і м е н е м    у к р а ї н и
26 вересня 2007 року
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого     Патрюка М.В.
суддів:              Данчука В.Г.,                           Прокопчука Ю.В.,
Костенка А.В.,                Пшонки М.П., -
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3
частину спадкового майна, належного померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області
від              12 жовтня 2006
в с т а н о в и л а:
У квітні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що її мати, ОСОБА_4, з                   15 грудня 1987 року до
ІНФОРМАЦІЯ_2 - дня смерті - перебувала в юридичному шлюбі з ОСОБА_3 і що за час
шлюбу вони набули майно, яке є спільною сумісною власністю, зокрема, позивачка
вказувала, що за спільні кошти побудували садовий будинок № 20, гараж № 189 у
кооперативі “Мотор”, придбали легковий автомобіль марки ГАЗ-М-20 та причіп
саморобний, 1994 року виготовлення.
ОСОБА_1 вказувала на те, що вона фактично впродовж 6 місяців з дня смерті
матері прийняла спадщину за домовленістю з ОСОБА_3, але їй на той час нічого не
було відомо про вказане в цьому позові майно у зв'язку з відсутністю його
Позивачка вважає, що після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який перебував у
шлюбі з відповідачкою з 20 травня 2003 року, має право на 1/3 частину
спадкового майна, що залишилося після смерті її матері, але в даний час
зареєстроване за ОСОБА_3 у цілому, а саме: легковий автомобіль марки ГАЗ-М-20,
причеп саморобний, номерний знак 0699ХВ; гараж № 189 в автокооперативі
“Мотор”;  садовий будинок АДРЕСА_1.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22
червня 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2006 року
рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення,
постановленого апеляційною інстанцією, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, міськрайонний суд виходив із того, що спірне
майно, набуте ОСОБА_4 і ОСОБА_3 як членами сім'ї  після реєстрації шлюбу, є їхньою спільною
власністю на підставі ст. 112 ЦК УРСР, ст. ст. 22, 28 КпШС України, а позивачка
ОСОБА_1 за заповітом своєчасно прийняла спадкове майно після смерті ОСОБА_4,
яке за винятком обов'язкової частки ОСОБА_3 належить їй.

Скасовуючи це рішення й постановляючи нове про відмову в позові,
апеляційний суд виходив із того, що відповідно до ст. ст. 112, 115 ЦК УРСР
тільки учасник спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї
частки зі спільного майна, а оскільки обидва власники цього майна померли, то
виділ частки спадкоємцям без узгодження цього питання хоча б з одним з
учасників спільної часткової власності є неможливим.

Крім того, ОСОБА_1 за життя співвласника ОСОБА_3 з позовом до нього не
зверталася, оскільки погодилася з тим, що майно повинно залишитися йому.

З таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він усупереч             ч. 4 ст. 60 ЦПК України
ґрунтується на припущеннях та на неправильному застосуванні норм матеріального
права.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 погодилася на залишення
спадкового майна ОСОБА_3, нічим не підтверджений, ґрунтується на припущеннях та
не має значення за умови прийняття ОСОБА_1 іншого майна, крім спірного.

Висновок суду першої інстанції щодо визначення спірного майна як спільної
сумісної власності членів сім'ї, подружжя ОСОБА_3 відповідно до ст. 112 ЦК УРСР
та ст. ст. 22, 28 КпШС України є вірним, таким, що ґрунтується на доказах, яким
дана належна оцінка.

Такий висновок відповідає п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України
від 22 грудня 1995 року № 20 “Про судову практику у справах за позовами про
захист права власності”, в якому міститься роз'яснення про те, що, розглядаючи
позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України “Про власність”, ст. 22
КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, та що
частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна,
виділі її зі спільного майна, відкритті спадщини.

Законом не заборонено виділ частки майна зі спільної сумісної власності,
яке перейшло в такому ж статусі до спадкоємців, якими у справі є обидві
сторони.

Наведене свідчить про те, що, безпідставно скасовуючи законне та
обґрунтоване рішення суду першої інстанції, постановлене в межах заявлених
вимог, апеляційний суд порушив норми процесуального права - ст. ст. 212-303,
309 ЦПК України, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню відповідно
до ст. 339 ЦПК України із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2006 року
скасувати, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від
22 червня 2006 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

В.Г. Данчук  А.В. Костенко  Ю.В. Прокопчук  М.П. Пшонка