Справа
№ 2 - 270
29 січня 2007  року                                                                          Ялтинський міський
суд Криму
у складі судді:
за участю прокурора:                                             СКЛЯР О.В.
адвокатів:                                           ОСОБА_1, ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі  Ялтинського міського
суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи: нотаріуса
Першої Ялтинської державної нотаріальної контори Максімцевої Олени Сергіївни
про визнання недійсними договорів купівлі - продажу частки будинку і земельної
ділянки, визнанні їх договором довічного утримання та його розірвання,
уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати недійсними договори купівлі -
продажу від 16 липня 2004 року 38 часток будинку АДРЕСА_1 і 38 часток
земельної ділянки за тією ж адресою; визнати дані правочини  договором довічного утримання і розірвати
його, повернувши спірні частки будинку і земельної ділянки в його власність.
мотивує тим, що оспорювані договори купівлі - продажу були укладені внаслідок
обману з боку відповідачки і введення його в оману щодо характеру правочину,
оскільки до укладення оспорюваних договорів у нього з чоловіком відповідачки -
ОСОБА_5  існувала усна домовленість про
укладення договору довічного утримання на умовах щомісячних виплат йому
утримання у розмірі 250 гривень і його довічного проживання в спірній частці домоволодіння.
Разом з тим, перед здійсненням правочину в нотаріальній конторі, з боку ОСОБА_5
до нього був застосований психічний тиск, внаслідок чого він підписав
оспорювані договори купівлі - продажу, розраховувавши при цьому на порядність
відповідачки. Після укладення оспорюваних договорів, відповідачка і її чоловік
виконували умови усно укладеного договору довічного утримання і протягом року
виплачували йому щомісячно по 250 гривень, він продовжував проживати в своїй
квартирі. Проте, після звернення ним до суду із даним позовом, відповідачка
припинила виплачувати йому утримання, а в липні 2006 року виселила його з
квартири за рішенням суду. Вважає, що укладені між ними правочини по купівлі -
продажу є удаваними, вчиненими з метою приховання укладення договору довічного
утримання, а тому просить визнати їх
недійсними і розірвати.
Відповідачка і її представник позов не
визнали, пояснивши, що після смерті дружини, в 2004 році, ОСОБА_3 пропонував
всім співвласникам будинку придбати його частку, оскільки збирався виїхати на
постійне місце проживання до Білорусі, до своїх родичів. Всі співвласники
будинку, окрім ОСОБА_4, від свого права переважної покупки відмовилися.
Відповідачка при цьому стверджує, що ніяких розмов  про укладення договору довічного утримання
між нею і ОСОБА_3 ніколи не було, і ніякого щомісячного утримання вона йому не
виплачувала. Вранці, 16 липня 2004 року, вона передала ОСОБА_3 гроші в сумі
після чого, в державній нотаріальній конторі ними були укладені
оспорювані ОСОБА_3 договори купівлі - продажу. При цьому нотаріусом були
роз'яснені ОСОБА_3 всі наслідки правочинів, які їм укладаються, було поставлене
питання про те,  чи була здійснена оплата
за продаж будинку і земельної ділянки, чого позивач не спростував, а навпаки
підписав договори. Після укладення договорів позивач, як і обіцяв, виїхав до
Білорусі, проте через деякий час повернувся, після чого попросив дати йому час
на збір речей, потім захворів, виїхав в санаторій, постійно продовжуючи своє
проживання, а в липні 2005 року, несподівано для них, звернувся до суду з  даним
позовом. Зрозумівши, що ОСОБА_3не збирається залишати придбану нею
частку будинку, вона звернулася до суду з позовом про його виселення, який
рішенням суду від 06 червня 2006 року був задоволений. Мотивом поведінки
позивача вважає те, що через рік після укладення ними договорів купівлі -
продажу ціни на нерухомість значно зросли.

Третя
особа - державний нотаріус Максімцева в суді пояснила, що 16 липня 2005 року
нею були посвідчені договори купівлі - продажу частки будинку і земельної
ділянки між ОСОБА_3 і ОСОБА_4. Договори в повному обсязі були нею прочитані на
російській мові, роз'яснені наслідки їх укладення, у присутності всіх сторін
правочину обговорювалася сума, в яку оцінювалося відчужуване майно. На її
питання продавець (ОСОБА_3) відповідав, що зміст договорів йому зрозумілий, а
на питання про оплату відповів, що «вони свої люди, розібралися», з чого вона
зрозуміла, що оплата була здійснена, після чого він в добровільному порядку
підписав договори. Після укладення договорів, з претензією про неотримання від
покупця грошей, ОСОБА_3прийшов до неї тільки через рік.

Суд,
вислухавши думку сторін, прокурора, адвокатів, показання  свідків, дослідивши матеріали справи, вважає,
що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 16 липня 2004 року між
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були укладені договори купівлі - продажі 38 часток будинку
АДРЕСА_1 Вартість частки будинку і земельної ділянки були визначені по 25000
гривень кожен (а.с. 154, 155).  Договори
були посвідчені нотаріусом державної нотаріальної контори Максімцевою О.С.

Через
рік, 29 липня 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом,
стверджуючи, що дані договори є удаваними,
вчиненими ним внаслідок обману з боку відповідачки і її чоловіка, з яким
у нього існувала усна домовленість на укладення договору довічного утримання, а
також внаслідок психологічної дії з його сторони.

Оскільки
відповідачкою не були дотримані умови фактично укладеного між ними договору
довічного утримання, просить суд його розірвати.

Згідно
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У
судовому засіданні у якості  свідка була
допитана ОСОБА_6, яка також є власницею 14 частки будинку АДРЕСА_1. Вона
пояснила, що в 2004 році ОСОБА_3пропонував їй купити його частку домоволодіння,
від чого вона відмовилася, підписавши у нотаріуса відмову від права переважної
покупки. Укласти з ним договір довічного утримання ОСОБА_3 їй не пропонував.
Також вона пояснила, що ОСОБА_3 розказував їй, що він продаватиме свою частину
будинку і виїде жити до Білорусі. Дані показання свідка ОСОБА_6 повністю
співпадають з поясненнями відповідачки і підтверджуються її письмовою заявою на
ім'я нотаріуса (а.с. 45). Не вірити даним показанням свідка у суду немає ніяких
підстав.

Крім
того, позивач сам підтвердив, що у момент підписання оспорюваних договорів йому
було відомо, що він підписує саме договори купівлі - продажу, а не договір
довічного утримання. Також ОСОБА_3 не заперечував, що конкретно з ОСОБА_4
ніяких розмов з приводу укладення договору довічного утримання він не вів, а
вирішував ці питання з її чоловіком. Разом з тим, договори були укладені саме з
ОСОБА_4, а не з ОСОБА_5, який також написав в нотаріальній конторі заяву про
відмову від права переважної покупки. Крім того, на підтвердження  наміру ОСОБА_3 укласти саме договір купівлі -
продажу, а не договір довічного утримання свідчить і факт укладення ним
договору на відкриття і обслуговування поточного рахунку за 11 днів до
оформлення договорів, тобто про намір одержати від правочину певну суму грошей.
Про намір укласти саме договір купівлі - продажі свідчить також заява ОСОБА_3
до договору купівлі - продажу про те, що він є вдівцем і дружини у нього немає
(а.с. 50).  Позивач також не заперечує,
що після укладення договорів він виїхав до Білорусі,  що відповідає поясненням відповідачки і
показанням свідка ОСОБА_6. Проте, через нетривалий час, з невідомих причин, він
повернувся і продовжив проживати в частці будинку, яка раніше йому належала.

Також
суд вважає нелогічним і сумнівним в поведінці позивача і те, що він звернувся
до суду з даним позовом, якщо відповідачка дійсно, як він стверджує,
дотримувала протягом року умови договору довічного утримання, здійснювала
щомісячні  виплати і не перешкоджала його
проживанню в спірній частці будинку.

Таким
чином, суд вважає, що позивач не довів обставин укладення договорів, на які він
посилався в обґрунтування своїх вимог.

Представлена
ним квитанція від 19 грудня 2003 року про замовлення в БТІ витягу для
укладення договору довічного утримання, не може служити підставою для висновку
суду про його дійсний намір укласти саме цей вид договору, оскільки: по-перше, витяг БТІ
видається для вчинення будь-якого виду правочину з нерухомим майном, а
по-друге, шляхом дослідження в судовому засіданні матеріалів інвентарної
справи, було встановлено, що витяг, виданий за замовленням ОСОБА_3, не відповідає номеру витяга, який
послужив підставою для укладення оспорюваних договорів купівлі - продажу.

Що
стосується допитаних в судовому засіданні свідків з боку позивача -
ОСОБА_7,  ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, то
про правовідносини, що склалися між сторонами, їм було відомо тільки зі слів
самого ОСОБА_3, в яких-небудь подіях укладення оспорюваних договорів особистої
участі вони не приймали, а тому їх пояснення не можна вважати
достовірними.

На
підставі викладеного, керуючись   ст.ст.
3, 10, 59, 60, 205, 212, 213, 215, 217, 218 ЦПК України,  суд

В И Р І
Ш И В :

У
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі - продажу
частки будинку і земельної ділянки, визнання їх договором довічного утримання
та його розірвання - відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_3 витрати по інформаційно - технічному забезпеченню справи в сумі 30
(тридцять) гривень.

Рішення
може бути оскаржене в Апеляційний суд АРК через Ялтинський міський суд в строки
та  порядку, передбаченими статтями 294,
296 ЦПК України.

Суддя: