У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного
Суду України в складі:

головуючого   Патрюка М.В.,

суддів:            Берднік І.С.,                                     Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,                                     Пшонки
М.П., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства (далі - ДП)
“Ровенькиантрацит” відокремленого підрозділу “ш/у “Ровеньківське” про визнання
незаконним звільнення та поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ровеньківського міського суду Луганської області від 11 січня 2007 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської області від          6 червня 2007 року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У березні 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з указаним позовом, посилаючись
на те, що до 14 лютого 2006 року працював майстром-підривником    2-го розряду дільниці БВР-Л ВП
“Шахтоуправління “Ровеньківське” ДП “Ровенькиантрацит”. Згідно з висновком МСЕК
№ 1461 від  22 грудня 2005 року йому за
станом здоров'я заборонялася тяжка робота та фізична праця в умовах
несприятливого мікроклімату, підземних умовах. У зв'язку з цим позивачу була
запропонована робота машиніста котельних установок, від якої він відмовився.
З  23 грудня 2005 року до 5 січня 2006
року він знаходився у відпустці за свій рахунок. Після закінчення відпустки
його було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП.

Своє звільнення ОСОБА_1 просив визнати незаконним і поновити його на посаді
майстра-підривника 2-го розряду дільниці БВР-Л ВП “Шахтоуправління
“Ровеньківське” ДП “Ровенькиантрацит”, а також стягнути заробітну плату за час
вимушеного прогулу.

Рішенням Ровеньківського міського суду Луганської області від 11 січня  2007 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області від               6 червня 2007 року, у позові
відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та стосуватися, зокрема, питань: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення постановлені з порушенням цих норм.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того, що позивач допустив прогул, при його звільненні адміністрацією
підприємства не було порушено вимог закону. Як передбачено          ст. 169 КЗпП України, ОСОБА_1 пройшов
медичний огляд, згідно з висновком МСЕК № 1461 від 22 грудня 2005 року за
станом здоров'я тяжка та небезпечна робота, яку він виконував, йому
заборонялась. Від запропонованої іншої роботи він відмовився. Заяву про надання
відпустки за власний рахунок з 6 січня 2006 року, хоча й підписав у керівника,
але у відділ кадрів не здав. Як пояснив у судовому засіданні, хотів через
лікарів урегулювати це питання. Доказів того, що в той час йому необхідно було
звертатися в обласну лікарню, суду не надав. У зв'язку з цим суд дійшов
висновку про відсутність позивача на роботі без поважних причин.

З таким висновком погодився й суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін.

Проте з такими висновками погодитися не можна, оскільки суди дійшли їх  із порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від                6 листопада 1992 року № 9 “Про
практику розгляду судами трудових спорів”, при розгляді позовів про поновлення
на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника
на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно
або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без
погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишенням роботи до закінчення строку трудового договору чи строку,
який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення
вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Суди не врахували цих роз'яснень і доводів позивача про те, що він прогулу без поважних причин не
вчиняв, а перебував у відпустці за станом
здоров'я, що ця відпустка була узгоджена з безпосереднім керівником та керівником
підприємства (а.с. 4) і що відсутність наказу на заяву про відпустку за
резолюцією його керівника не може розцінюватися як прогул без поважних причин.

Апеляційний суд на доводи апеляційної скарги про погодження позивачем
відпустки обмежився висновком про неподання ОСОБА_1 оформленої заяви про
відпустку до відділу кадрів, не врахувавши наведені роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року
№ 9 “Про практику розгляду судами трудових спорів” про те, що прогулом може
бути самовільне використання відпустки без погодження з власником або
уповноваженим ним органом.

За таких обставин, які свідчать про порушення судами ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий  розгляд до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ровеньківського міського суду Луганської області від 11 січня           2007 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 6 червня 2007 року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка