Справа № 2-130507
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

13 грудня 2007 року Дніпровський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді      Виниченко Л.М.,

при секретарях           Ткач І.М., Артеменко
В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне управління юстиції у
м. Києві, про визнання договору дарування 13 частини квартири недійсним,-

в с т а н о в и в
:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
в якому просить визнати недійсним договір дарування 13 квартири АДРЕСА_1.

Вимоги мотивує тим, що в шлюбі з відповідачкою
перебував з 01.08.1992 року по 11.05.2005 рік. В 1994 році його батькові ОСОБА_3
у порядку черги на пільгових засадах, як ветерану праці, для поліпшення
житлових умов сім»ї, яка складалася з нього, його дружини ОСОБА_4 та тещі
ОСОБА_5 - учасника бойових дій і його, як сина, у відомчому домі АДРЕСА_1.
Житло на відповідачку не виділялось. Його батьками був зроблений ремонт у
вказаному житловому приміщенні, на який витратили 5000 дол. США. Дана квартира
була передана у користування йому та є спільною власністю його та його батьків.
Відповідачка, проводячи приватизацію вказаної квартири, порушила діюче
законодавство відповідно до ст. 12 ч. 1 Закону України «Про власність» та без
згоди його батька самоправно, на власний розсуд розподілила права власності на
квартиру, включаючи власниками квартири себе і малолітню дочку ОСОБА_6, 1993 року
народження, тим самим позбавляючи батька права власності на квартиру, яку він
одержав за багатолітню працю на підприємстві. Під час шлюбних відносин
непрацююча відповідачка разом з ним доглядала до смерті хвору людину, внаслідок
якого вини отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, згідно договору довічного
утримання. Крім того, вони придбали квартиру АДРЕСА_3. На даний час
відповідачка після розірвання шлюбу без поділу майна і прав власності на житла
самоправно володіє трьома квартирами та живе у четвертій. Він же з її вини
власного житла не має внаслідок того, що під час шлюбних відносин відповідачка
неодноразово чинила на нього психологічний тиск і шляхом шантажу та зловживання
його довірою примусила його під приводом, що вона поліпшить сімейні відносини подарувати
їй третину квартири АДРЕСА_1 і в кінці 2003 року під час перебування в шлюбі
переїхати з сім»єю проживати до її матері АДРЕСА_4 під приводом, що дітей треба
відправити навчатися в учбові заклади, розташовані в Печерському районі. Для
запобігання його проживання в спірній квартирі відповідачка замінила замки та
без його відома здала житло у найм. Постійний неодноразовий шантаж відповідачки
привів до розірвання шлюбу. Після розлучення з ОСОБА_2 він 26.12.2005 року
одружився з ОСОБА_7, з якою має доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дружина проживає
в Хмельницькій області. Відповідачка продовжує і надалі чинити проти нього
шантаж, подала до суду позов про позбавлення його права проживання у спірній
квартирі, на що рішенням Апеляційного суду м. Києва в задоволенні позову їй
було відмовлено. Проте вона продовжує заважати йому там проживати, не віддає
ключі, не виселяє квартирантів. Факти шантажу відповідачки є в матеріалах
справи № 2-109606. які при судовому розгляді на судових засіданнях 22 травня  2006 року Дніпровським районним судом м.
Києва та 9 жовтня 2006 року Апеляційним судом м. Києва по справі № 22-641806
відповідачкою не заперечувались, що відповідно до ст. 61 ч. 1 ЦПК України не
підлягають доказуванню. Його позов грунтується на ст. ст. 203 ч. 3, 231 ч. 1,
229 ч. 1, 230 ч. 1 ЦК України, оскільки його волевиявлення при укладенні
спірного договору дарування 13 квартири не було вільним і не відповідало його
внутрішній волі; він не міг припустити, що їхній шлюб буде розірваний і
відповідачка не виконає своїх обіцянок щодо поліпшення сімейних відносин та
незаконно привласнить всі жита і майно, нажиті під час шлюбу; відповідачка
ввела його в оману, вимагаючи його зробити дарунок, дала обіцянку поліпшити
сімейні відносини та не виконала їх. За викладених причин, він, як дарувальник,
відповідно до ст. 724 ч. 1 ЦК України, має право відмовитись від передання
дарунку у майбутньому, бо після укладення договору його майновий та
житловий  стан істотно погіршився, і
згідно ст. 652 ч. 2 п. п. 1, 2, 3 ЦК України він, як дарувальник, має право
розірвати договір дарування тому, що в момент його укладення, він, як сторона,
виходив з того, що істотної зміни таких обставин, як розлучення, не настане, не
виникнуть обставини, які буде неможливо усунути та що виконання договору
порушить співвідношення їхніх майнових інтересів і позбавить його того, на що
він розраховував, тобто поліпшення сімейних відносин. Відповідно ст. 258 ч. 3
ЦК України на правочини, вчинені під впливом насильства та обману позовна
давність встановлюється п»ять років, а договір дарування був зареєстрований 16
серпня 2002 року.

В судовому засіданні позивач та представник
позивача підтримали позов та викладені в ньому обставини. Позивач доповнив, що
з 2003 року - з моменту переїзду на проживання до матері відповідачки до кінця
2005 року він був в пригніченому депресивному стані. До 2006 року вважав, що
свою частку квартири подарував дитині ОСОБА_6. Відповідачка постійно вимагала
від нього гроші, через це були постійні сварки. Як підписував спірний договір в
нотаріальній конторі не пам”ятає, все було як в тумані, не пам”ятає й щодо
оформлення договору в БТІ, в той час нічого не усвідомлював. До моменту подачі
позову відповідачки про його виселення спірного договору дарування не бачив.
Звернувся до суду після того, як відповідачка у 2006 році подала до нього три
позови: про усунення перешкод у здійсненні права власності, про стягнення
аліментів та про стягнення боргу. Спірний договір підписував через обман та
шантаж відповідачки, яка до дарування ним квартири говорила, що викине його з
дому, розлучиться з ним, не дасть спілкуватися з дітьми та забирала ключі від
квартири. Під таким тиском відповідачки вирішив свою частину квартири
подарувати доньці. До розірвання шлюбу до правоохоронних органів не звертався,
так як сподівався, що відповідачка змінить своє ставлення до життя.

Представник відповідачки в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечував, пояснив, що заявлені вимоги не
ґрунтуються на законі. Після укладення шлюбу між сторонами відповідач та позивачка
проживали в квартирі батьків останньої АДРЕСА_4. Під час вагітності позивачки
батьки ОСОБА_1 запропонували прописати її та народжену дитину в квартирі за
місцем проживання батьків ОСОБА_1 з метою отримання житла для родини та
збільшення житлової площі, тому так і склалося, що сторони та донька ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 отримали спірну квартиру, в які згодом заселилися та
зареєструвались, а батьки відповідача залишились проживати в квартирі АДРЕСА_5.
Отриману квартиру сторони приватизували на трьох осіб в рівних частках (з
донькою). Друга дитина народилась у них ІНФОРМАЦІЯ_3, а 12 липня 2002 року
ОСОБА_1 подарував відповідачці 13 частину спірної квартири, що належала йому
на праві власності. Угода засвідчена державним нотаріусом, дієздатність
позивача нотаріусом перевірена, договір дарування зареєстрований 16.08.2002
року в Київському міському БТІ. Угода відповідає вимогам діючого на той час ЦК
УРСР, волевиявлення сторін було вільним, ніякого обману чи тиску при вчиненні
правочину з боку відповідачки не було. З правовими підставами щодо заявлених
вимог позивач не визначився, в їх обґрунтування одночасно посилається на такі
підстави, як обман, вчинення правочину під впливом насильства, а також
погіршення майнового стану дарувальника, що відповідно до ст. 724 ЦК України є
підставою для односторонньої відмови від договору дарування з обов»язком
передати майно у майбутньому, а не визнання договору недійсним. До спірних
відносин мають застосовуватись норми ЦК УРСР. Доводи позивача з приводу
насильства та обману з боку відповідачки є надуманими та не підтверджені
доказами. З тексту заяви видно, що позивач розумів, що він укладає саме договір
дарування13 частини квартири, був обізнаний з характером договору та його
предметом, при цьому мотиви укладення угоди (поліпшення сімейних стосунків) не
мають істотного значення. До того ж ініціатором розлучення був ОСОБА_1, а не
відповідачка, тому не логічним виглядає аргумент щодо можливості налагодження
сімейних стосунків виключно відповідачкою без зусиль з боку позивача. Відповідачка
в інших судових засіданнях не визнавала фактів обману і шантажу, про це ніде не
зазначено. Просить застосувати строк позовної давності, який становив три роки
та сплив 12.07.2005 року.

