Справа
№2-193/07
Р  І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 березня 2007 року.   Індустріальний районний суд міста

Дніпропетровська
у складі головуючого

судді
Чебикіна В.П.

при
секретарі   -     Гасінбергер М.М.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті

Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2
“Про усунення перешкод в здійснені права власності

шляхом
вселення та стягнення моральної  шкоди” ,

В
С Т А Н О В И В :

У липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з

позовом
до ОСОБА_2 “Про сплату грошової компенсації”,

посилаючись
на те, що вона та відповідач перебували у шлюбі з 1990 року. Від

шлюбу
у них є дитина: донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року

народження.
17 серпня 1999 року між нею (позивачкою) та, відповідачем та

ОСОБА_4
був укладений договір  міни житлових
квартир. Згідно

зазначеного
договору вона і відповідач передали у власність ОСОБА_4

належну
їй двокімнатну житлову квартиру, що знаходилась в АДРЕСА_1, належну відповідачу
однокімнатну квартиру,

що
знаходилась в АДРЕСА_2, в обмін

на
трикімнатну квартиру, що належала ОСОБА_4 і знаходилась в місті

Дніпропетровську
по АДРЕСА_3, де вона (позивачка)

мешкала
з відповідачем до 2001 року. Ця трикімнатна квартира належить їй та

відповідачу  в рівних частинах кожному, тобто вони є
співвласниками спільної

часткової
власності (квартири). В лютому 2001 року вона з дочкою була змушена

піти
з квартири, тому, що відповідач бешкетував, ображав і бив її в присутності

дочки.
Зразу ж після того, як вона пішла з дочкою з квартири, відповідач

замінив  дверні замки на вхідних дверях. На її
прохання надати їй можливість

забрати
з квартири  її особисті речі і речі її
дочки, відповів відмовою. В

серпні
2001 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний і з цього часу він

припинив
утримувати дочку. Незважаючи на її неодноразові звернення до

дільничного
інспектора, до прокурора Індустріального району, до виконкому

Індустріальної
районної Ради, до Індустріального районного суду відповідач

продовжує
перешкоджати їй користуватися житловим приміщенням у спірній

квартирні.
У зв'язку з цим вона змушена разом із своєю дочкою тривалий час

тимчасово
проживати  у приватному житловому  будинку
у своєї знайомої. Згідно

закону
вона має право на виділ своєї частки в натурі з майна, яке є спільною

частковою
власністю. Технічно поділ зазначеної квартири на дві ізольовані

квартири  з самостійними виходами  без порушення ідеальних часток

співвласників  не можливий, тому вона вважає, що з
відповідача в судовому

порядку  потрібно стягнути на його користь грошову
компенсацію за ? частку

квартири  у розмірі 85 000 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 в
порядку ст..31 ЦПК

України
змінила свої позовні вимоги, наполягала винести рішення, яким усунути

перешкоди
в здійсненні права власності, шляхом вселення її та неповнолітньої

дочки
в квартиру АДРЕСА_3; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у
розмірі

50
000 грн., а також усі судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
позов не визнали.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, вважає,

що
позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка ОСОБА_1

11.08.1990
року (а.с.5), від цього шлюбу народилася дочка: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження (а.с.7). Під час знаходження у шлюбі -

17.08.1999
року на Товарній біржі “Біржа нерухомості “Центральна” між

позивачкою,
відповідачем та гр-кою ОСОБА_4 був укладений договір  міни

житлових
квартир, який був посвідчений директором вищевказаної біржі,

зареєстрований
в реєстрі  за НОМЕР_1 (а.с.8). Згідно
цього договору позивачка

ОСОБА_1
передала у власність ОСОБА_4 належну їй двокімнатну

квартиру,
яка знаходилася в АДРЕСА_1, а відповідач - належну йому однокімнатну квартиру,
яка була розташована в

АДРЕСА_2,
в обмін на трикімнатну

квартиру,
яка належала ОСОБА_4, та знаходиться за адресою: місто

Дніпропетровськ,
АДРЕСА_3 (а.с.8).

У лютому 2001 року подружні відносини між
сторонами були припинені,

позивачка
разом з неповнолітньою дитиною перейшла жити до знайомої  в приватний

будинок.
31.08.2001 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.6).

В судовому засіданні позивачка в
обґрунтування своїх позовних вимог

пояснила,
що у лютому 2001 року після чергової сутички, відповідач понудив її

залишити
належне їй на праві приватної власності житло та піти жити окремо.

