Справа № 22ц 302 - 2007 року.                 Головуючий 1
інстанції Андрощук В.В.
Категорія - 39.                                  Доповідач апеляційної* інстанції Лисенко П.П.
УХВАЛА

іменем
України.

12 березня 2007 року.                                                                  м. Миколаїв.

Колегія судців
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в
складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Кутової Т.З. та Данилової
О.О.,

із секретарем судового засідання
Соколовою Н.М.,

з участю:

позивача ОСОБА_1.,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника
відповідача Камінського В.І., у відкритому судовому засіданні за апеляційною
скаргою ОСОБА_1переглянула рішення місцевого Заводського районного суду м.
Миколаєва від 8 листопада 2006 року по цивільній справі за його ж позовом до
дочірнього підприємства державної акціонерної компанії "Хліб України"
Миколаївський портовий елеватор про стягнення вихідної допомоги.

Заслухавши
доповідь судці, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися у дане
судове засідання, перевіривши у межах оскарження обставини та докази, якими
сторони їх стверджували ,-

установила:

26 квітня 2006
року ОСОБА_1пред'явив зазначений позов.

Його
обґрунтовував тим, що з 15 липня 1992 року і до 16 березня 2006 року працював у
відповідача за безстроковим трудовим договором електромонтером.

До роботи ставився сумлінно, неодноразово заохочувався адміністрацією підприємства.

Однак, через
систематичні порушення відповідачем положень колективного договору, а саме,
невиплату винагороди за підсумками роботи за 2005 рік та одноразової винагороди
за вислугу років, вимушений був звільнитися з роботи за власним бажанням.

За ст. 44 КЗпП
України, у зв'язку із припиненням трудового договору з підстави, виписаної ч. 3 ст. 38 КЗпП України, йому належить виплатити
вихідну допомогу.

Посилаючись на
те, що відповідач такого свого обов'язку не визнає й не виплачує зазначену
допомогу, просив позов задовольнити.

Відповідач
просив у позові відмовити, оскільки у спірних правовідносинах діяв не усупереч
колективного договору, а, навпаки, відповідно йому.

Рішенням
місцевого Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2006 року у позові відмовлено за недоведеністю.

Не погоджуючись із таким процесуальним документом, ОСОБА_1. його оскаржив
й просив скасувати, оскільки, як на його думку, суд дав неналежну

2

оцінку зібраним по справі доказам та
неправильно застосував норми матеріального
права, а саме, проігнорував надані ним докази щодо причин його звільнення
з роботи.

Апеляційну
скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без зміни,
оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального
права.

Вирішуючи спір
таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, місцевий суд виходив з того,
що законних, передбачених ч. 3 ст. 38 та ст. 44 КЗпП України, підстав для
стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги немає, а тому у
позові слід відмовити.

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області
погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1
інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Дійсно, ст. 44
КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі припинення трудового
договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного чи трудового договору ( статті 38 КЗпП
України) виплатити працівникові вихідну допомогу у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

При цьому, згідно ст. 48 КЗпП України і п. 2.25 Інструкції про порядок ведення
трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої
наказом Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України від 29 липня
1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитися у точній відповідності з
формулюванням чинного законодавства з посиланням на відповідну статтю, пункт
закону.

При розірвання
трудового договору з ініціативи працівника з причин, з якими законодавство
пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до
трудової книжки із зазначенням цих причин.

Як вбачається з
наказу від 16 березня 2006 року № 90-к ( а.с- 6) та ксерокопії трудової книжки
( а.с- 5 ), ОСОБА_1. звільнено з роботи за власним бажанням і, при цьому, в
жодному з них не виписано зазначену позивачем причину припинення трудового
договору.

За такого, колегія вважає, що ОСОБА_1. звільнено за його бажанням не з
причин, з якими законодавство пов'язує виплату вихідної допомоги і він з таким
формулюванням причини звільнення погодився, а тому підстав для задоволення
позову немає.

Іншого позивач
належними й допустимим засобами доказування не довів, а за ст. 59, 60 ЦПК
України, то є його обов'язком.

При цьому,
зазначення позивачем у своїй заяві причин звільнення, не може вплинути на
дійсність названих вище документів, оскільки тільки з актом застосування права,
яким є наказ, законодавець пов'язує настання певних правових наслідків.

Невідповідність
заяви тексту наказу, може слугувати пред'явленню позову про зміну формулювання причини звільнення. Позивач такого позову
не заявляв, що теж сприймається колегією як доказ його згоди з
формулюванням причини звільнення.

Крім того,
позивач не довів, що відповідач у 2005 році порушував відносно нього умови
колективного договору.

3

Відповідач же, навпаки, надав докази тому, що невиплата позивачеві у 2005 році винагороди за підсумками роботи та одноразової
винагороди за вислугу років є мірою вимушеною і це
не суперечить колективному договору, Положенню про
порядок нарахування і умови виплати винагороди за підсумками роботи за рік і Положенню про виплату одноразової винагороди за
вислугу років працівникам підприємства на 2005-2006 роки.

Оскільки до цих же висновків з тих же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав
для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження апелянта про відсутність доказів правовій позиції позивача, то воно не може бути взяте до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення місцевого Заводського районного суду м. Миколаєва від 8 листопада
2006 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і з цього часу протягом 2 місяців може бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду України.