АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ
УХВАЛА Іменем
України

26 червня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Житомирської
області

в складі:

головуючого - судді                              Жизневської А.В.

суддів:                                                 Малахової Н.М., Омельчука М.І.

при секретарі судового

засідання                                             Кульчицькій І.В.,

розглянувши у
відкритому   судовому засіданні в залі
суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Корольовського районного суду м.Житомира  від 28 березня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1 до  приватного  підприємця ОСОБА_2  про зобов'язання  внесення змін до трудової книжки, видачі
трудової угоди, стягнення    середньомісячного   заробітку
за   час   затримки
розрахунку, відшкодування
моральної шкоди, -

встановила:

Рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира від 28 березня 2007    року    відмовлено    у
задоволені    позову    ОСОБА_1
за

необґрунтованістю вимог.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказане рішення, ухвалити нове. Зазначає, що висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи, які судом не
з'ясовані. Вважає, що суд не прийняв до уваги те, що
відповідач не повідомила про факт його звільнення. Поза увагою суду залишилися його пояснення з приводу того, що гроші,
вказані у розписці в розмірі 559 грн. він отримав за час підготовки робочого місця до
роботи, а заробітну плату він не отримав. Суд
не дав оцінки доказам про те, що він не міг працевлаштуватися.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не
підлягає до   задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 11.08.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, відповідно до якого
ОСОБА_1 зобов'язався    виконувати    роботу
продавця    продовольчих    товарів
в

Справа №22ц/1120                                              Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарчук В.В.

Категорія 1                                                        Суддя-доповідач Жизневська А.В.

автотрейлері «Веселий кухар». ОСОБА_3 зобов'язалася
оплатити його працю у розмірі 0,5 ставки - 155 грн. на місяць за чотири години
роботи в день (а.сп. 18). На договорі відсутня позначка про його розірвання. Копію
договору вручено позивачу у судовому
засіданні. Договір ніким не оспорювався.

З матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_1 9.09.2005 року звернувся до ПП ОСОБА_2 із заявою
про звільнення його з роботи за власним бажанням (а.сп.16). І в цей самий день
згідно розписки отримав розрахунок -
заробітну плату за 22
відпрацьованих дні в розмірі 490
грн., у тому числі аванс 50
грн.   (а.сп.49).

У відповідності до п.2.20-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 року №58 із послідуючими змінами та листа Міністерства
праці та соціальної політики України від 12 липня 2002 року №06/2-4/167 -
трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у
фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної
особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують
найману працю, пов'язану з наданням послуг, зберігається безпосередньо у
працівників.

Позивач не
представив суду доказів на підтвердження того, що він звертався за внесенням записів у трудову книжку і йому відмовлено. А
згідно повідомлення ОСОБА_2 йому пропонувалося з'явитися для дачі пояснень про
відсутність на робочому місці протягом двох тижнів після написання заяви про
звільнення 9.09.2005 року (а.сп.15).

Виходячи з
викладеного, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність вини
відповідача у тому, що не внесено запис про звільнення у трудову книжку,
оскільки позивач не звертався за вирішенням цього питання

до відповідача.

Вимоги про
стягнення середнього заробітку також є безпідставними, так як позивач отримав розрахунок 9.09.2005 року, претензій не мав, про що письмово
зазначив і не заперечував цього в судовому засіданні (а.сп.49). Крім цього, позивачем не надано суду доказів про те, що він
працював за трудовим договором у ОСОБА_2 до 11.08.2005 року і цей час має бути оплачений. Відповідно не
підлягають до задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Суд  дійшов
обгрунтованого  висновку  про
відсутність  підстав для

задоволення позову.

Доводи апелянта спростовуються документами та іншими доказами, які було представлено сторонами та досліджено в ході судового
розгляду.

Рішення постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 305, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 березня 2007 року залишити без зміни, виключивши
із резолютивної частини рішення вказівку про стягнення державного
мита в розмірі 60,91 грн. та зменшивши розмір витрат на
інформаційно-технічне забезпечення процесу до 7,50 грн..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двох
місяців безпосередньо до Верховного Суду України.