Справа № 2-19807
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

01 листопада 2007 року Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді  Виниченко Л.М.

при секретарях       Біляр Л.В., Ткач І.М., Артеменко
В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в
залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
таким, що втратив право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про
визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1. Вимоги мотивує тим, що в спірне житло переселились у 1973
році в зв”язку з обміном квартир він, його мати та відповідач, який є його
батьком. Мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько не проживає в спірній квартирі з
30.10.2003 року, так як зайнявся облаштунком свого особистого життя. З квітня
2003 року всі комунальні та телефонні послуги оплачує він (позивач), сплатив
заборгованість по квартплаті, яка рахувалась за наймачами квартири станом на
2003 рік. Дніпровським районним судом м. Києва 28.04.2004 року було
постановлене рішення за позовом відповідача до нього про вселення в квартиру
яким зобов”язано не чинити перешкод та вселити ОСОБА_2 до  спірного житлового приміщення, проти чого він
не заперечував. Однак в процесі виконання цього рішення відповідач відмовився
взяти колючі та заселятися в квартиру. Останній з ним спілкуватися не бажає,
має нову родину. На даний час в квартирі проживає він з сім”єю. Просить визнати
відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням
на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України.

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені вимоги та обставини, викладені в позові, доповнив, що відповідач
добровільно залишив квартиру в квітні 2003 року, виніс звідти все майно,
залишивши одні меблі, які зіпсував; на даний час у батька є нова родина, його
місце проживання: АДРЕСА_2, де живе по даний час з ОСОБА_3. Однак 31.05.2007
року за його (позивача) відсутності через хворобу органами державної виконавчої
служби Дніпровського району відповідача було вселено до квартири АДРЕСА_1. При
цьому нових ключів йому надано не було, тому 04.06.2007 р. в квартиру зміг
потрапити лише зламавши замки в присутності
працівників міліції та свідків, тоді ж виявилось, що пропали належні
йому та його родині речі, про що подав заяву до органів внутрішніх справ.
Вважає, що відповідач наміру проживати в квартирі не має. ОСОБА_2 тероризує
його, надсилав листи з погрозами, застосовував фізичну силу, має неадекватну
поведінку, хоче відібрати квартиру та продати її. Спільне проживання з
відповідачем в одній квартирі, з огляду на його поведінку, може спричинити
шкоду здоров”ю його та його родині.

Представник позивача підтримала позов, просила
його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов не
визнав, в письмових запереченнях наданих суду вказав, що  змушений був проживати в іншому місці з
причин, які не залежали від нього, після смерті дружини в сина до нього виникли
неприязні відносини; рішення Дніпровського районного суду м. Києва від
28.04.2004 року про його вселення було виконане лише формально, так як ключів
позивач йому ніяких не давав, а лише пообіцяв зробити ключі, яких він так і не
отримав; вселитися на даний час не може, тому що ОСОБА_1 перешкоджає йому в цьому.
Через це ним був отриманий дублікат виконавчого листа від 19.06.2006 року, який
направлений на виконання; в нього відсутнє постійне місце проживання, тому
змушений знімати квартиру зі своєю дружиною у м. Вишневому. Пояснив, що вже
після смерті дружини коли він цілодобово чергував, так як працював з травня по
вересень 2003 року конс”єржем на Троєщині, повернувшись додому побачив, що
встановлені броньовані двері від яких ключів не мав. Двері були поставлені в
червні - липні 2003 року. Тому жив тоді на вокзалі, в гаражах, в парадних
будинків. Син до смерті матері в квартирі не проживав. Позивач ображав його та
його нову дружину, коли вони приходили 23.02.2004 року, то вигнав їх з
квартири. Ключів йому не давав. У м. Вишневе він постійно не живе.  В спірній квартирі були його речі, нічого
звідти він не забирав та не виносив. Він часто хворіє, має вади слуху.

Представник відповідача та представники
прокуратури проти задоволення позову заперечували.

На
останні судові засідання відповідач та його представник не з”являлись, про час
та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про що
свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток, про причини неявки
суду не повідомив (а.с. 221, 222), в зв”язку з чим суд, з урахуванням думки
позивача,  вважає за можливе ухвалити
заочне рішення, згідно ст. ст. 224, 169 ч. 4 ЦПК України, за відсутності
відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Свідок ОСОБА_4, яка була сусідкою сторін, в
судовому засіданні засвідчила, що була присутня при вселенні відповідача в
спірну квартиру, тоді ж давали йому ключі, взяти він їх відмовився. ОСОБА_2
добровільно пішов з квартири, так як після смерті дружини знайшов іншу жінку.
Він хотів привести її жити в квартиру, але позивач сказав, щоб вони йшли жити в
інше місце.

Свідок ОСОБА_5, в судовому засіданні
засвідчила, що після смерті дружини відповідач в спірній квартирі не проживав,
залишив квартиру добровільно; бачила, як весною та влітку 2006 року відповідач
приходив вдвох з жінкою та заглядали у вікна квартири, приходив і сам місяців
через 2-3 після смерті ОСОБА_6, але ключа в нього не було, тому не міг зайти в
квартиру. Стосунки між сторонами погані.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
засвідчила, що є знайома відповідача, він просився до неї переночувати, ночував  двічі: в тому та в цьому році, тоді
пояснював, що позивач у дверях поміняв замки, його не впускає, ночував у неї на
дачі. ОСОБА_2 живе по людях.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні засвідчив,
що з відповідачем 2-3 роки тому декілька разів приходили в квартиру на вул.
Стальського, останній хотів там переночувати, але в квартиру попасти не могли,
так як не відкрили двері.