Коли
на наступний день вона (позивачка) з дитиною прийшли додому, то було

встановлено,
що відповідач замінив замки на вхідній двері, чим припинив її з

дитиною
доступ до квартири. З цього часу вже більше 5-ти років вона з

неповнолітньою
дитиною фактично не мають своєї житлової площі та вимушені

блукати
по знайомим, які із жалю дають їм притулок. Увесь цей час вона

здійснювала
відповідні дії для того, щоб вселитися у свою квартиру. З цього

питання
вона  зверталася в органи міліції,
прокуратури, виконком, але

позитивних
результатів її звернення не дали. Частина речей, які належать їй та

її
дочці, залишилися в квартирі. Коли вона зі своєю знайомою прийшли у спірну

квартиру
за речами, відповідач почав скандалити та попередив її, щоб вона і не

сподівалася
на те, що він дозволить їй повернутися назад у свою квартиру. Вона

забрала
свої речі та пішла з квартири, а на наступний день в будинок, де вони

тимчасово
мешкають з дочкою, зателефонував дільничний інспектор та повідомив,

що
по заяві відповідача відносно неї порушена кримінальна справа по ч.2 ст.186

КК
України. З цього часу її періодично почали викликати в Індустріальний

районний
відділ міліції для дачі показань. Крім того, відповідач звернувся з

заявою
у службу по справам неповнолітніх, доводячи про те, що вона є особою,

яка
зловживає алкогольними напоями, не займається вихованням дитини, не має

постійного
місця проживання, що не відповідає дійсності. Комісія служби по

справам
неповнолітніх виходила з перевіркою на адресу її тимчасового мешкання і

хоча
комісія встановила, що факти, які виклав відповідач у своїй заяві, не

знайшли
свого підтвердження, вона відчула почуття незручності перед господарями

у
яких вона знаходилася на квартирі. У серпні 2006 року кримінальна справа

відносно
неї була припинена. Таким чином,  вважає
позивачка, відповідач

незаконно
вчинює їй перешкоди в здійсненні її права власності на ? частину

квартири
всіма способами. В зв'язку з цим, вона вважаю, що діями відповідача їй

спричинена
значна моральна шкода, яка визначилася в спричинені їй фізичних та

моральних
страждань, оскільки своїми протиправними діями відповідач сприяв

тому,
що вона та її неповнолітня дитина більше 5 років не мали свого даху над

головою.
Крім того, відповідач безпідставно звинуватив її в діях, які вона не

скоювала.
Вона була змушена захищати себе у різних державних та судово-правових

органах,
що порушило стан її здоров'я та стан здоров'я її неповнолітньої дочки.

Вона
оцінює розмір спричиненої їй моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. та

прохає
в судовому порядку стягнути з відповідача вказану суму, та усі інші її

судові
витрати. Крім того, позивачка прохала в судовому порядку усунути

перешкоди
в здійсненні права власності шляхом вселення її та її неповнолітньої

дочки
в квартиру АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнав, та

пояснив,
що квартира АДРЕСА_2 належала йому та позивачці на праві загальної сумісної

власності
у рівних долях. Через деякий час після того, як вони з позивачкою та

донькою
почали проживати в спірній квартирі, поведінка позивачки стала

неадекватною,
вона постійно вчиняла з ним скандали, при цьому налаштувала проти

нього
їхню малолітню дитину. У серпні 2001 року, після чергового скандалу,

позивачка
зібрала свої речі та всі гроші, які були в квартирі, самочинно

забрала
дитину та пішла з дому. Після цього, під час його відсутності,

позивачка
приходила в квартиру. Коли він повертався, то неодноразово

встановлював
пропажу речей або грошей, в зв'язку з цим, він був змушений

змінити
замок на вхідних дверях. На мої прохання повернутися у сім'ю позивачка

відповідала
відмовою, усі його намагання побачити свою дочку кінчалися

погрозами
збоку позивачки виїхати разом з дочкою у невідомому для нього

напрямку.
Але через деякий час його відношення з позивачкою поліпшилось, вона

почала
приймати від нього гроші на утримання дочки і навіть відпускала її зі

ним
у Крим на літніх канікулах. Але повертатися додому вона категорично

відмовлялась.
За час з серпня 2001 року по червень 2006 року позивачка у

спірній
квартирі не з'являлася. Він сам її ніколи не виганяв, ніяких тілесних

пошкоджень
не спричиняв. В органи міліції та прокуратури, виконком позивачка

почала
звертатися тільки у 2006 році, тобто через 5 років після того, як сама

пішла
з дому. Позовні вимоги відносно сплати моральної шкоди у розмірі 50000

грн.
він не визнає, так як ніяких фізичних чи моральних страждань позивачці він

не
спричиняв. Він також не згоден з позовними вимогами відносно вселення

позивачки
у спірну квартиру, прохає у позові відмовити.

Представник відповідача - ОСОБА_5
підтримав заперечення

відповідача
проти позовних вимог ОСОБА_1, та пояснив, що позивачка не

довела,
що відповідач її виганяв з квартири, спричинив при цьому тілесні

ушкодження.
Ніяких спроб вселитися у спірну квартиру
до 2006 року позивачка не

здійсняла.
Крім того, представник відповідача пояснив, що в матеріалах справи є

розписка
від 2001 року, яка складена  позивачкою
про те, що вона отримала від

відповідача
1200 доларів США у вигляді завдатку за її відмову від належної їй

половини
квартири на користь відповідача. Але потім позивачка відмовилася від

обов'язків,
взятих на себе відповідно розписки, також я і від повернення

відповідачу
грошей, чим спричинила йому суттєву
матеріальну шкоду. Представник

відповідача
також пояснив, що позивачка не привела належних доказів для

обґрунтування
позовних вимог, відповідно до ст. 267 ЦК України пропустила строк

позовної
давності, тому в позові їй необхідно відмовити.

