Справа|річ|
№ 2-393407
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

29 листопада 2007 року Ленінський районний суд м.
Севастополя в складі:

головуючого - судді Пузіної В.І.

при секретарі - Басовій О.А.,

розглянувши|розгледівши|
у відкритому|відчиненому|
судовому засіданні в місті Севастополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розділ спільно нажитого майна та вселення, зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру, суд

|шлюбу|

В С Т А Н О В И В:

Позивач по первісному позову звернувся до суду 03.09.2007
року з позовами, які об'єднані в одне провадження, вимоги яких підтримав в
судовому засіданні. Вказує, що перебував в зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою з грудня 2000 року по квітень 2007 року. В період шлюбу на ім'я
ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 02.02.2001 року була придбана квартира
АДРЕСА_1, отже дана нерухомість являється спільно нажитим майном подружжя.
Вказує, що вніс з особистих коштів 4500 доларів США, які залишились від продажу
своєї квартири АДРЕСА_2, для придбання спірної нерухомості. Просить розділити
спільно нажите майно, виділивши йому у власність 12 частку квартири.
Враховуючи, що відповідачка навмисно змінила замки в квартирі, перешкоджає йому
в проживанні, просить суд вселити його в спірну квартиру.

Представник позивача позов підтримала.

Представники відповідачки з позовом не погодились,
просять задовольнити зустрічний позов. Пояснили, що ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу
мала на праві власності квартиру АДРЕСА_3, яку подарувала іншій особі
19.01.2001 року. За договором позики, укладеному 03.11.2000 року, також до
реєстрації шлюбу, відповідачка отримала від ОСОБА_3 8000 доларів США, на які і
придбала квартиру АДРЕСА_1 вже перебуваючи в шлюбі. Отже вважають, що спірна
квартира не є об'єктом спільно нажитого майна і розділу не підлягає, тому
просять визнати за ОСОБА_2 право власності на цілу квартиру. Оскільки ОСОБА_1 в
квартирі не зареєстрований, права користування не має, тому вселенню не
підлягає.

Позивач та його представник з вимогами зустрічного позову
не погодились, визнали, що ОСОБА_2 мала на праві особистої власності квартиру
АДРЕСА_3, однак безкоштовно нею розпорядилась, гроші за договором дарування від
19.01.01 року не отримала, строк позовної давності для визнання договору дарування
договором купівлі-продажу пропустила, тому вважають доказаним той факт, що
ОСОБА_2 не мала коштів для покупки спірної квартири 02.02.2001 року і ОСОБА_1
вніс половину її вартості.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали
цивільної справи, суд вважає|гадає|,
що позови не підлягають задоволенню.

Судом встановлено|установлено|,
що сторони перебували  в  зареєстрованому  шлюбі|шлюбі|
з 08.12.2000 року, прізвище відповідачки до реєстрації «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с.65),
шлюб розірваний в квітні 2007 року (а.с. 7). 03.11.2000 року тобто до
реєстрації шлюбу, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, на
підтвердження укладення якого була видана розписка (а.с.43). На виконання умов
даного договору 19.01.2001 року замість повернення коштів ОСОБА_2 договором
дарування передала належну їй квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 (а.с.34). 02.02.2001
року на отримані за договором позики кошти ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1.

Суд враховує, що спірними є сімейні правовідносини, які
виникли між сторонами до 2004 року, після реєстрації шлюбу, тому режим
придбаного майна суд визначає за правилами КпШС України та ЦК України, які
діяли на той час.

Відповідно до ст.. 24 КпШС України майно, яке належало
кожному з подружжя до укладення шлюбу… являється власністю кожного з них. Кожен
з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджується належним йому
роздільним майном.

Сторонами визнано, тому не підлягає доказуванню, що до
укладення між сторонами шлюбу ОСОБА_2 належала на праві власності квартира
АДРЕСА_3, ОСОБА_1 - квартира АДРЕСА_2.

Письмовими доказами суду доведено, що між відповідачкою
(до шлюбу ОСОБА_2) та ОСОБА_3 був укладений договір позики, на підтвердження
укладення якого була видана розписка(суд оглянув її оригінал), згідно з якою
ОСОБА_2 отримала 8000 доларів США з зобов'язанням повернути таку ж суму, або
передати належну їй квартиру. Отже суд погоджується з доводами представників
відповідачки і вважає, що отримані гроші являються особистим майном ОСОБА_2,
оскільки отримані до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1, не являються спільно нажитими
і обов'язок повернення боргу на ОСОБА_1 не розповсюджувався. Також суд
погоджується з тим, що договір дарування 19.01.2001 року ОСОБА_2 своєї квартири
ОСОБА_4(а.с.34) вже в період шлюбу відповідав вимогам ст.. 24 КпШС України і не
порушував прав ОСОБА_1 Те, що відповідачка повернула дружині кредитора не
гроші, а квартиру, не суперечить закону і умовам договору позики,
підтвердженого розпискою.

