У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

4 липня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

Головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Пшонки М.П.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на
частку спадкового майна за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом”янського
районного суду м. Києва від 2 листопада 2006 року та рішення апеляційного
суду  м. Києва від 15 лютого 2007 року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на 1/6 частку спадкового майна. Позивачка зазначала,
що в ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4, внаслідок чого відкрилася спадщина,
до складу якої входять квартира АДРЕСА_1, машиномісце в підземному паркінгу
цього ж будинку та автомобіль “Suzuki Grand Vitara”, придбані батьком та відповідачкою за час шлюбу. Право на спадкування за
законом мають як спадкоємці першої черги вона, позивачка, відповідачка -
дружина покійного ОСОБА_4 та неповнолітній син відповідачки та         ОСОБА_4 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Посилаючись на те, що у встановлений законом строк з часу відкриття спадщини
вона подала до державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини,
однак нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне
майно по тій причині, що воно зареєстровано за відповідачкою, позивачка просила
про задоволення позову.

Рішенням Солом”янського районного суду м. Києва від 2 листопада 2006 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2007 року зазначене
рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання права
власності на 1/6 частку автомобіля скасовано та в цій частині ухвалено нове
рішення, яким з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 1 666 грн., що становить
1/6 частку вартості автомобіля за договором його купівлі-продажу, укладеним
ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 з ОСОБА_5. В решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

В касаційній ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на їх необгрунтованість та
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимоги про
визнання права власності на частку квартири та машиномісця, суд першої
інстанції, з чим погодився і апеляційний суд, виходив з того, що квартира та
машиномісце в паркінгу придбане відповідачкою ОСОБА_2 хоча і в період шлюбу
з  ОСОБА_4, однак за кошти, які належали
їй особисто, позивачка не довела, що в придбання спірного майна вкладено
спільні кошти відповідачки та ОСОБА_4, а тому зазначене майно належить лише
відповідачці і не є спільною сумісною власністю відповідачки та ОСОБА_4 При
цьому суд керувався ст.ст. 57 та 59 СК України.

Однак, погодитися з такими висновком не можна.

Відповідно до п. 1 розділу УІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу
України, за нормами якого судом першої інстанції вирішено спір в частині
визнання права на частку квартири та машиномісця в паркінгу, зазначений кодекс
набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших
нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли
після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав і обов”язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 1993 року і в період шлюбу, в 1998 році ОСОБА_2 уклала
з державною госпрозрахунковою організацією по наданню житлових послуг
“Київкварт-сервіс” інвестиційний договір на будівництво чотирикімнатної
квартири АДРЕСА_1 житловою площею 88,70 кв. м та загальною 169,205 кв. м з
машиномісцем в підземному паркінгу в цьому ж будинку. Після сплати обумовлених
договором 317 698 грн. 33 коп. інвестиційних коштів ОСОБА_2 в липні 2000 року
отримала на своє ім”я свідоцтва про право власності на квартиру та машиномісце.

За таких обставин відносини щодо
права власності на квартиру та машиномісце регулюються чинним на час їх
придбання КпШС України, згідно зі ст. 22 якого майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Сам по собі факт реєстрації такого
майна на ім”я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

Зробивши висновок про належність квартири та машиномісця лише   ОСОБА_2 на тій підставі, що незалежно від
перебування в шлюбі саме вона була стороною інвестиційного договору про участь
у будівництві жилого будинку з підземною автостоянкою, кошти на виконання цього
договору вносились від її імені, а отримані нею вони в результаті продажу своєї
квартири по АДРЕСА_2 та укладення нею ж договорів позики, суд не врахував, що
шлюб передбачає спільне проживання, ведення спільного господарства і придбання
майна для потреб сім”ї, та у зв”язку з цим належно не перевірив посилань
позивачки на те, що фактично договори позики не укладалися, а на виконання
інвестиційного договору витрачалися не лише кошти від реалізації її квартири, а
і кошти, отримані від реалізації спільних квартир ОСОБА_4 та ОСОБА_2 по
АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3, двохкімнатна квартира по АДРЕСА_2 отримана ними в
результаті обміну належної ОСОБА_4 однокімнатної квартири по АДРЕСА_4 з
відповідною доплатою за рахунок спільних коштів. Також при цьому не дав суд
оцінки і тому факту, що квартира по АДРЕСА_2 є однокімнатною і належала крім
відповідачки ще двом особам та її з ОСОБА_4 сину в рівних частках, а продаж її
вчинено в лютому 1999 року за 5 646 грн. 32 коп. Дійшовши ж висновку про
отримання відповідачкою коштів для виконання умов інвестиційного договору за
договорами позики суд разом з тим не з”ясував за рахунок своїх чи коштів
сімейного бюджету повертались борги за цими договорами. Також не взяв суд до
уваги, що відповідачка ОСОБА_2 протягом розгляду справи тричі змінювала свої
пояснення щодо джерел отримання коштів для виконання інвестиційного договору.
Не дав суд оцінки і тому факту, що після придбання квартири та машиномісця в
квартиру поселилися ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з їх сином, в цій квартирі ОСОБА_4
прожив аж до своєї смерті, а на машиномісці вони зберігали автомобіль, визнаний
судом їх спільною сумісною власністю, та у зв”язку з цим не з”ясував чи не
придбавалася квартира та машиномісце в паркінгу для потреб сім”ї ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Зазначені обставини мають значення для вирішення справи, а тому без їх
з”ясування та оцінки ухвалення рішення було передчасним.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в позові про визнання права власності
на частку автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що той після смерті
ОСОБА_4 проданий, на час розгляду справи належить ОСОБА_5, а тому не може бути
предметом спору.

Скасовуючи зазначене рішення в цій частині та ухвалюючи нове рішення,
апеляційний суд виходив з доведеності того, що автомобіль придбаний
відповідачкою та ОСОБА_4 в період шлюбу, а тому є їх спільною сумісною
власністю, однак, у зв”язку з його відчуженням з відповідачки підлягає
стягненню 1/6 частка коштів, отриманих нею за договором купівлі-продажу
автомобіля після смерті ОСОБА_4

З таким висновком також погодитися не можна.

Вимога про визнання права власності на частку автомобіля, який на той час,
як встановлено судом, вже належав ОСОБА_5 на підставі укладеного в квітні 2006
року з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу, стосується його прав як власника
автомобіля, а тому його слід було залучити до участі у справі. Також суду слід
було з”ясувати дійсну вартість автомобіля на час відкриття спадщини і, виходячи
з цього, визначити належну до стягнення на користь позивачки суму, оскільки відповідно
до ст. 1280 ЦК України вона має право на грошову компенсацію спадкового майна,
яке не збереглося, а не на виручену від його реалізації суму, як помилково
вважав суд.

Крім того, ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд на
порушення абз. 5 п. 3 ст. 316 ЦПК України не зазначив назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування ухваленого рішення з направленням справи на
новий розгляд. Оскільки зазначене порушення було допущено судом першої
інстанції і не було усунено апеляційним судом справу слід передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом”янського районного суду м. Києва від 2 листопада 2006 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2007 року скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          А.Г.
Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М.
Лихута

М.П. Пшонка

Я.М. Романюк