Суд вважає, що доводи позивачки  в обґрунтування своїх позовних вимог

знайшли
своє підтвердження  в судовому засіданні
та можуть бути покладені  в

основу
рішення по справі, доводи відповідача та його представника свого

підтвердження
не знайшли.

Так, відповідно до довідки КП “ДМБТІ”
від 06.02.2007 року право

власності
на квартиру  АДРЕСА_2 зареєстровано за
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору міни, зареєстрованого 17.08.1999

року
на товарній біржі “Біржа нерухомості “Центральна” за реєстром “ 201(а.с.

58).

Суд вважає, що позивачка яка є
власником ? частини спірної квартири,

має
можливість в будь-який час звернутися до суду з позовом для усунення

порушень
її  права власника. Разом з тим, строк
звернення до суду ОСОБА_1 з позовом про вселення в спірну квартиру та стягнення
з відповідача

ОСОБА_2
моральної шкоди дійсно був нею порушений, але порушення строку

сталося
з поважних причин, так як позивач довгий час 6не допускав позивачку до

квартири,
змінив замки на вхідних дверях, про чого він і сам не заперечує.

Відповідно
до ч.5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини

пропущення
позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідач на протязі тривалого

часу
здійснює перешкоди позивачці  в
користуванні належній їй жилої площі у

спірній
квартирі, внаслідок чого  вона вже
тривалий час не має особистого

житла,
вимушена разом з неповнолітньою донькою знімати житло у приватному

секторі
(а.с.17). Між сторонами з вини відповідача склалися неприязнені

відносини,
які були об'єктом уваги  правоохоронних
органів (а.с.9-15, 28-30,

46-48,
53). Наданий відповідачем акт від 11.01.2006 року, складений мешканцями

квартир
АДРЕСА_2, про те, що позивачка не мешкає
у спірній квартирі № 113 з

31.08.2001
року (а.с.54) є ще одним доказом пояснень позивачки в обґрунтування

своїх
позовних вимог. Тобто, все наведене свідчить про те, що право власника

позивачки
на житло у спірній квартирі дійсно порушується відповідачем.

Згідно ст..22 КпШС України (Ред. 1999
р.) майно, набуте подружжям за

час
шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Такі ж положення маються  і у ст. 60 СК України.

Відповідно до ст. 4 Закону України
“Про власність” від 15.04.1991

року
- власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним

йому
майном.

В ст. 12 цього ж Закону України
вказується, що громадянин також

набуває
права власності на майно внаслідок укладення угоди.

У ст. 17 цього ж Закону України
передбачається, що майно, придбане

внаслідок  спільної праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо

інше
не встановлено письмовою угодою між ними.

ч.2 ст. 48 цього ж Закону України
передбачається, що власник може

вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення  і не були

поєднані
з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України
власник, який має підстави

передбачити
можливість порушення свого права власності іншою особою, може

звернутися
до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити

його
право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому

порушенню.

Згідно ст..391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення

перешкод
у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, суд вважає, що у позивачки
як власника ? частини спірної

квартири
маються законні підстави передбачати можливість порушення свого права

власності
відповідачем, який дійсно створив їй перешкоди в користуванні,

володінні
та розпорядженні належною їй жилою площею. Тому, з урахуванням

наведеного,
суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення  цих

перешкод
шляхом її вселення  у спірну квартиру є
законними та такими які

підлягають
задоволенню у судовому порядку.

Відповідно до ст..1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній

особі
неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її

завдала,
за наявності її вини.

Суд вважає, що неправомірними винними
діями відповідача дійсно

спричинена  позивачці моральна шкода. Позовні вимоги в
цієї частині підлягають

частковому
задоволенню, а саме у розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст..88 ЦПК України
стягненню з відповідача на користь

позивачки
підлягають її судові витрати: судовий збір - 858 грн.50 коп.,

інформаційно-технічне
забезпечення - 30 грн., на правову допомогу - 150 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 7,14, 57, 58, 60, 88,

214,
215 ЦПК України, ст.ст.386, 391, 1167 ЦК України, ст.22 КпШС України (Ред.

1999
р.), ст.60 СК України, ст.ст.4, 12, 17, 48 Закону України “Про

власність”,  суд -

В
И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в здійсненні її
права

власності
шляхом її вселення разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження в квартиру АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати: судовий збір - 858 грн.50 коп., інформаційно-

технічне
забезпечення - 30 грн., на правову допомогу - 150 грн., моральну шкоду

у
розмірі 5000  грн., а усього
стягнути  6108 грн.50 коп.

В інших позовних вимогах відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному
порядку до Апеляційного суду

Дніпропетровської
області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний

строк
з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням

після
цього протягом 20 днів апеляційної скарги.

Суддя:                               В.П.Чебикін