Справа №22ц-212/07                                                            Головуючий
Категорія - 5                                                                          Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14
березня  2007  року
Колегія  суддів  судової
палати  у  цивільних
справах апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Сівчука Є.І.,

суддів- МудренкоЛ.І., РусинчукаМ.М

при секретарі - Антонюк О.В.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації
вартості частки в квартирі, що є у спільній частковій власності, за апеляційною
скаргою відповідачки ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 20
листопада 2006 року.

Особи,
які беруть участь у справі: позивачка - ОСОБА_1; представник позивачки -
ОСОБА_4;

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3;
представник відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5

Колегія суддів

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 листопада
2006 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 33460 грн.
грошової компенсації вартості майна в рівних долях по 16730 грн. з кожного та
51 грн. судових витрат по 25,5 грн. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
державне мито в сумі 141,8 грн.

Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить скасувати вказане судове
рішення і ухвалити нове рішення, посилаючись на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Судом             першої              інстанції встановлено і це
відповідає обставинам

справи,
що кожна із сторін на праві спільної часткової власності мають по 1/3 частин в
квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 7-10, 105-107). За висновком судової
будівельно-технічної експертизи ринкова вартість цієї квартири становить 100379
грн., виділити 1/3 її частину в натурі з утворенням окремого жилого приміщення
неможливо (а. с.44-56).

Відповідно до частин 1 і 2 статті 364 ЦК України співвласник
має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій
власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або
іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише
за його згодою.

Виходячи з наведених норм матеріального права та за наявності висновку
судової експертизи про неможливість виділу у натурі частки позивачки із спірної
квартири, суд першої інстанції обгрунтовано за бажанням останньої стягнув з
відповідачів як співвласників вказаного неподільного нерухомого майна грошову
компенсацію вартості її частки в цьому майні.

Визначаючи розмір грошової компенсації суд правильно виходив із дійсної
(ринкової) вартості спірної квартири, під якою розуміється, як зазначено в
абзаці 4 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок», грошова сума, за яку квартира
може бути продана в даному населеному пункті чи місцевості. Оцінюючи вартість
згаданої квартири, експерти правильно виходили з того, за яку суму її можна
продати в місті Луцьку, де вона знаходиться.

З врахуванням наведеного колегія суддів приходить до
висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням вимог
матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування
немає.

Доводи відповідачки про нижчу вартість квартири ніж та, яку визначила
експертиза, нічим не підтверджені і спростовуються прикладеними до висновку
даними місцевого агентства нерухомості про ціни на квартири в місті Луцьку,
згідно з якими вартість квартир, аналогічних спірній, відповідає оцінці,
вказаній в експертизі.

Твердження апелянта про те, що суд незаконно стягнув з неї в користь
позивачки понесені останньою судові витрати є безпідставними, оскільки
відповідачка як інвалід 1 групи звільняється від сплати судових витрат в дохід
держави (пункт 18 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне
мито»), але зобов'язана відшкодувати ці витрати позивачці пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог (стаття 88 ЦПК України).

Керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідачки
ОСОБА_3 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду від 20 листопада 2006
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею законної сили.