Справа
№ 22ц-494/2007            Головуючий у 1
інстанції - Трофименко М.В.
Категорія - цивільна                                           Доповідач-
РІШЕННЯ

іменем          України

19 березня
2007 року                                                                місто
Чернігів

Апеляційний
суд   Чернігівської області у складі:

головуючого  - Бойко О.В. суддів -

Горобець Т.В., Квача М.О. при

секретарі-Рачовій
І.І. за участі позивачки ОСОБА_1, її представника
адвоката ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, його представника адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду
цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 22 січня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

07.12.2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила
визнати за нею право спільної сумісної власності на нерухоме майно - будинковолодіння АДРЕСА_1. В позовній заяві посилалась на те, що з 13.09.1980 року по вересень 2005
року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, проживаючи
разом з двома дітьми в спірному будинку, який належав матері відповідача
ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.1985 року. 27.12.2005
року ОСОБА_5 уклала договір дарування зазначеного
житлового будинку з надвірними будівлями на користь відповідача ОСОБА_2. Проте,
під час шлюбу будинковолодіння збільшилось у своїй

вартості
внаслідок спільної праці подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, на яке вона має право.

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області
від 22 січня
2007 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності, а також стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 51 грн. державного мита та 30
грн. сплачених судових витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати,
постановити нове рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається
на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, а зокрема ч.1
ст. 62 СК України, оскільки спірне будинковолодіння
належить йому на праві особистої приватної власності, що підтверджується
правовстановлюючими документами.
Апелянт наполягає на тому, що хоча будинковолодіння і було подаровано йому під час шлюбу з позивачкою, але
відповідно до вимог п.2 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, оскільки
отримане на підставі договору дарування, а тому зазначене майно не може бути
визнано спільною власністю подружжя.

В запереченнях ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без змін,
вважаючи його законним і обґрунтованим.

У судовому засіданні апелянт та його представник підтримали апеляційну
скаргу, просили її задовольнити.

Позивачка та її представник просили відхилити апеляційну
скаргу, рішення суду 1 інстанції
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до такого висновку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_5 була
лише формальним власником спірного будинковолодіння, а в дійсності ним добросовісно, відкрито і безперервно
більше 20 років
володіли ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому будинковолодіння є їх спільною сумісною власністю як подружжя.

Проте, з даним рішенням не може погодитись апеляційний
суд, оскільки судом першої інстанції неправильно
застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 62
Сімейного Кодексу України майно дружини, чоловіка, що збільшилось у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи грошових
затрат або затрат другого із подружжя, в разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 13.09.1980
р. по вересень 2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей Андрія, 1984 року народження, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження. Подружжя проживало в будинку АДРЕСА_1, який належав
матері відповідача ОСОБА_5 на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 20.06.1985
року.(а.с. 4-6).

Відповідно до ст.4 Закону України „Про власність"
власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону.

На підставі договору дарування від 27.12.2005
року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2
прийняв в дар жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1. (а.с. 9-10).

Отже, встановлено, що спірний будинок з самого початку не
був майном відповідача, це була власність його
матері, яка за власні кошти купила його вже під час перебування сторін у шлюбі, про що сторони не заперечували, а тому застосовувати у даному випадку ст. 62
СК України не має підстав.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте під час шлюбу на
підставі дарування або в порядку спадкування.

Договір дарування позивачкою, яка вважає, що вона має
право на частку в цьому майні, не оспорювався.

За таких обставин, коли законним власником спірного
будинковолодіння з 1985 року по 2005 рік, була ОСОБА_5, договір дарування ніким не оспорювався, у суду не було підстав для
задоволення позовних вимог.

Доводи позивачки про те, що вона на даний час разом з дітьми користується
спірним будинком, а ОСОБА_5 в ньому ніколи не проживала, що будинок
добудовували та ремонтували саме вони з відповідачем
як подружжя, не дають підстав для визнання тільки за нею та відповідачем
права спільної сумісної власності на нього.

За таких обставин рішення суду не можна визнати
обґрунтованим, воно підлягає
скасуванню з постановлениям нового рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Виходячи з норми ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За подачу апеляційної
скарги апелянт сплатив 69 грн.
15 коп.
судового збору, 30 грн.
витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду
справи, 300
грн. сплатив адвокату, а тому при вирішенні спору на користь відповідача дані суми підлягають стягненню з
позивачки.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, п.п. 1,4 ч.1 ст. 309, 315, 317, 319 ЦПК України,
ст.ст. 57, 62 Сімейного
кодексу України, ст. 13 Закону
України „Про власність", апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
- задовольнити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області
від 22 січня
2007 року -
скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права спільної сумісної
власності на нерухоме майно -відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 69 грн.
15 коп.
в повернення сплаченого судового збору, 30 грн. в повернення

сплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи, 300 грн.
витрат по оплаті послуг адвоката, а всього 399 грн. 15 коп.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і
може бути оскаржене до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання ним законної
сили.