Справа
№ 2-23, 2007р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

15 червня 2007р.         Миргородський міськрайонний суд
Полтавської області

в складі:

головуючої судді          -
Куцин В.М.

при секретарі          - Кольвенко Г.Г.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Миргороді

справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про визнання
права власності на Ѕ частини домоволодіння, визначення порядку  користування, визнання недійсним свідоцтва
про право власності,

треті особи, які
не заявляють самостійних вимог: Миргородська міська Рада, дочірне комунальне
підприємство „Миргородтехінвентаризація”

в с т а н о в и в :

В листопаді 2005 року позивачі звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3 про розподіл житлового будинку та господарських споруд
розташованих за адресою АДРЕСА_1, визначення порядку користування земельною
ділянкою та визнання права власності на спірне майно, визнання частково
недійсним свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння, видане на ім'я
відповідачки.

В ході розгляду справи позивачі змінили позовні вимоги,
просили визнати за ними право власності на Ѕ частину будинковолодіння
розташованого в АДРЕСА_1, визначити порядок користування вказаним
будинковолодінням між ними та відповідачкою, визнати недійсним свідоцтво про
право власності на спірне домоволодіння, від 14.06.2005 року, видане ОСОБА_3,
зазначивши власниками в рівних долях позивачів та відповідачку.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що позивачі є подружжям
з 21.09.1974 року, відповідачка є матір'ю ОСОБА_1

З часу укладення шлюбу проживали разом з відповідачкою та
батьком ОСОБА_4 і прийняли рішення про спільне будівництво будинку.

В зв'язку з чим 16.09.1974 року ОСОБА_4 було виділено під
забудову земельну ділянку по вулиці АДРЕСА_1.

В 1975 році було розпочато будівництво - зроблений
фундамент та частково стіни. Оскільки коштів не вистачало позивачі були змушені
поїхати на Північ на заробітки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 - помер.

Після його смерті всі витрати по будівництву лягли на
позивачів з цього часу працюючи в районах Крайньої Півночі, позивачі у
відпустку приїздили в м. Миргород і за власні кошти  проводили будівництво будинку.

З 1976 року до 1982 року було фактично закінчено
будівництво однієї частини будинку і відповідачка вселилася в нього.

В 1984 році позивачі та їх діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6
приїхали на постійне місце проживання в спірну квартиру і проживали з
відповідачкою однією сім'єю.

В 1985 році побудували гараж, сарай та паркан.

Однак з часом відносини між сторонами стали неприязні і
відповідачка створила для позивачів умови неможливі для проживання, в зв'язку з
чим останні були змушені виселитися.

В 2006 році позивачам стало відомо, що відповідачка
ОСОБА_3 14 червня 2005 року, отримала свідоцтво про право власності на спільно
збудоване домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на своє ім'я, незважаючи на те, що
власниками домоволодіння є також і вони, позивачі.

Оскільки на момент будівництва спірного будинковолодіння
членами сім'ї ОСОБА_3 були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і відповідно до положень ЗУ „Про
власність” таке право у них виникло, оскільки велося за рахунок спільної праці
членів сім'ї.

Факт, що сторони були членами однієї сім'ї є
беззаперечним, виходячи з поняття членів сім'ї визначених ст. 64 ЖК України та
Сімейному кодексі України.

За таких обставин просили визнати за ними право власності
на Ѕ частину спірного домоволодіння та оскільки реальний розподіл житлового
будинку технічно не можливий,  просили
визначити порядок користування спірним житлом ними та відповідачкою.

Оскільки при отримання свідоцтва про право власності на
будинковолодіння за адресою м. Миргород вулиця 9 Травня ОСОБА_3 умисно ввела в
оману Миргородську міську Раду не повідомивши останню, що співвласниками
будинковолодіння є позивачіОСОБА_2, тому вказане свідоцтво про право власності
на будинковолодіння АДРЕСА_1 видане 14.06.2005 року на ім'я ОСОБА_3 є частково
не дійсним згідно ст. 230 ЦК України.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1
підтримали змінені позовні вимоги.

