У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26 вересня 2007 року                                                                   м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Балюка М.І.,                      Берднік І.С., Барсукової В.М.,               Гуменюка В.І., -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договору дарування жилого будинку недійсним,

в с т а н о в и л а:

У серпні
2001 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом,
посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 21 березня 1995 року
він є власником 24/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних споруд,
які знаходяться АДРЕСА_1. З моменту укладення договору
дарування спірної частини будинку даритель ОСОБА_4 передав
обдарованому ОСОБА_1 частину будинку, якою останній
користувався і продовжує користуватися як власник. Однак відповідачі по справі
чинять перешкоди в користуванні належною йому частиною будинку. ОСОБА_1 просив зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у
користуванні належною йому частиною спірного будинку.

ОСОБА_2 звернувся із
зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування частини
спірного будинку, посилаючись на те, що даний договір був укладений з метою,
щоб ОСОБА_4 не пропив належну йому 24/100 частину будинку.

Рішенням Томашпільського районного суду
від 29 грудня 2003 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 30 березня 2004 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 24/100 частин жилого будинку з відповідною
частиною надвірних споруд, розташованих АДРЕСА_1, укладеного 21 березня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати постановлені у справі судові рішення, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що при житті дарителя ОСОБА_4, останній не вживав будь-яких
заходів, щодо передачі обдарованому ОСОБА_1 подарованого майна і його
волевиявлення при підписанні угоди було мнимим, угода була укладена про людське
око.

Проте з такими висновками суду погодитись не можливо.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦК УРСР (1963 року) недійсною є  та угода, яка укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Судом першої інстанції встановлено, що 21 березня 1995 року був укладений
договір дарування 24/100 частин будинку з відповідною частиною надвірних
будівель між дарителем ОСОБА_4 і обдарованим ОСОБА_1.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 подав зустрічний позов і просив
визнати недійсним договір дарування від 21 березня 1995 року на підставі статей
55-58 ЦК УРСР (1963 року).

У судовому засіданні ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги і просив визнати
недійсним даний договір дарування, як такий, що укладений внаслідок обману,
тобто на підставі статті 57 ЦК УРСР (1963 року) (а.с. 96-а, 120-а).

Відповідно до статті 215 ЦПК України суд не може виходити за межі заявлених
позивачем вимог.

Якщо суд вважає необхідним вийти за межі заявлених позивачем вимог, він
зобов'язаний це мотивувати (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України
“Про судове рішення”).

Крім того, суд першої інстанції не врахував покази свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, які стверджували, що незважаючи на тиск з боку відповідачів,
направлений на розірвання покійним ОСОБА_4 угоди дарування, останній
відмовлявся це робити (а.с. 107-107зворот; 109-110).

Враховуючи викладене суд першої інстанції не з'ясував характер
правовідносин, не дав належної оцінки всім доказам у справі.

Вияснення цих обставин має суттєве значення для вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув і помилково залишив його без змін.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до
неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала суду
апеляційної інстанції не можуть залишатися в силі і підлягають скасуванню, а
справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Томашпільського районного суду від 29 грудня 2003 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 30 березня 2004 року скасувати, а справу направити
до суду першої інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:                                                                       М.І.
Балюк

В.М.
Барсукова

І.С.
Берднік

В.І.
Гуменюк