОСОБА_1 у користуванні
квартирою шляхом виселення ОСОБА_3 з цієї квартири.

Разом з тим, апеляційний суд приходить до висновку про
необхідність виключення з мотивувальної та резолютивної частин рішення суду
посилання на ст. .ст. 116,157
ЖК України, оскільки за вимогами позивачки та рішенням суду фактично
виселення ОСОБА_3 відбулось в порядку усунення перешкод в користуванні
власністю і наведені правові норми були помилково зазначені судом в рішенні.

Доводи відповідача про те, що суд розглянув справу без
його участі і це порушило його процесуальне право надавати пояснення та докази
суду, не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки по справі
оголошувалась перерва і це не є відкладенням справи, відповідач дав суду всі
необхідні пояснення, докази і в засіданні апеляційного суду не зміг навести
доказів, які суд першої інстанції позбавив його можливості надати, а крім того,
в останньому засіданні приймав участь його представник. За таких обставин
підстави вважати порушеними процесуальні права ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст-.ст. 303,
307, 308, 313-315,317,319 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 листопада 2006
року залишити без зміни, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин
рішення посилання суду на ст..ст. 116,157 ЖК України.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути
оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох
місяців.

Головуючий