Суд вважає, що пояснення позивача та його представника
про те, що гроші за договором дарування від 19.01.01 року відповідачка не
отримала, строк позовної давності для визнання договору дарування договором
купівлі-продажу пропустила, не відносяться до підстав заперечень сторони
відповідача, тому що стосуються договірного права, тоді як підстави відповідача
виникають  з зобов'язань.  Крім того, безкоштовність та дійсність
договору дарування від 19.01.01 року представники відповідача не оспорюють.

Таким чином суд вважає доведеним, що квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_2 придбала за особисті кошти, тому, незважаючи на те, що нерухомість
придбана в період шлюбу, відповідно до ст..24,22 КпШС України вона не являється
спільно нажитим майном і не являється об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Суд не приймає до уваги доводи позивача, якими він обґрунтовує  позов, оскільки вони не доведені.

Сторони були попереджені судом про обов'язок, згідно зі
ст.. 27 ч.2 ЦПК України, для підтвердження своїх заперечень подати усі наявні у
них докази. Суд на підставі ст.. 10,11,60 ЦПК України, а саме керуючись принципами
змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, розглянув
позовні вимоги в межах заявленого і на підставі доказів, які представлені
кожною стороною.

Так, позивач вказує на те, що продав належну особисто
йому квартиру 22.05.1999 року, гроші від продажу заховав в гаражі, протягом
певного часу відкладав певні суми з зарплати та за домовленістю з ОСОБА_2
передав їй ці гроші та вони спільно купили на них спірну квартиру. Дані
обставини підтверджують допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Суд критично
оцінює пояснення свідків, оскільки спірні обставини їм відомі зі слів позивача,
вони не були очевидцями заховання грошів, самі ці гроші не бачили.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу
квартири ОСОБА_1 22.05.1999 року отримано 5000 грн., а не доларів.  Позивачем не надані допустимі докази того,
звідки він отримував та як відкладав кошти, щоб до 02.02.2001 року зібрати 4500
доларів США, враховуючи, що до січня 2000 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_7
(а.с.66). Факт та інший строк припинення сімейних відносин з ОСОБА_7 позивачем
не доведений, отже суд погоджується з виводами представників відповідачів з
даного приводу, що подружжя мали спільний бюджет і могли витратити як гроші від
продажу квартири так і заробітну платню позивача.

Отже суд вважає, що позивачем не доказано, що квартира
АДРЕСА_1 придбана на спільні гроші, являється спільно нажитим майном, тому
вимоги про її розділ та визнання права власності на 12 частку в порядку
розділу задоволенню не підлягає.

В наслідок цього не підлягають задоволенню вимоги на
підставі ст.. 155 ЖК України про вселення позивача в квартиру АДРЕСА_1,
оскільки його суб'єктивне право не порушено, тому що права власності в спірній
квартирі він не має, членом сім'ї власника житла не являється.

Разом  з тим, суд
вважає, що і ОСОБА_2 позов не доведений. Суду не надано доказів того, що її
право власності на спірну квартиру порушено. В межах заявлених підстав
зустрічного позову суд не вбачає у вказаних правовідносинах спору і вважає, що
зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з позивача підлягає
стягненню недоплачена ним сума судового збору, виходячи з реальної вартості
майна, на яку він претендує. Ціна двокімнатної квартири на вул.. Леніна складає
не менш ніж 300000 грн., вартість 12 частки - 150000 грн., отже 1% судового
збору складає 1500 грн., недоплата складає 1449 грн.

На підставі  ст.
24,22 КпШС України, ст.. 155 ЖК України, керуючись ст.ст.10,11,60,88, 212-215
ЦПК| України суд

В И Р І Ш И В|розв'язав|:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ
спільно нажитого майна, визнання права власності на 12 частку квартири
АДРЕСА_1 та вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в сумі
1449 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення|розв'язання,вирішення,розв'язування|
може бути оскаржено в Апеляційний суд м. Севастополя протягом 20 днів після|потім| подачі в Ленінський районний
суд заяви про апеляційне оскарження, яке сторони можуть подати протягом 10 днів
після|потім| оголошення рішення|розв'язання,вирішення,розв'язування|
суду, або в порядку ст.. 295 ч.4 ЦПК України.

Суддя   -