Просили визнати право власності на Ѕ частину
будинковолодіння АДРЕСА_1, оскільки воно збудоване за їхні кошти до 1984 року.

А з 1984 року до 2004 року вони проживали спільно з
відповідачкою в спірному будинковолодінні, були однією сім'єю проводили
добудову, ремонт та будівництво господарських споруд, в зв'язку з цим є їхньою
спільною власністю.

Оскільки була домовленість про спільне будівництво
житлового будинку між позивачами та відповідачкою і покійним ОСОБА_4, тому вони
вважають, що кожному ідеально повинно належати по ј частині, отже їм належить Ѕ
частина домоволодіння на праві спільної сумісної власності, а відповідачці
також належить Ѕ частина, тобто її частина та частина покійного чоловіка
ОСОБА_4

Зважаючи на те що технічно не можливо провести реальний
розподіл спірного домоволодіння просили визначити порядок користування ним:
виділивши позивачам в користування кімнату площею 18,5кв.м. та кладову площею
3,6кв.м., а ОСОБА_3 виділити в користування кімнату площею 12,0кв.м. та кухню
площею 5,2кв.м., чи навпаки коридор площею 3,6кв.м. залишити в спільному
користуванні сторін.

Крім того так як ОСОБА_3 при отриманні свідоцтва про
право власності надала не правдиві дані щодо власників спірного
будинковолодіння, просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на
будинковолодіння, яке знаходиться в місті АДРЕСА_1, видане 14 червня 2005 року
на ім'я ОСОБА_3.

Представник позивачів ОСОБА_7, вважав, що позов підлягає
задоволенню виходячи з положень ЗУ „Про власність”, постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності громадян на жилий будинок” ст. 47, 124
Конституції України та Цивільного кодексу України.

Крім того просив вирішити питання про стягнення судових
витрат згідно з діючим законодавством.

Відповідачка в ході розгляду справи первинних позовних
вимог не визнавала, пояснювала суду, що будинковолодіння є лише її власністю.

Представник відповідача ОСОБА_8 позов не визнав, просив
відмовити за безпідставністю.

Суду пояснив, що спірне будинковолодіння є власністю
ОСОБА_3 оскільки збудоване нею на підставі дозволу на забудову виданого на ім'я
її покійного чоловіка ОСОБА_4, якому надавалася також і земельна ділянка.
Відповідачка ОСОБА_3 після смерті чоловіка була єдиною спадкоємицею так як діти
спадщину не приймали після смерті батька.

В період з 1982 до 1984 року будинок був введений в
експлуатацію, в цей час позивачі знаходилися, проживали та працювали в районах
Крайньої Півночі.

Оскільки відсутня угода між позивачами та відповідачкою
про будівництво спільно будинковолодіння, тому надання допомоги при будівництві
необхідно розцінювати, як добровільна допомога дітей батькам, що не є підставою
для виникнення права власності.

Так як спірні правовідносини виникли до 1991 року, тому
при вирішенні спору вважав неможливо керуватися Законом України „Про власність”
та ЦК України 2004 року.

Представник третьої особи, Миргородської міської Ради
вважав, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності на
будинковолодінняНОМЕР_1 по вулиці АДРЕСА_1і на ім'я ОСОБА_3 від 14.06.2005 року
не ґрунтується на законі, при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Представник третьої особи ДКП „Миргородтехінвентаризація”
в судове засідання не з'явився подав заяву про розгляд справи в його відсутність.

Заслухавши сторони та їх представників, представника
Миргородської міської Ради, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,ОСОБА_19, дослідивши
письмові докази по справі, судом встановлено.

Рішенням членів робочого комітету Миргородського
гренажного заводу від 10.09.1974 року, виділену земельну ділянку під забудову
жилого будинку ОСОБА_20 площею 0,06га (шість соток), який був батькомОСОБА_1
відповідно до свідоцтв про народження та одруження (а.с.12, 19 т.1) та надано
дозвіл на забудову, відповідно до рішення № 98 виконкому Миргородської районної
Ради від 28.03.1975 року (а.с.94 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 рокуОСОБА_20помер, відповідно до свідоцтва
про смерть від 13.01.1976 року (а.с.90 т.1).

