Категорія 19        Доповідач Прокопчук Л.М.
РІШЕННЯ

Іменем    України

25 січня 2007 р.                                                                                    м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого: судді Голубинського A.M. Суддів Прокопчук Л.М.,
Азевич В.Б. При секретарі   Пометун C.M.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Будьонівського районного суду м. Донецька від 09 жовтня 2006 р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна, визнання права власності, по
зустрічному позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_4 та Дев'ята
Донецька державна нотаріальна контора про визнання заповіту частково недійсним,
визнання права власності в порядку спадкування на частину гаражу і автомобіля
та розподіл спадкового майна, визнання недійсним ордеру на гараж, по
зустрічному позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа
Дев'ята Донецька державна нотаріальна контора про визнання права власності на
гараж у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2004 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 16 грудня 2001 року померла її
мати ОСОБА_6. На день її смерті лишилося спадкове майно, що складається з 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, про що
свідчить свідоцтво про право власності на зазначену квартру, видане агенцією по
приватизації 15 червня 1995 року.

Вона та
відповідачки - її
сестри прийняли спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори. Крім того
спадщину прийняв чоловік матері ОСОБА_7,
з яким мати уклала шлюб 22
лютого 1977 року і
який проживав разом з матірью на час її смерті в спірній квартирі. Таким чином
кожному належить по 1/10
частині квартири.

27 квітня 2003
року помер ОСОБА_7, який за
життя 28 травня 2002 року склав
заповіт, посвідчений державною нотаріальною конторою. Згідно заповіту він все
своє майно, в тому числі 6/10
частини квартири, а також легковий автомобіль ВАЗ 21061 заповідав їй.
Спадщина після смерті ОСОБА_7 нею прийнята шляхом подачі заяви до нотаріальної
контори. Просила визнати за кожним спадкоємцем право власності на 1/10 частину
спадщини, розділити спадкове майно, визнавши за нею право власності на

квартиру,
стягнувши з неї на користь відповідачів вартість 1/10 частини квартири
кожному.

У серпні 2004 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічним позовом. Зазначали в ньому, що вони не
заперечують проти визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру,
оскільки їх долі в ній незначні. Вважають, що заповіт в частині розпорядження
автомобілем є недійсним, тому що автомобіль був придбаний у 1991 році в період
шлюбу їх матері ОСОБА_6 з ОСОБА_7, тому він є їх спільною сумісною власністю,
кожному належить по 1/2 частині.
Таким чином після смерті матері її спадкоємцям належить по 1/10 частині
автомобіля.

Також вважали,
що після смерті матері відкрилась спадщина на 1/2 частину гаражу, що
знаходиться в автокооперативі "Супутник", збудованого матірью разом з
ОСОБА_7 у 1992 році. На
зазначений гараж 12 грудня 2001 року був виданий
ордер на им'я ОСОБА_1. Просили визнати частково недісним заповіт, визнати
недісним ордер на гараж на ім'я ОСОБА_1,
визнати за кожною з них право власності на 1/10 частину квартири, автомобіля, гаражу, розділити зазначене
майно і визнати право власности на нього за ОСОБА_1, стягнувши з неї грошову
компенсацію на їх користь. В ході розгляду спору відповідачки уточнили позовні
вимоги, просили визнати право власності на автомобіль та гараж за ними,
стягнувши з них на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію належної їй долі 1735,11 грн.

У квітні 2006 року ОСОБА_4
звернулась до суду із заявою про виділення їй належної частки майна, що
залишилось після смерті матері ОСОБА_6.

У серпні 2006 року ОСОБА_5 - донька ОСОБА_7
звернулась до суду з позовом про визнання за нею право власності на гараж,
зазначений вище. Посилалася на те, що на гараж заповіт не складений, тому вона
як донька є єдиним спадкоємцем. Спадщина нею прийнята. Просила визнати за нею
право власності на гараж.

Рішенням
Будьонівського районного суду м. Донецька від 09 жовтня 2006
року позовні вимогиОСОБА_1. задоволені частково. За нею визнано право
власності на спірну квартиру, а на користь кожного з відповідачів стягнуто по 3546,2 грн., що складає
вартість 1/10 частину
квартири. Позовні вимоги ОСОБА_2. та ОСОБА_3 також задоволені частково: визнано
недісним заповіт від 28 травня 2002 року; за ОСОБА_1
визнано право власності на 7/10
частки автомобілю, а за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності
на автомобіль на 1/10 частину
за кожною. Крім того ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у визнанні
за ними права власності на гараж, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у визнанні
недійсним ордеру від 12.12.2001
року.

З рішенням суду
не погодилась ОСОБА_1. В
апеляційній скарзі зазначає, що воно в частині визнання заповіту недійсним та
стягнення з неї на користь кожної відповідачки вартості квартири по 3546,20 грн., а також
визнання за кожною відповідачкою права власності на 1/10 частину
автомобіля є невірним. Підстав, встановлених законом для визнання заповіту
недійсним, немає. Звертає увагу на те, що відповідачки в зустрічному позові
просили визнати заповіт частково недійсним, а суд визнав його недійсним в
цілому. Вважає, що в судовому засіданні не з'ясована дійсна вартість квартири,
суд безпідставно відхилив її клопотання про виклик в судове засідання експерта,
тому вона вважає, що підстав для стягнення з неї на користь позивачів по 3546,20 грн. не має.
Просила рішення суду в частині визнання заповіту недійсним, стягнення з неї на
користь відповідачів грошової компенсації .та визнання за кожним з відповідачів
права власності на 1/10 частину
автомобіля скасувати та постановити нове рішення, яким її вимоги задовольнити,
а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Позивачка та її
представник в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили
її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явились, письмових заперечень на скаргу не надали.

Заслухавши
доповідача, пояснення позивачки, її представника, відповідачів, дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, а рішення суду в частині вирішення спору про визнання
заповіту недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2.02.1977 року. Спірна
квартира і автомобіль ними придбано під час знаходження в зареєстрованому
шлюбі, тому кожному з них належить право власності на 1/2 частину зазначеного
майна. Всі спадкоємці після смерті ОСОБА_6, тобто її діти: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4, а також чоловік ОСОБА_7
належним чином прийняли спадщину -
діти шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, а чоловік фактично, тому
що проживав разом з нею за однією адресою. ОСОБА_1 шляхом подачі заяви до нотаріальної контори прийняла
спадщину після смерті ОСОБА_6. Оскільки доля ОСОБА_1 в спадковому майні складає
7/10, суд
прийшов до висновку про те, що право власності на квартиру слід визнати за нею,
стягнувши з неї на користь інших спадкоємців вартіть належної їм частки, при
цьому виходячи з висновку експертизи, яким квартира
оцінена в 35462 грн. Суд першої інстанції прийшов
до висновку про те, що автомобіль придбаний під час шлюбу, спадкоємці належним
чином прийняли спадкове майно, тому ОСОБА_7
не міг заповідати весь автомобіль, а тому
слід визнати заповіт недійсним в частині, що стосується автомобіля, за ОСОБА_1
слід визнати право власності на 7/10
частини автомобіля, а за рештою спадкоємців - право власності по 1/10
частини автомобіля за кожним. Оскільки право власності на гараж у
відповідному органі державної реєстрації прав власності не зареєстровано, тому
суд відмовив в позові особам, які просили визнати за ними право власності на
гараж.

Висновки суду
стосовно того, що ОСОБА_7 не міг
заповідати весь автомобіль, відповідають обставинам справи та вимогам закону,
але зробивши такий висновок в мотивувальній частині рішення, суд не зазначив, в
якій частині заповідання автомобіля заповіт слід визнати недійсним, крім того в
резолютивній частині рішення суд зробив висновок про те, що заповіт слід
визнати недійсним в цілому, з чим погодитись не можна.

З матеріалів
справи вбачається, що автомобіль було придбано за час шлюбу (а.с. 12, 47). Тому у
відповідності із вимогами ст. 22,
28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час відкриття спадщини та
складання заповіту, автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_7их, кожному з них належало право власності на 1/2 частину автомобіля.
Таким чином, після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина як на 1/2 частину
квартири, так і на 1/2 частину
автомобіля. Спадкоємцями після її смерті прийнято спадщину в порядку,
передбаченому ст. 549 ЦК
України 1963 р. (а.с.
39,41,46). Виходячи
з наведеного, ОСОБА_7
при складанні заповіту мав право розпоряджатися лише майном, що належало йому,
а саме - стосовно
автомобіля - йому
належала його 1/2 частина у відповідності із ст. 22,28 КпШС та 1/10
частина як спадкоємцю після смерті дружини, а всього 6/10 частини.
Оскільки ОСОБА_7, при складанні
заповіту розпорядився автомобілем в цілому, на підставі вищезазначеного заповіт
в частині заповідання 4/10
частинами автомобіля слід визнати недійсним.

З огляду на
зазначене є невірним висновок суду, викладений в резолютивній частині рішення
шодо визнання заповіту недійним в цілому, і в цій частині рішення суду слід
скасувати і постановити нове рішення, яким слід визнати заповіт недійним тільки
в частині заповідання автомобіля, задовольнивши часткову апеляційну скаргу.

Не відповідають
вимогам закону та обставинам справи доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно визнав за сестрами
позивачки право власності по 1/10 частини автомобіля за
кожною, оскільки кожна з них після смерті матері є спадкоємцем першої черги за
законом, прийняла спадщину у відповідності із законом.

Доводи
апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв до уваги висновок
судово-будівельної експертизи щодо вартості спірної квартири, якою визначена
ринкова вартість квартири в 35462
грн. (а.с. 65-68), що суду
слід було встановити та виходити з дійсної вартості квартири, не відповідають
вимогам закону.

Відповідно до п.
6 постанови
Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий
будинок" від 4 жовтня 1991 р. № 7 з наступними
змінами розмір грошової компенсації визначається за дійсною вартістю будинку;
під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути
проданий у даному населеному пункті. Таким чином, зазначена у висновку
експертизи ринкова вартість квартири і є дійсною. Стягнення судом на користь
відповідачів суми, виходячи з висновку експертизи, відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині не ґрунтуються на законі.

Таким чином,
перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід частково
скасувати в зазначеній вище частині, задовольнивши частково апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Будьонівського районного суду м. Донецька від 09 жовтня 2006
року в частині визнання заповіту недійсним скасувати.

Визнати заповіт,
посвідчений 28 травня 2002 року від імені
ОСОБА_7 дев'ятою Донецькою державною нотаріальною конторою за реєстром № НОМЕР_1 недійсним в частині
заповідання 4/10 частки
легкового автомобілю марки ВАЗ-21061
випуску 1991 року,
двигун № НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, шасі без номеру,
державний номерний знак
НОМЕР_4

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення, касаційна скарга на нього може бути
подана до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної
сили.