Судом до участі в справі було залучено в
якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
Головне управління юстиції у м. Києві.

Представник третьої особи Головного управління
юстиції у м. Києві в судове засідання не з»явився, суду надано лист з проханням
розглянути справу у відсутності їхнього представника (а.с. 99).

Свідок ОСОБА_4, яка є матір»ю позивача, в
судовому засіданні засвідчила, що коли був підписаний договір дарування
відповідачка просила її виписати позивача із спірної квартири. При ній
відповідачка сварок не вчиняла, при бійках вона присутня не була. Колись,
прийшовши доглядати за внуками, побачила на підлозі кров, тоді ж внучка
сказала, що то батькова кров. Про спірний договір розмов ніяких не було; син
пояснював, що з приводу цього він нічого не пам”ятає і думав, що договір склав
на доньку.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив,
що знає сторін по справі, як сусідів; спірну квартиру отримував ОСОБА_3, з яким
він  разом працював на заводі „Агромаш”,
житло отримували вони одночасно. Ремонт в квартирі робив ОСОБА_3, чи робила
ремонт відповідача йому не відомо. Він бачив давно, що сім”я сторін по справі
розпалась. Які між позивачем та відповідачкою були стосунки йому не відомо.
Свідком того, що позивача не впускали в спірну квартиру  не був і про це йому не відомо. Також йому нічого
не відомо про дарування спірної квартири. По який час сторони жили в спірному
житловому приміщенні не знає.

Вислухавши пояснення позивача, його
представника, представника відповідачки, покази свідків, дослідивши матеріали
справи, суд встановив наступне.

Згідно договору дарування від 12.07.2002 року,
посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної
контори, зареєстрованого в реєстрі за № 6-2924, позивач подарував відповідачці
13 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 37). Спірний договір дарування
зареєстрований в Київському міському БТІ 16.08.2002 року за № 8532. Позивачу
відчужувана 13 частина квартири належала на підставі свідоцтва про право
власності на житло, видане українським виробничим об”єднанням „Агромаш”
13.02.1998 року, згідно розпорядження № 39-385 від 13.02.1998 року  (а.с. 41). Дане розпорядження  ніким не оспорювалось та на даний час чинне.
Згідно вказаного свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1
належала на праві спільної сумісної власності в рівних долях сторонам по справі
та ОСОБА_6.

Сторони до 11.05.2005 року перебували в шлюбі
(а.с. 38).

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень
ЦК України у редакції від 16.01.2003 року, до спірних правовідносин слід
застосовувати норми ЦК України у редакції від 18.07.1963 року.

Позивач просить визнати недійсним спірний
договір дарування 13 частини квартири з тих підстав, що договір укладений ним
під впливом обману, шантажу та психологічного тиску.

Відповідно ст. 57 ЦК України (у ред. 1963
року), угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози може бути визнана
недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської
організації.

Згідно п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду
України „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” від
28.04.1978 року № 3 зі змінами та доповненнями, при вирішенні позовів про
визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК України суди повинні мати на
увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману,
насильства, погрози.

Під обманом у таких випадках слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення
для угоди, що укладається.

Під насильством розуміється фізичний або
психологічний вплив на особу учасника угоди або його близьких з метою
спонукання його до укладення угоди.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він
договір підписав з метою збереження сім”ї через обман, шантаж з боку
відповідачки, яка обіцяла покращити сімейні відносини та говорила, що в разі не
укладення такого договору з ним розлучиться, вижене його з квартири, не дасть
бачиться з дітьми, що відповідачкою виконано не було, стосунки між ними на
краще не змінились.

Відповідно
до ст. 243 ЦК України за договором дарування одна сторона передає безоплатно
другій стороні майно у власність.

Доводи позивача щодо психологічного тиску та
обману зі сторони відповідачки не знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні.

