У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

5 грудня 2007 року                                                                            м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,                       Гуменюка В.І.,  Барсукової В.М.,                Косенка В.Й.,-

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3, ОСОБА_4до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Перехрестівської сільської Ради, третя особа: Виноградівська державна
нотаріальна контора про визнання рішення сільської ради частково недійсним,
визнання права власності на 1/5 частини будинку з надвірними спорудами та
визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, договору довічного
утримання частково недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, та їх неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, Перехрестівської
сільської Ради про реальний розподіл будинку,

в с т а н о в и л а:

У березні 2005 року ОСОБА_1., ОСОБА_2., яка діє в своїх інтересах та в
інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3., 23 червня 1989 року народження,
та ОСОБА_4. звернулись з зазначеним позовом, посилаючись на те, що за час
перебування в шлюбі батьки позивача ОСОБА_5та ОСОБА_7побудували будинок №
АДРЕСА_1Закарпатської області. Рішення на будівництво прийнято 23 березня 1970
року. ІНФОРМАЦІЯ_1року ОСОБА_7помер. ОСОБА_5. звернулась у 2005 році у
Виноградівський районний суд з позовом до позивачів по даній справі про
виселення з будинку, мотивуючи позов тим, що будинок належить їй на праві
власності. Коли позивачі звернулись до сільської ради та в інвентарбюро за
документами, їх повідомили, що є рішення Перехрестівської сільської ради від 24
жовтня 2003 року, згідно якого за ОСОБА_5визнано право власності на будинок з
надвірними спорудами № АДРЕСА_1Закарпатської області та видано на її прізвище
техпаспорт. Позивачі вважають, що рішення сільради від 24
жовтня 2003 року в частині визнання за ОСОБА_5. права власності на будинок є незаконним і підлягає скасуванню із
наступних підстав. Будинок, в якому проживають позивачі, до квітня 1991 року відносився до колгоспного двору,
що стверджується
довідками сільського голови, погосподарськими книгами, будинковою книгою. Батьки позивача ОСОБА_1
працювали в колгоспі все життя, а тому двір завжди був колгоспним. Позивач ОСОБА_1. та його діти -
ОСОБА_3і ОСОБА_4, постійно
проживали в цьому будинку і проживають там дотепер. Позивачка ОСОБА_2. одружилась із
позивачем ОСОБА_116 липня
1983 року. З того часу і по теперішній проживає, прописана в будинку і в погосподарській книзі. За час
перебування в шлюбі і проживанні в цьому дворі вони вклали великі кошти в нього. Зокрема: були
побудовані три свинарники, гараж, приміщення для зберігання кукурудзи, підвал, залізобетонний колодязь,
залізні ворота, лугош на
виноградник, шість каналізаційних ям, частково поміняна черепиця на даху будинку, збудований димар, частково
ззовні будинок відремонтовано і повністю побілено, побудовано добудову, якою
з'єднали літню кухню з будинком, в будинку та літній кухні поставили плиту, газифікували будинок
та провели суттєвий ремонт. Біля будинку розташована земельна ділянка площею 0,55 га, яку вони завжди всі
спільно обробляли. За
таких обставин позивачі вважають, що так як станом на 01 квітня 1991 року вони
всі проживали в колгоспному дворі, то кожен з них має право на 1/5 частину будинку. До сьогоднішнього часу не
ставили питання про встановлення за ними права власності через те, що спору не
виникало. На даний час відповідачка звернулась в суд про виселення позивачів з
будинку, мотивуючи тим, що вона є власником. Тому позивачі змушені були звернутись в суд з зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивачі за
первісним позовом та їх представник збільшили свої позовні вимоги та просили також визнати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно
від 20 вересня 2005 року та
договір довічного утримання від 27 вересня 2005 року визнати, на підставі
статті 228 ЦК України 2003 року частково недійсними. Доповнені позовні вимоги
мотивують тим, що
після зупинення провадження ухвалою суду відповідачка ОСОБА_5знаючи, що є спір
в суді про будинок, звернулась у сільську раду і неправомірно виготовила
Свідоцтво про право власності
на нерухоме майно від 20 вересня 2005 року. Після цього звернулася в
нотаріальну контору
і оформила 27 вересня 2005 року договір довічного утримання на ОСОБА_6.

ОСОБА_5. звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_4., ОСОБА_2., та їх
неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, Перехрестівської сільської Ради про
реальний розподіл будинку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19
квітня 2006 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської
області від 13 липня 2006 року, позовні
вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2., яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3.,
ОСОБА_1., задоволено. Визнано рішення Перехрестівської
сільської ради Виноградівського району від 24 жовтня 2003 року, яким визнано право власності ОСОБА_5.
на житловий будинок АДРЕСА_1,
частково недійсним. Визнано за ОСОБА_4., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. право власності на 1/5 частину будинку
з надвірними спорудами, розташованого в с. АДРЕСА_1. Визнано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (жилий будинок в
с. АДРЕСА_1),   видане
сільським   головою села Перехрестя Виноградівського
району 20 вересня 2005 року частково недійсним в 4/5 частині. Визнано договір довічного утримання
укладений 27 вересня 2006 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_6. у Виноградівській
державній нотаріальній
конторі частково недійсним в 4/5 частин будинку № АДРЕСА_1Закарпатської області. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5., ОСОБА_6. та
Перехрестівської сільської ради Виноградівського
району солідарно в користь ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_1., ОСОБА_3. судові витрати по справі, а саме: 597 грн.
держмита, сплаченого позивачами за первісним
позовом та 500 грн. витрат по оплаті допомоги адвоката.

У
касаційній скарзі ОСОБА_6. просить
скасувати постановлені у справі судові
рішення,
посилаючись на неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України “Про судову практику у справах за позовами про захист права
приватної власності” передбачено, що щодо правовідносин, що виникли до
прийняття 15 квітня 1991 року Закону України “Про власність” застосовується
чинне на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного
двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами,
що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, що
належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають
ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його
майні. Розмір частки члена колгоспного двору визначається, виходячи з рівності
усіх його членів, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Судом встановлено, що станом на 15
квітня 1991 року членами колгоспного двору, до якого відноситься будинок АДРЕСА_1Закарпатської області, були: ОСОБА_5., ОСОБА_1., ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_1.

Отже, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що кожен з вказаних осіб має право на 1/5
частку майна з колгоспного двору.

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини, громадянина,
знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин,
який порушує публічний порядок є нікчемним.

Суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що договір довічного утримання від 27 вересня 2006 року,
порушує публічний порядок.

У відповідності до частини 1 статті 335
ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або вирішені
ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно
статті 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо
визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права.

Судами першої та апеляційної інстанції
досліджено обставини справи повно, зібраним доказам дана оцінка.

Доводи скарги не спростовують висновків
суду.

Рішення ухвалені з додержанням норм
матеріального та  процесуального права,
підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Керуючись
статтями 333, 335-337, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и
л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від
19 квітня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13
липня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                        Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                                   М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко