Справа №2-325/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2007 року місцевий Малиновський районний суд м.  Одеси у складі:

головуючого судді                  -                                                           Буран
О.М. ,

Бекмурадовій Д.С. ,

Томашевському P.M.,

при секретарях                         -                                                           Коровіній
Л.О.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,  ОСОБА_3,  третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним та стягнення моральної шкоди,  суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить визнати договір купівлі
-продажу квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Свої
вимоги позивач обґрунтовує тим,  що у
2004 році нотаріусом ОСОБА_4 була зареєстрована угода договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1. При заключні угоди позивача навмисно ввели в
оману,  фактично обманули. Він оформив на
ім'я ОСОБА_3 довіреність на здійснення всіх дій від свого імені,  направлених на продаж квартири,  внаслідок чого,  обманним шляхом квартира позивача була
оформлена на ОСОБА_2

В
судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та посилаючись зокрема на
ст.  203,  216,
229-230 ЦК України
просили суд задовольнити позов.

Відповідачі
та їх представник у судове засідання з'явилися,
вимоги ОСОБА_1 не визнали,  просили
суд відмовити у задоволенні позову.

Приватний
нотаріус ОСОБА_4,  у судове засідання не
з'являлася,  повідомлялася неодноразово
про час,  місце та дату проведення
судового засідання,  причини своєї неявки
суду не надала.

Вислухавши
думку позивача,  його представника,  відповідачів та їх представника,  свідка,
дослідивши матеріали справи,  суд
вважає,  що позовні вимоги ОСОБА_1
задоволенню не підлягають,  з наступних
підстав.

Судом
встановлено,  що 06.09.2004 року
нотаріусом ОСОБА_4 була зареєстрована угода купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1,  укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Угода була
зареєстрована в реєстрі за № 2270.

З
пояснень позивача вбачається,  що при
укладанні вищевказаного договору,  він
навмисно був введений відповідачкою ОСОБА_3 в оману. Нібито вона
дізнавшись,  що позивач унаслідував
спірну квартиру після смерті матері,
вмовила його продати квартиру ОСОБА_5 З цього приводу ОСОБА_1 оформив на
її ім'я довіреність на здійснення всіх дій від його імені,  направлених на продаж квартири. В наслідок
чого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 аванс у розмірі 1000 (однієї тисячі) доларів
США,  в рахунок майбутньої покупки
квартири,  вартість якої ухвалена в
розмірі 71, 550 грн. Отриманий аванс відповідачка використала для оформлення
правовстановлюючих документів на квартиру позивача. Коли всі необхідні
документи для відчуження квартири були готові,
ОСОБА_5,  відмовився від угоди. Внаслідок чого,  відповідачка ОСОБА_3,  сказала позивачеві,  що квартиру треба оформити на її мати -
ОСОБА_2 ,  так як вона вклала свої власні
кошти на оформлення потрібних документів і у зв'язку з чим потратила багато
часу.

Відповідно
до п. 2 ч. 2  ст.  16 ЦК
України,  способом захисту цивільних
справ може бути визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1  ст.  203 ЦК
України,  зміст правочину не може
суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства.

Суд
вважає,  що укладання договору
купівлі-продажу про який йдеться не суперечить ні актам законодавства,  ні моральним принципам суспільства,  оскільки п.3
ст.  З ЦК України
передбачає свободу договору,  а згідно п.
1 ч. 2  ст.  11 названого кодексу,  підставою для виникнення цивільних прав та
обов'язків є договори та інші правочини.

Особи,  які вчиняли правочин,  мали необхідний об'єм цивільної дієздатності,  тобто ні продавець,  ні покупець не визнані в установлено законом
порядку недієздатними або обмежено дієздатними. Що до віку з якого фізична
особа згідно  ст.  34 ЦК України має повну цивільну
дієздатність,  то кожний з учасників на
час укладання договору,  являється
повнолітнім,  що підтверджується
відповідними документами в матеріалах справи. Це підтверджується також і
тим,  що в самому договорі
акцентовано,  що нотаріусом,  при посвідченні договору дієздатність осіб
перевірено.

Позивач
ОСОБА_1 неодноразово вказував у судових засіданнях,  що договір був підписаний сторонами власноруч
у присутності нотаріуса. Суд вважає,  що
сам факт вчинення підпису в договорі є свідченням тому,  що воля відчужувача та набувача відповідали
внутрішній волі кожного,  що відповідає
п.3  ст.
203 ЦК України.

З
пояснень представника відповідача видно,
що акт купівлі - продажу не вчинявся раптово. До укладання договору було
виконано ряд дій,  направлених на виплату
заборгованості за комунальні платежі та приватизацію квартири,  що є об'єктом правочину. Ці дії потребували
значного часу і затверджувати,  що
позивач був увесь час „у похмільному синдромі",  як затверджує представник позивача,  і у зв'язку з чим не міг контролювати своїх
дій та відповідати за наслідки їх вчинення,
суд вважає необгрунтовано.

Цілком
справедливо представник позивача у судових засіданнях наголошував на дотриманні
вимог  ст.  657 ЦК
України,  щодо нотаріального
посвідчення та державній реєстрації договору купівлі - продажу квартири. Кожна
з вимог (письмова форма,  нотаріальне
посвідчення та державна реєстрація) виконанні в повному обсязі відповідно до
закону про що свідчить сам нотаріально посвідчений договір та довідка КП „ОМБТІ
та РОН" (а. с.  5).

Наслідком
вчинення правочину є перехід права власності від однієї особи до іншої.
Відповідно до  ст.  210 ЦК
України - такий правочин вважається вчиненим з моменту його реєстрації. З
довідки КП „ОМБТІ та РОН",
видно,  що право власності на
квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано і належить ОСОБА_2  (а. с.
80).

Виходячи
з вищенаведеного,  суд вважає,  що підстав для визнання договору купівлі
-продажу спірної квартири недійсним немає,
оскільки ч. 1  ст.  215 ЦК
України передбачає підставою для визнання недійсності правочину порушення
вимог  ст.  203 ЦК
України. Як вказано вище,  порушень
встановлених нею правил як з боку позивача,
так і з боку відповідача не було.

Позивачем було
надано пояснення,  що правочин було
вчинено під впливом обману.

Відповідно
до  ст.
230 ЦК України,  обманом вважаються дії,  коли одна сторона ввела другу сторону в оману
відносно обставин,  що мають суттєве
значення. Частиною другою  ст.  203,
вказано,  що обман має місце
тоді,  коли сторона заперечує
обставини,  які можуть перешкоджати
вчиненню правочину,  або замовчувати їх.

Розгляд
справи по суті показав,  що ні продавець
ОСОБА_1,  ні набувачка ОСОБА_2  не помилялися відносно обставин,  що мають істотне значення,  притаманні правочину. Як свідчив позивач в
судовому засіданні,  він розумів,  що було предметом правочину,  характер своїх дій по відчуженню
нерухомості,  наслідки його вчинення.
Таким чином,  позивач,  називаючи підставою своїх вимог „обман",  не надав суду доказів,  які б підтвердили цю обставину як підставу
його вимог,  а згідно  ст.  60
ЦК України,  кожна сторона повинна доказати ті обставини
на які вона посилається,  як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Допитаний
у судовому засіданні свідок ОСОБА_6,  посилався на припущення. Вони виразились в тому,  що йому було відомо,  але жодним чином свідок не доводить отримання
позивачем грошей від відповідачки в рахунок укладання договору. Натомість в
самому договорі відзначено,  що ОСОБА_1
отримав гроші до підписання договору. Згідно ч. 4  ст.  60
ЦПК України,  доказування не можу
ґрунтуватись на припущенням.

За таких
умов,  суд вважає,  що вимоги позивача про визнання договору
купівлі - продажу спірної квартири недійсним,
тому,  що він був укладений під
впливом обману не підлягає задоволенню.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 із
змінами,  внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року „ Про судову практику у
справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди",  під моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших
негативних явищ,  заподіяних фізичній чи
юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до
чинного законодавства моральна шкода може полягати,  зокрема: у приниженні честі,  гідності,
престижу або ділової репутації,
моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров*я,  у порушенні права власності,  прав,
наданих споживачам,  інших
цивільних прав,  у зв'язку з незаконними
передуваннями під слідством і судом,  у
порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного
громадського життя,  порушенні стосунків
з оточуючими людьми,  при настанні
негативних наслідків.

У
позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено,  в чому полягає ця шкода,  якими неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві,  з яких
міркувань він виходив,  визначаючи розмір
шкоди та якими доказами це підтверджується.

Позивач
у судову засіданні не довів в чому полягає ця шкода,  чим він керувався визначаючи розмір
шкоди,  тому суд вважає,  що вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування
моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Керуючись  ст.
3-8,  10,  60,
212-216 ЦПК України,   ст.   ст.
3, 11, 16,  34,  203,
210-215 ЦК України,  Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4
від 31.03.95 із змінами,  внесеними
згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року „
Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової)
шкоди",  суд

ВИРІШИВ:

У
задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним -
відмовити.

Рішення
набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження,  якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо заяву про апеляційне оскарження подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення,
але апеляційна скарга не була подана протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги рішення,  якщо
його не скасовано,  набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним судом.