Після смертіОСОБА_20 власником домогосподарства, згідно
погосподарських книг записана ОСОБА_3, що підтверджується довідкою Біликівської
сільської Ради № 736 від 12.12.2005 року (а.с.91 т.1) і не заперечується
сторонами, оскільки померлого діти, в тому числі і позивачка ОСОБА_1 спадщину
після смерті батька не приймала.

В період з 1975 до 1984 року проводиться будівництво
спірного будинковолодіння, житлового будинку, відповідачкою за допомогою
позивачів по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які в цей час постійно проживають та
працюють в Іркутській області Російської Федерації (а.с.141, 142 т.1).

Як стверджують сторони і об'єктивно підтверджується
даними про прописку ОСОБА_1 (а.с.17), в період з 1982 до 1984 року
будинокНОМЕР_1 по вулиці АДРЕСА_1і був введений в експлуатацію, куди вселилася
його власниця, відповідачка ОСОБА_3, тим самим набула права власності на спірне
будинковолодіння, відповідно до діючого на той час законодавства, статті 128 ЦК
УРСР (1963р.).

З 30.11.1984 року ОСОБА_1, а з 16.04.1985 року ОСОБА_2
вселяються у спірний будинок, однак не здійснюють добудову та переобладнання
будинку, а проводять будівництво господарських споруд: гаражу, криниці,
паркану, вбиральні, газопроводу, що не надає права останнім вимагати визнання
права власності на будинок. Крім того позивачами не надано доказів, що
підтверджують їхні покази про угоду між ними та відповідачкою про створення
спільної власності, шляхом будівництва спільно спірного домоволодіння.

Таким чином судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_3 є
власницею спірного будинковолодіння і вимоги позивачів про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в місті
АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_3 14.06.2005 року та визнання права власності на
Ѕ частину спірного будинковолодіння не ґрунтуються на законі і задоволені бути
не можуть.

Суд не може погодитися з посиланнями позивачів на норми
Закону України „Про власність”, та Цивільний Кодекс України 2004 року, оскільки
спірні правовідносини виникли до введення в дію (прийняття) вище вказаних Законів.

Крім того судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з 1985 до 2005 року проживали однією сім'єю, в спірному
будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника
житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі),
що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку
(квартири). Припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування
приміщенням.

В зв'язку з виниклим спором в 2005 році, з приводу власності
та користування спірним домоволодінням, позивачі бажають визначити порядок
користування ним.

Відповідно до плану будинку, він складається з 2 жилих
кімнат площею 18,5 та 12,0кв.м., кухні площею 5,2кв.м., кладової площею
3,6кв.м., коридору 3,6кв.м., загальною площею 42,9кв.м. (а.с.195 т.1).

Статтею 47 ЖК України, встановлено норму жилої площі в
Україні на одну особу в розмірі 13,65кв.м.

Оскільки судом встановлено, що жилу площу, яка б
відповідала вимогам ст. 47 ЖК України неможливо виділити позивачам, які є
подружжям (а.с.19) та відповідачці ОСОБА_3, яка є інвалідом 1 групи (а.с.105)
суд вважає, що вимоги позивачів не ґрунтуються на законі і тому в їх
задоволенні необхідно відмовити за безпідставністю.

Так як позивачам відмовлено в задоволенні позову, судові
витрати понесені ними при зверненні до суду не підлягають стягненню з
відповідачки, відповідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10; 11; 208; 209; 212; 214; 215; 223 ЦПК
України,  суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на будинковолодіння, визначення порядку  користування жилим приміщенням житлового
будинку, відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження протягом 10 днів з часу проголошення рішення та подачі
апеляційної скарги протягом 20 днів з часу подачі заяви до Апеляційного суду
Полтавської області через Миргородський міськрайсуд або подачі апеляційної
скарги в строк передбачений для подачі заяви.

Суддя: / підпис /

«Оригіналу відповідає»:

Суддя Миргородського

міськрайонного суду

Полтавської області                                                                                В.М.Куцин