1-інстанції: Камишева Л.М. справа №а-№22-ц-1495/07
про стягнення боргу.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

28 березня 2007 року колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого:                           Ізмайлової Г.Н.

суддів:                                       Івах
А.П.  Кружиліної О.А..

при секретарі       Білицькій Ю.Є..

розглянула у
відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 січня
2007 року у цивільній справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу;
-

ВСТАНОВИЛА :

13
вересня 2006 року ОСОБА_2,
який діє від імені позивача ОСОБА_3. на підставі довіреності від першого
серпня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського районного
нотаріального  округу, звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_1. про стягнення боргу за договором позики. В обгрунтування
позовних вимог позивач послався на те, що 10 грудня 2002 року відповідач
позичив у ОСОБА_3. гроші в сумі 24380 грн., еквівалент 4600 доларів ОША,
строком на два місяці. Борг зобов"язався повернути 10 лютого 2003 року,
про свідчить розписка відповідача. Разом з тим, по закінченні зазначеного
строку ОСОБА_1. суму позики не повернув, ухиляється від її повернення. Позивач
просив суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3. суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від суми боргу з
урахуванням індексу інфляції, а всього - 27899 грн. 23 коп.

Відповідач
ОСОБА_1. позов не визнав, просив застосувати строк позовної давності та
відмовити ОСОБА_3. в задоволенні позову.

Рішенням
Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 січня 2007 року позовні вимоги
ОСОБА_1. задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_3.
по договору позики 2 532 0 грн. 7 0 коп., судові витрати у розмірі 81 грн.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції
та ухваленні нового рішення у зв"язку з порушенням судом норм
матеріального та

процесуального права при його ухваленні, апелянт вказує,
що суд необґрунтовано та послався на те, що позивач не порушив строку позовної
давності, в межах якого він може звернутися до суду за захистом своїх прав, та

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного:

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не
інакше як за заявою осіб, зазначених в ст..
3 ЦПК та в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та
іншими особами, які беруть участь у справі, доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, як це передбачається вимогами ст..60 ЦПК України.

Розглядаючи
спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані сторонами докази,
встановив фактичні обставини по справі, вірно визнав юридичну природу спірних
правовідносин, що виникли між сторонами, разом з тим, неправильно застосував
матеріальний закон, що регулює ті правовідносини.

Так, по справі
достовірно встановлено, що 10 грудня 2002 року між сторонами був укладений
договір позики. Із розписки ОСОБА_1. вбачається, що він отримав в борг гроші в
сумі еквівалентній 4 600 американських доларів строком на два місяці та
обов"язався їх повернути 10 лютого 2003 року.

Виходячи з п.4
Прикінцевих та перехідних положень до ЦК
України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України,
що набрав чинності з 1 січня 2004 року застосовується до цивільних
правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо
цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цивільним кодексом
України, положення нового Кодексу застосовуються до тих прав і обов"язків,
що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи
з того, що  спірні правовідносини між
сторонами виникли та діяли до набрання чинності нині діючого Цивільного кодексу
України - в період з 10 грудня 2002 року по 10 лютого 2003 року, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції помилково застосував норми чинного ЦК України.

У
відповідності з вимогами ст. 374 ЦК
України /в редакції 1963 року/ за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність ( в
оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник обов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду та якості.

Судом
достовірно встановлено, що відповідачем борг не повернуто до цього часу.

П.4 Прикінцевих
та перехідних положень до ЦК
України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року передбачається, що правила
діючого Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до
позовів, строк пред"явлення яких,

встановлений
законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності новим Кодексом.

А
виходячи з вимог ст. 256 ЦК
України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися
до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що
передбачено ст. 257 ЦК України.

Позивач ОСОБА_3., звертаючись з
позовом до суду першої інстанції 13 вересня 2006 року, питання про поновлення
строку позовної давності, який сплинув 10 лютого 2006 року, не ставив, не
просив його поновити.

Позивач
послався на те, що він письмово 4 лютого 2004 року звернувся до відповідача
ОСОБА_1. з проханням повернути йому суму боргу, а суд першої інстанції прийшов
до висновку, що вказані обставини необхідно прийняти за підставу для
застосування перебігу позовної давності.

З таким
висновком суду погодитися не можна, оскільки вимогами ч.1 ст. 264 ЦК України, на які
послався суд першої інстанції, передбачається, що перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Матеріали справи
не містять даних про те, що відповідач ОСОБА_1. на протязі з 10 лютого 2003
року вчиняв якісь дії у підтвердження визнання свого боргу перед позивачем
ОСОБА_3. Він звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності
/а.с. 17/.

Приймаючи
до уваги конкретні обставини по справі, а також те, що сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено стороною у спорі.. У даному випадку відповідачем
ОСОБА_1, є підставою для відмови у позові, судова колегія вважає за необхідне
рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3. відмовити у зв'язку зі спливом позовної
давності на звернення ним до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Виходячи
з наведеного та керуючись ст.,
ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, - судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 січня 2007 року скасувати.

ОСОБА_1
у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Рішення
апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але
протягом двох місяців з цього може бути оскаржене у касаційному порядку шляхам
подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду України.