У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства “Дарницький комбінат будівельних матеріалів і
конструкцій”, третя особа Фонд соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України, про стягнення заборгованості по
відшкодуванню шкоди та компенсації за її несвоєчасну виплату, за касаційною
скаргою Відкритого акціонерного товариства “Дарницький комбінат будівельних
матеріалів і конструкцій” на рішення Дніпровського районного суду міста Києва
від 30 червня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 5 грудня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2005 р. ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ВАТ “Дарницький
комбінат будівельних матеріалів і конструкцій”, третя особа Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України, про стягнення заборгованості по відшкодуванню шкоди та компенсації за
її несвоєчасну виплату.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка зазначала, що з 1963 р. працювала у
відповідача на посаді бетонниці. У 1979 р. у неї виявлено професійне
захворювання, а висновком МСЕК від 4.12.1991 р. встановлено 35 % втрати
професійної працездатності та визнано інвалідом ІІ групи безстроково. Наказом
від 25.01.1992 р. її звільнено з роботи як інваліда ІІ групи. Розмір
отримуваних нею від відповідача сум відшкодування шкоди, завданої ушкодженням
здоров'я, становив 61 грн. За період з травня 1992 р. по квітень 2001 р.
відповідач неодноразово здійснював перерахування суми відшкодування шкоди,
однак при цьому не врахував всі коефіцієнти підвищення тарифних ставок та
заробітної плати,  а саме: за квітень
1993 р. - 1,37; за вересень 1993 р. - 1,37; за вересень 1995 р. - 1,38; за квітень
1997 р. - 1,5. При врахуванні цих коефіцієнтів за вказані періоди відповідач
повинен був виплачувати їй станом на квітень 2001 року 170 грн., замість 69
грн. 50 коп.

Вважаючи, що страхові виплати, які вона отримувала у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, відповідачем проводились з порушенням вимог законодавства, а саме: не
застосовувалися коефіцієнти підвищення тарифних ставок та посадових окладів на
підприємстві, позивачка просила суд стягнути з товариства на її користь
заборгованість по щомісячним виплатам за період з січня 1993 року по квітень
2001 року в сумі 3478 грн. 61 коп. та компенсацію за порушення терміну її
виплати  у сумі 2129 грн. 22 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 30.06.2006 р.,
залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5.12.2006  р., позов задоволено: стягнуто з відповідача
на користь ОСОБА_1 3478 грн. 61 коп. заборгованості по відшкодуванню шкоди з
січня 1993 р. по квітень 2001 р., 2129 грн. 22 коп. компенсації у зв'язку
порушенням термінів виплати відшкодування - за період з 1.01.1998 р. по квітень
2001 р.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
передачу справи на новий розгляд до місцевого суду.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Вирішуючи справу, суди керувалися Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від
23.06.1993 р. № 472 (далі - Правила), які діяли на момент встановлення позивачу
ступеню втрати працездатності і призначення
відповідних виплат.

Разом з тим судами не враховано, що Правила є спеціальним нормативним
актом, який регулював відносини по відшкодуванню власником підприємства,
установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових
обов'язків.

Згідно п. 41 Правил, якщо заяву на відшкодування шкоди потерпілий або
заінтересовані особи подали через три роки з дня визначення МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності, відшкодування шкоди провадиться з дня подання
заяви.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховний Суд України № 6 від
27.03.1992 р. “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування
шкоди” виплати, призначені, але своєчасно не одержані потерпілим або особою,
яка має право на їх одержання, а також вимоги про перерахунок (наприклад, за
відсотком втрати працездатності) сум щомісячних платежів, призначених судом або
роботодавцем, підлягають задоволенню за час, що не перевищує трьох років.

При вирішенні справи судами не були враховані зазначені положення Правил і
роз'яснень Верховного Суду України та незважаючи на звернення позивачки до суду
в жовтні 2005 р. стягнуто недоплачені виплати за весь період, тобто з січня
1993 р. по квітень 2001 р.

Крім того, відповідно до п. 28 Правил перерахований або нарахований розмір
втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної
працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку
відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи
протягом повного календарного місяця роботи.

Проігнорувавши зазначене положення,
суди встановивши середньомісячний заробіток відповідного працівника (після
підвищення тарифних ставок), не з'ясували чи не буде перевищувати нарахований
позивачці розмір відшкодування визначені обмеження.

Стягнувши на користь позивачки компенсацію у зв'язку порушенням термінів
виплати відшкодування, суди не навели належного правового обґрунтування щодо
обґрунтованості цих вимог та розрахунків, необхідних  для визначення розміру компенсації.

За таких обставин, неправильне застосування судами норм матеріального
права, призвело до неправильного вирішення справи, в зв'язку з чим ухвалені
судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства “Дарницький комбінат
будівельних матеріалів і конструкцій” задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2006 року та
ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 5 грудня 2006 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк