УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23
травня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

Головуючого - Сеніна Ю.Л.,

Суддів:              Левченка Є.Ф.,  Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І.,  Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в м. Суми про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_1
звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що під час
виконання трудових обов'язків у червні 1996 року з нею стався нещасний випадок
і за висновком МСЕК від 11 вересня 1996 року їй було вперше встановлено 80%
втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом; при наступних оглядах
МСЕК підтвердила втрату працездатності, її визнано інвалідом 3 групи;
ушкодженням здоров'я їй заподіяно моральну шкоду; просила стягнути з
відповідача     50000 грн. на
відшкодування цієї шкоди.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 17 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду
Сумської області від 26 грудня 2006 року, позов задоволено частково,
постановлено стягнути з відповідача на користь позивачки 12000 грн.

У касаційній скарзі
відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми просить
скасувати ухвалені в справі судові рішення і постановити нове рішення про
відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_1, суди як першої, так й апеляційної інстанцій виходили з того, що
згідно висновку МСЕК від 11 вересня 1996 року позивачці вперше було встановлено
втрату працездатності в розмірі 80% у зв'язку з трудовим каліцтвом, в
подальшому її втрата працездатності була підтверджена, а тому вона має право на
відшкодування моральної шкоди і обов'язок по проведенню такого відшкодування
законом покладено на відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків
на виробництві та професійних захворювань України.

Проте з такими висновками суду
цілком погодитись не можна з наступних підстав.

Згідно ст.
ст. 21, 28, 34 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” в редакції, що діяла до 1 січня            2006 року, було встановлено
обов'язок Фонду провести потерпілому страхову виплату за моральну шкоду за наявності факту  заподіяння
йому такої шкоди.

За змістом наведених норм Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої
втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду,  виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої
втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до пункту 3 Розділу Х1
“Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності” на  підставі зазначеного Закону у вигляді
страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного
випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання
відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або
професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків,
було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української
РСР або України.

Особам, які потерпіли на
виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в
установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів
їхніх  сімей) на такі виплати й послуги,
або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із
відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди  виплачується потерпілим на виробництві та
членам їхніх сімей (утриманцям)  роботодавцями,
а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що
виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі
законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на
відшкодування шкоди.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивачки
з дня встановлення їй висновком МСЕК від                 11 вересня 1996 року стійкої
втрати працездатності, тобто до набрання чинності нормами Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, а
тому зазначені норми до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

Суд у порушення вимог ст. ст.
214, 215 ЦПК України заперечення відповідача не прийняв до уваги, на відповідні
положення пункту 3 Розділу Х1 “Прикінцеві положення” Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”
уваги не звернув, належним чином не встановив час виникнення у позивачки права на
відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я в результаті
трудового каліцтва, втрата працездатності за яким вперше встановлена їй
висновком МСЕК від  11 вересня 1996 року.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України у м. Суми задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 17 жовтня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від
26 грудня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
Ю.Л.Сенін

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

В.М.Шабунін