Свідок ОСОБА_9, яка є двоюрідною сестрою
позивача, в судовому засіданні засвідчила, що на даний час в квартирі по вул.
Стальського живе сім”я ОСОБА_1, відповідач там не проживає. Їй відомо, що
останній живе у м. Вишневе з дружиною, була там в нього в листопаді 2003 року.
Сторони з приводу квартири багато років конфліктують, зовсім напружені стосунки
в них стали після смерті матері позивача. Як відповідач залишав квартиру їй не
відомо.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його
представника, відповідача, представника відповідача, представника прокуратури,
свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Ордер від 11.05.1973 року на квартиру АДРЕСА_1
виданий на ім”я ОСОБА_2 - відповідача по справі, та членів його сім”ї: дружини
ОСОБА_6 та синаОСОБА_1. - відповідача (а.с. 20).

На даний час в спірній квартирі зареєстровані
сторони по справі та малолітня ОСОБА_10, 2005 року народження (довідка форми №
3, видана ЖРЕО № 408 від 12.07.2006 р. - а.с. 21).

Як вбачається із копії посвідчення, відповідач
є інвалідом 2 групи (а.с. 66).

Вимоги позивача про визнання відповідача
таким, що втратив право користування жилим приміщенням ґрунтуються на положеннях
ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва
від 28.04.2004 року постановленим по цивільній справі № 2-16381-2004 р. за
позовом ОСОБА_2 доОСОБА_1. про усунення перешкод в користуванні житловим
приміщенням та вселення позов було задоволено та вселено ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Суд не може взяти до уваги, як доказ про те,
що відповідач не бажає проживати в спірній квартирі та не цікавиться нею акт №
52814 від 25.06.2004 року, складений державним виконавцем при виконанні
вищевказаного рішення суду, в якому зазначено, що стягувач відмовився вселятися
в квартиру АДРЕСА_1 та брати ключі (а.с. 16), оскільки в подальшому, як
свідчать копії матеріалів виконавчого провадження, позивач звертався до
державної виконавчої служби у Дніпровському районі м. Києва із заявою від
20.06.2006 року з проханням примусово виконати рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 28.04.2004 року про його вселення в спірну квартиру (а.с.
228).

При цьому суд також враховує те, що дана
позовна заява подана до суду 04.07.2006 року, відповідачем виконавчий лист про
вселення для виконання подавався до державної виконавчої служби 20.06.2006
року, тобто напередодні подачі позову, що свідчить про те, що відповідач не
втратив інтересу до спірного житлового приміщення, має намір в ньому проживати
та користуватися ним.

Згідно актів державного виконавця від
24.07.2006 року, від 07.08.2006 року, від 22.08.2006 року, від 05.09.2006 року
відповідач з”являвся в призначений державним виконавцем час для вселення до
спірної квартири, проте двері йому не відкривали (а.с. 237, 240, 242, 244).
Відповідно акту державного виконавця від 25.05.2007 року боржник відмовився
виконати рішення суду про вселення ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи тим,
що він не отримав вимогу та не був ознайомлений із вселенням на цю дату, в
зв”язку з чим вселення було перенесене на 31.05.2007 року (а.с. 250). Як
вбачається із актів державного виконавця від 31.05.2007 року вселення
31.05.2007 року відбулось в примусовому порядку, двері в квартирі не
відкривали, в зв”язку з чим замки були відкриті працівниками ЖРЕО № 408, після
чого відповідач потратив до квартири (а.с. 251, 252).

За наведених обставин суд також не може
прийняти до уваги акт від 07.06.2006 року, затверджений начальником ЖРЕО-408,
про непроживання відповідача в спірній квартирі з квітня 2003 року (а.с. 17).

В судовому засіданні безспірно встановлено, що
між сторонами склались неприязні та ворожнечі стосунки, постійно виникають
конфлікти, сварки, що підтверджується також зверненнями позивача та відповідача
до правоохоронних органів, показами свідків. Також свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_5
засвідчили суду про те, що відповідач коли приходив в спірну квартиру не міг
туди потрапити через відсутність ключів; свідок ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2
ночує по людях.

З вищевказаних підстав суд не бере до уваги
пояснення свідків з боку позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_2 спірне
житлове приміщення залишив добровільно, до того ж свідок ОСОБА_4 засвідчила, що
відповідач у квартирі АДРЕСА_1 хотів проживати зі своєю новою дружиною, проте
позивач йому це не дозволив.

Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій
відсутності наймача або членів його сім”ї за ними зберігається жиле приміщення
протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання
особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому
порядку.

Пунктом 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України “Про деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу України” від 12.04.1985 року № 2 зі
змінами у справах при визнання наймача або члена його сім”ї таким, що втратив
право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з”ясовувати причини
відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може
продовжити пропущений строк.

На підставі викладеного
суд вважає, що позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а
тому задоволенню не підлягає, так як суду не доведено те, що відповідач не
проживав у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, до того ж
він за наведених вище обставин не втратив інтерес до спірного житла та має
намір проживати в ньому.

Керуючись ст. ст. 71, 72 ЖК України, п.10
Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України” від 12.04.1985 року № 2
зі змінами, ст. ст. 10, 11, 58, 60, 61, 62, 63, 64, 88, 169, 208, 215, 224-226
ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим
приміщенням відмовити.

Рішення може бути
оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м.
Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі заяви про
апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що
його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя                             Л.М.Виниченко