У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 серпня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах

Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

Прокопчука Ю.В., Волкова О.Ф.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та
моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2на рішення Хмельницького міського
суду від 23 грудня 2003 року та рішення апеляційного суду Хмельницької області
від 24 березня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2003
року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною позовною заявою про стягнення
передбачених статтею 214 Цивільного кодексу Української РСР  індексу інфляції і 3 % річних в сумі 7791
грн., 15000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди, 168 грн. судових
витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 31 липня 2000 року він
за договором позики передав відповідачу кошти в сумі 33000 грн., які відповідач
зобов'язалася повернути до 1 жовтня 2000 року. В зв'язку із невиконанням
зазначеного грошового зобов'язання в повному обсязі  ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом.

Рішенням
Хмельницького міського суду від 23 грудня 2003 року позов задоволено частково.
Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача - 2480 грн. індексу
інфляції, - 1066 грн. 59 коп. річних, - 1000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, а всього - 4547 грн. 39 коп.

Рішенням апеляційного
суду Хмельницької області від 24 березня 2004 року рішення суду першої
інстанції щодо задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди
скасовано і у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. В решті рішення суду
першої інстанції залишене без змін.

Ухвалою
апеляційного суду Хмельницької області від 7 червня 2004 року в рішенні
апеляційного суду Хмельницької області виправлено явні арифметичні помилки, з
врахуванням чого з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3679 грн.
індексу інфляції та 1925 грн. річних, а всього 5604 грн.

У касаційній
скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у
справі судові рішення скасувати і передати справу на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із
частиною другою статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до
вимог статті 335 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах
касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Касаційний суд перевіряє
законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

З матеріалів
справи вбачається, що договір позики, укладений між позивачем і відповідачем 31
липня 2000 року, був забезпечений заставою згідно із договором застави від 31
липня 2000 року, укладеним між тими ж сторонами і посвідченим державним
нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори ОСОБА_3 (а.с.
13). Предметом застави був будинок АДРЕСА_1, який належав на праві приватної
власності ОСОБА_2

Забезпечення
заставою виконання грошового зобов'язання встановлено також рішенням Хмельницького міського суду від 21
листопада 2001 року (а.с. 28-28). Вказаним рішенням визнано недійсними прилюдні
торги проведені  2 липня 2001 року
Хмельницькою районною філією Держпідприємства “Укрспецюст” з реалізації
належного ОСОБА_2будинку і постановлено повернути кошти сплачені за будинок
покупцю - ОСОБА_4.

Як вбачається із
оскаржуваного рішення суду першої інстанції, Хмельницьким міським відділом
Державної виконавчої служби від реалізації належного відповідачу майна позивачу
було виплачено 17 липня 2001 року - 16747 грн. 50 коп, 22 лютого 2002 року -
716 грн. 50 коп.

Відповідно до
статті 181 ЦК Української РСР, який діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі
невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання
одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими
кредиторами. Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу",
іншими актами законодавства.

Статею 19 Закону
України “Про заставу”,
в редакції, яка діяла на момент задоволення за рахунок
застави грошових вимог позивача за договором позики, за рахунок заставленого
майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що
визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти,
відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках,
передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання
заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги,
якщо інше не передбачено договором застави.

Відповідно до
статті 20 вказаного Закону України, заставодержатель набуває право звернення
стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно
здійснюється за рішенням суду (арбітражного або третейського суду), на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором
застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі виконавчого листа, суду або наказу
арбітражного суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку,
якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Усупереч статтям
40, 62, 202, 2021 ЦПК України (1963 року) суди неналежно з'ясували наявність
обставин (фактів), якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються; правовідносини, зумовлені встановленим фактам та правові
норми, які регламентують ці правовідносини.

У заперечення
позовних вимог ОСОБА_2посилалася на те, що в силу статті 214 ЦК Української РСР
вона не може нести відповідальність у межах позовних вимог, оскільки передбачена цією нормою відповідальність можлива до моменту
початку примусового стягнення боргу, тобто до часу, що передував зверненню за
виконавчим написом на заставлене за договором позики майном, а не й за час
виконання стягнення за цим написом.

Суди постановили
судові рішення без дослідження та оцінки цих доводів, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись статтею
338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу
ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Хмельницького міського суду від 23 грудня 2003 року, рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 24 березня 2004 року, ухвалу апеляційного суду
Хмельницької області від 7 червня 2004 року скасувати, справу передати на новий
судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Патрюк М.В.

Судді:

Охрімчук Л.І.
Сенін Ю.Л. Прокопчук Ю.В. Волков О.Ф.