АПЕЛЯЦІЙНИЙ    СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

22 березня 2007
р.                                                                                                                        м.Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

Головуючого : Винту Ю.М.

Суддів :
Галичанського А.Д., Чушкової В.В.

При секретарі:
Орлецькій Я.І.

За
участю :   представника  позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 -  ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про витребування майна власником від недобросовісного набувача, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 листопада 2006 року, -

встановила:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про
витребовування майна власником від недобросовісного набувача, посилаючись на
наступне.

16.04.1998 року між позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір про
безоплатне користування квартирою, згідно якого ОСОБА_4 передав у користування
ОСОБА_1 приміщення магазину, без обладнання, площею 63,8 кв.м. АДРЕСА_1.
Позивачка ОСОБА_1 сама встановила обладнання в магазині на загальну суму
27518,94 грн. У липні 2001 року торгівельне обладнання та майно вибуло з її
власності поза її волею. Відповідач заявив представнику позивачки, що договір
розірвано. Розриваючи договір користування магазином відповідач вилучив
установлене нею обладнання. На її вимогу повернути належне їй майно відповідач
відмовляв, посилаючись, що термін дії договору незакінчений і розрахунки будуть
проведені після закінчення договору про безоплатне користування магазином.
Відмовляючи повернути належне їй майно, відповідач учиняв відносно неї
психологічний тиск та погрожував зброєю. Просила зобов'язати відповідача
повернути належне їй майно на суму 27518,94 грн. або сплатити його вартість.
Позивачка ОСОБА_2 у своєму позові зазначила, що вона була представником своєї
матері ОСОБА_1 після того, як відповідач незаконно розірвав договір про
безоплатне користування приміщенням. Вона не може повернути належну їй
морозильну камеру "Аркос 210" вартістю 900 грн, яка знаходиться в
магазині. Просить суд стягнути на її користь 900 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17
листопада 2006 року в задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_2
просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, а саме відшкодувати позивачкам вартість встановленого
майна та обладнання.   Приймаючи   рішення по справі суд

Справа № 22ц-229
2007 р.

першої інстанції дав неправильну оцінку
зібраним по справі доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам
справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. У
липні 2001 року відповідач грубо відсторонив позивачів від здійснення
діяльності за договором про безоплатне користування магазином та відмовився
повернути належне позивачкам обладнання та майно. У листопаді 2004 року
позивачки звернулися до господарського суду з позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування збитків унаслідок дії договору про безоплатне користування
квартирою. Ухвалою господарського суду від 24 листопада 2004 року прийнято
позов та порушено провадження у справі. Ухвалою господарського суду від 15
грудня 2004 року провадження у справі припинено у зв'язку з тим, що спір між
сторонами непідвідомчий господарському суду. На початку 2005 року позивачки
звернулися з позовом до Шевченківського районного суду м.Чернівці. Тільки після
закінчення умов дії договору про безоплатне користування квартирою вони
фактично дізналися, що майно їм уже повернуто не буде. Тому вважають, що строк
звернення до суду з позовом не пропустили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги,
матеріали справи, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції у повному об'ємі з'ясовані обставини справи, вірно
застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального й процесуального
права.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у
сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи
повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.
Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного
для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною
першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано
несвоєчасно з поважних причин.

Усупереч вимогам ст.ст.60, 131 ЦПК України, позивачі не
надали суду докази про наявність спірного майна на час звернення з позовом до
суду у приміщенні відповідача АДРЕСА_1.

Зібраними по справі доказами встановлено, що у липні 2001 року сторони за
усною домовленістю розірвали договір про безоплатне користування квартирою,
укладений 16.04.1998р.

Згідно позовних заяв ОСОБА_1
та ОСОБА_2 саме у липні 2001 року, після розірвання договору про безоплатне
користування квартирою, належне позивачкам обладнання та майно вибуло з їх
власності поза їх волею.

Відповідно до ст.ст. 71, 76 ЦК
України( 1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право
якої порушено(позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку
позовної давності починається з виникнення права на позов. Право на позов
виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Оскільки позивачки звернулися до господарського суду з позовом до ОСОБА_4 про
відшкодування збитків внаслідок дії договору про безоплатне користування
квартирою тільки у листопаді 2004 року, а до суду загальної юрисдикції у 2005
році, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що позивачі також
пропустили строк позовної давності на звернення до суду.

Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги представника позивачів про
початок перебігу строку позовної давності для позивачів за даним позовом із
часу закінчення дії договору про безоплатне користування квартирою - з
01.05.2004р., оскільки за договором від 16.04.1998р. про безоплатне
користування позивачкоюОСОБА_1 квартирою відповідача ніяких умов щодо порядку
та строку використання сторонами майна позивачів не передбачено.

Як зазначено позивачами в позовних заявах та апеляційній
скарзі - належне їм обладнання та майно вибуло з їх власності поза їх волею у
липні 2001 року.

Також
необгрунтованими є доводи позивачів про вчинення відповідачем відносно них психологічного
тиску, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду
справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Враховуючи
наведене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає нормам
матеріального й процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.
208, 219, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 листопада 2006
року залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двох
місяців у касаційному порядку до Верховного Суду України.