Як пояснив сам позивач, до правоохоронних
органів стосовно неправомірних дій відповідачки, в тому числі, як зазначено в
позові  з приводу шахрайства, шантажу,
обману, психологічного тиску, він не звертався, що також підтверджується довідкою
Дніпровського РУ ГУ МВС України від 10.10.2007 року, згідно якої звернень від
ОСОБА_1, зареєстрованого АДРЕСА_1, з приводу здійснення на нього тиску та
вчинення обману з боку колишньої дружини ОСОБА_2 за період 2002-2005 роки в
Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві не зареєстровано (а.с. 51).

Свідки в судовому засіданні не підтвердили
щодо наявності конфліктів та сварок в сім”ї сторін по справі, очевидцями цього
вони не були.

Не доведені також в судовому засіданні
пояснення позивача про те, що він не пам”ятає як саме в нотаріуса укладав
спірний договір та всіх подій, що тоді відбувалися і про те, що йому було не
відомо, що підписав договір саме на користь відповідачки, а не дитини, як це
попередньо хотів зробити, оскільки в підтвердження такого психологічного та
емоційного стану коли позивач не міг контролювати та правильно розуміти свої
дії будь-яких доказів суду не надано, як пояснив сам позивач, до лікарів він з
приводу цього ніколи не звертався, медичних довідок про стан здоров”я не має.

Позивач та його представник також посилаються
на пояснення, надані в судовому засіданні в цивільній справі № 2-109606 в
підтвердження вимог щодо шантажу, як на обставини відповідно ст. 61 ч. 1 ЦПК
України, що не підлягають доказуванню в зв”язку з їх не заперечуванням
відповідачкою. Проте до даних доказів суд відноситься критично з наступних
підстав. При огляді цивільної справи № 2-109606 за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1
про усунення перешкод у здійсненні права власності в судовому засіданні
22.05.2006 року, на яке йдеться посилання, лише в дебатах представник
відповідача ОСОБА_1 сказав: „У відповідача відібрали ключі, ввівши його в
оману, що переїзжають до батьків позивачки” (а.с. 53 зв.). У справі № 2-109606
спір заявлений був з приводу зобов”язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у
здійсненні ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов”язання зняття
ОСОБА_1 з реєстрації за даною адресою. Питання щодо укладення спірного договору
дарування 13 частини квартири не було предметом розгляду у вищевказаній справі
і тому не повинно було обговорюватися учасниками судового засідання, до того ж
ОСОБА_2. у справі за її позовом не були визнані нею обставини щодо шантажу
ОСОБА_1 Крім того, в протоколі від 22.05.06 р. зазначене пояснення ОСОБА_2: „Не
правда, що він дарував квартиру дочці, бо він дарував мені” (а.с. 52).

Спірний договір дарування після його укладення
був зареєстрований в Київському міському БТІ, відповідачкою здійснювалась
оплата квартирної плати та комунальних послуг за отримане в дар нерухоме майно.

Суд також не може взяти до уваги, як доводи
позивача про те, що відповідачка його обманула, оскільки давала обіцянку
поліпшити сімейні стосунки, так як договір дарування є безоплатною угодою, а
тому на може укладатися під умовою отримання якихось послуг, виконання
зобов”язань, матеріальної вигоди, тощо.

Крім того, позивачем пропущений встановлений
ст. 71 ЦК України строк позовної давності звернення до суду, оскільки позов
ОСОБА_1 поданий до суду 01.08.2007 року, спірний договір укладався 12.07.2002
року. При цьому в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження пояснення
позивача про те, що він за своїм станом здоров”я не пам”ятає, тому й не знав,
що договір укладений на користь відповідачки і дізнався про це лише після
подачі останньою позову в 2006 році.

Відповідно ст. 71 ЦК України загальний строк
для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність)
встановлюється в три роки.

Отже, за вищевикладених обставин, позов не
знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не
підлягає.

Керуючись п. п. 4, 6, 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України у редакції від 16.01.2003 року, ст. ст. 57, 71, 76, 243 ЦК України в редакції від
18.07.1963 року, п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про
судову рактику в справах про визнання
угод недійсними”  від 28.04.1978 року № 3 зі змінами та доповненнями, ст. ст. 10, 11, 57, 60-64, 88, 208, 215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Головне управління юстиції у м.
Києві,  про визнання договору дарування
13 частини квартири недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний
суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі заяви
про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя