У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 березня 2007 року                                                                                м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Гнатенка А.В.,

Костенка А.В.,

Балюка М.І.,

Левченка Є.Ф.,

Барсукової В.М.,

Лихути Л.М.,

Берднік І.С.,

Лященко Н.П.,

Пшонки М.П.,

Григор'євої Л.І.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Гуменюка В.І.,

Патрюка М.В.,

Сеніна Ю.Л.,

Косенка В.Й.,

Прокопчука Ю.В.,

Шабуніна В.М., -

розглянувши
в судовому засіданні скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про перегляд у
зв'язку з винятковими обставинами рішення Кечигівського районного суду
Харківської області від 24 жовтня 2002 року, ухвали апеляційного суду
Харківської області від 25 лютого 2003 року, ухвали Верховного Суду України від
16 листопада 2004 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4до приватного підприємства «Агропрогрес» (далі - ПП «Агропрогрес») про
витребування майна,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2001 року позивачі
звернулися в суд з позовом до ПП «Агропрогрес» - правонаступника колективного
сільськогосподарського підприємства (далі - КСП) «Прогрес» - про витребування в
натурі майнового паю, посилаючись на те, що кожен із них працював у КСП
«Прогрес» і має право на частку в його майні, що підтверджується виданими їм
свідоцтвами про право на майновий пай.

Крім того, позивачі доповнили позов
вимогами про стягнення
3 890 грн., посилаючись на те, що у зв'язку з неотриманням майнового паю
з метою обробітку землі вони змушені були придбати трактор, вартість якого
просили стягнути з відповідача.

Рішенням Кечигівського районного суду
від 24 жовтня 2002 року позов задоволено частково.

Виділено у спільну власність ОСОБА_1,
ОСОБА_2,            ОСОБА_3ОСОБА_4 у
рахунок їх майнових паїв будівлі пункту технічного обслуговування, крупорушки,
складу хімічних добрив; техніку: трактор МТЗ-80, культиватор КПС-4, борону - та
грошові кошти в розмірі 984 грн.

У решті позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду від 25 лютого
2003 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано
з відмовою позивачам у задоволенні позову.

Ухвалою Верховного Суду України від 16
листопада 2004 року в задоволенні касаційної скарги позивачів відмовлено.

У липні 2005 року до Верховного Суду
України надійшла скарга позивачів про перегляд у зв'язку з винятковими
обставинами зазначених судових рішень з мотивів неоднозначного застосування
судами загальної юрисдикції одного і того ж положення закону, оскільки постановлені
в іншій справі - справі ОСОБА_5 - з аналогічних підстав і з аналогічним
предметом позову до того ж відповідача судові рішення про відмову в позові
ухвалою Верховного Суду України від 17 лютого 2005 року були скасовані з
направленням справи на новий розгляд, за результатами якого позов ОСОБА_5
частково задоволено.

Скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354 ЦПК
України судові рішення у цивільних справах можуть бути переглянуті у зв'язку з
винятковими обставинами після їх перегляду у касаційному порядку, якщо вони
оскаржені з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної
інстанції одного і того ж самого положення закону.

Факт неоднакового застосування
Верховним Судом України одного і того  ж
положення закону  -   ст. 151 ЦПК  України
(1963 року),  ст. 9  Закону України «Про колективне
сільськогосподарське підприємство» -
стверджується ухвалою Верховного Суду України в зазначеній справі та
ухвалою від 25 листопада 2004 року у справі ОСОБА_5 до ПП «Агропрогрес» про
виділення  в натурі майнового паю.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
колективне сільськогосподарське підприємство» (далі - Закон) майно колективного
підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності.

При виході з колективного підприємства
його член набуває права отримати свою частку майна натурою, грішми або цінними
паперами відповідно до структури пайового фонду підприємства на підставі
прийнятих рішень органами колективного підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 151
ЦПК України (1963 року) ст. 11 ЦПК України (2004 року) суд розглядає справи не
інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб в межах заявлених ними вимог
і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як убачається з матеріалів справи,
позивачі, які отримали свідоцтва про право власності на майновий пай у
колективному сільськогосподарському підприємстві «Прогрес» (реорганізованому в
приватне підприємство «Прогрес»), звернулися до суду з окремими позовами (які
були об'єднані в одне провадження ухвалою суду від 20 березня 2002 року) про
витребування майнових паїв вартістю: ОСОБА_1 - 9 088 грн.,  ОСОБА_2 - 4 215 грн., ОСОБА_3 - 5 077 грн.,
ОСОБА_4 - 20 978 грн..

Позивачі просили в рахунок майнових
паїв виділити їм, як членам однієї родини комбайн «Дон» вартістю 36 000 грн.,
решту - грішми.

Постановляючи рішення про виділення
позивачам майнових паїв у натурі та про передачу в їхню власність конкретного
майна (будівель і техніки), суд першої інстанції виходив з права позивачів на
майновий пай, передбаченого ст. 9 Закону, і із структури пайового фонду
господарства з урахуванням  необхідності
забезпечення інтересів інших членів господарства та збереження технологічної
цілісності підприємства і його виробничого потенціалу.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в цій частині та постановляючи рішення про відмову в позові,
апеляційний суд виходив із того, що позивачами заявлялися вимоги про виділення
майнового паю в грошовому виразі, які є необґрунтованими, а виділення судом у
натурі іншого майна, а не того, яке просили позивачі, виходить за межі їх
позовних вимог, що є порушенням ст. 151 ЦПК України (1963 року).

Однак з висновком апеляційного суду про
порушення судом першої інстанції норми ст. 151 ЦПК України (1963
року) щодо меж судового розгляду не можна погодитися з таких підстав.

Позов як цивільно-процесуальний засіб,
яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, - це вимога
заінтересованої особи до суду про захист порушеного або оспорюваного права.

Складовими частинами позову є предмет
позову і його підстава.

Предметом позову в розумінні ст. 151
ЦПК України (1963 року) є матеріально-правова вимога позивача до відповідача,
щодо якої він просить ухвалити рішення.

Матеріально-правовою вимогою позивачів
у даній справі є вимога про виділення в натурі майнового паю, право на який
передбачено ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське
підприємство».

Підставою зазначеного позову є
обставини, якими позивачі обґрунтовували свої вимоги та надані ними докази.

Постановляючи рішення про виділення
позивачам у рахунок їх майнових паїв певного майна, ураховуючи структуру
пайового фонду та вимоги ст. 9 Закону, суд діяв у межах заявленого позову -
позову про право на виділення в натурі майнового паю - і порушень  процесуальних
норм - ст. 151 ЦПК України -
не допустив.

Висновок апеляційного суду про
вирішення судом першої інстанції спору поза межами заявлених позивачами вимог
ґрунтується на помилковому розумінні процесуального поняття предмета позову
(вимоги про виділення майнового паю в натурі) і поняття матеріального предмета
позову, тобто об'єкта (у вимогах позивачів - частина пайового фонду
господарства у вигляді комбайна “Дон” і грошових сум). Диспозитивний характер
прав сторін означає виключне право позивача на зміну підстав чи предмета
позову.

Забороняючи суду виходити за межі
заявленого позову (щодо зміни предмета і підстав позову), процесуальне
законодавство не містить заборони в заявлених позивачем межах визначати склад
конкретних матеріальних об'єктів за таким позовом.

Виділення судом із колективного майна
належної позивачам частки майна іншими, ніж зазначено позивачами матеріальними
об'єктами спору (у межах загального складу матеріального об'єкта - майна
колективного підприємства) не є порушенням меж судового розгляду і принципу
диспозитивності, закріпленого ст. 151 ЦПК України (1963 року).

За таких обставин рішення суду першої
інстанції щодо виділення частки позивачів із майна колективного господарства є
законним і обґрунтованим, яке в цій частині безпідставно скасоване апеляційним
судом.

Тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 358
ЦПК України ухвала апеляційного суду
від  25  лютого
2003 року  та  ухвала
Верховного  Суду  України
від 16 листопада 2004 року в цій частині підлягають скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції від 24 жовтня 2002 року.

Керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 25 лютого 2003 року, ухвалу Верховного Суду України від 16
листопада 2004 року в частині виділення в натурі майнового паю скасувати,
залишити в цій частині в силі рішення Кечигівського районного суду Харківської
області від 24 жовтня 2002 року.

У решті -  залишити судові рішення без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     А.Г.
Ярема

Судді:                                                                 М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

І.С. Берднік

А.В. Гнатенко

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко

А.В. Костенко

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Н.П. Лященко

Л.І. Охримчук

М.В. Патрюк

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Шабунін