Справа
№ 2-49/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

16 квітня 2007 року                        Шацький
районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді -                     Храновської
Н.В.,

при секретарі -                                Бортнік
СП.,

з участю

позивачів -                                       ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представників позивачів -             ОСОБА_4,

відповідача -                                    ОСОБА_3,

представника відповідача -            ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому заіданні в залі суду
смт.Шацьк цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права
власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

06.03.2007 року позивачі звернулися в Шацький районний
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину
за законом та визнання права власності на спадкове майно.

Позовну заяву обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла їхня бабця ОСОБА_6. Після її смерті відкрилась спадщина, яка
складається із житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1.
Спадкодавицею на їхнє ім"я був складений та 25 серпня 1990 року
посвідчений секретарем виконкому Пульмівської сільської ради заповіт, яким
остання заповіла їм усе належне їй майно. Вони у встановленому законом порядку,
передбаченому ст. 549 ЦК
України, в редакції 1963 року, спадщину прийняли, шляхом вступу в
управління та володіння спадковим майном: періодично проживали в спадковому
будинку в літній та зимовий періоди, доглядали за його станом, проводили
косметичний ремонт і т.д. Свої спадкові права в нотаріальному порядку не
оформляли. Проте, з часом їм стало відомо, що спадщину після смерті ОСОБА_6
оформила на своє їм"я їхня сестра ОСОБА_3, яка стала чинити їм перешкоди в
користуванні спадковими будівлями.

Вважають, що оскільки, спадкодавиця склала на їхнє
ім"я заповіт, який не змінений, не відмінений і не визнаний недійсним і
вони спадщину прийняли у встановленому законом порядку, шляхом вступу в
управління та володіння спадковим майном, тому спадкування після смерті ОСОБА_6
повинно здійснюватись за заповітом, а не за законом. В зв"язку з чим,
просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане
державним нотаріусом 17.08.1999 року на ім"я ОСОБА_3 та визнати за ними
право власності за заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_6.

В судовому засіданні позивачі, представник позивачів,
кожен зокрема, позовні вимоги підтримали з підстав зазначених в позовній заяві,
просили позов задовольнити.

Позивач
ОСОБА_1 на підтвердження факту прийняття спадщини пояснив, що

2

приїжджав в спадковий будинок. Позивач ОСОБА_2 пояснив,
що допомагав відповідачу встановлювати огорожу.

Представник позивачів в судовому засіданні звернув увагу
суду на ту обставину, що підставою для визнання Свідоцтва про право на спадщину
за законом незаконним є те, що на момент його видачі, спадкоємець за заповітом
ОСОБА_2був неповнолітнім, а нотаріус, відповідно до вимог ст. 60 Закону України
"Про нотаріат", повинен був вжити заходів до охорони спадкового майна
і в інтересах неповнолітнього спадкоємця залучити до участі у спадкуванні
опікуна неповнолітнього спадкоємця. А крім того, пояснив, що позивачі у справі
спадщину після своєї бабусі прийняли шляхом вступу в управління спадковим
майном, оскільки здійснювали догляд за будинком. З зазначених підстав, просив
позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечила та
пояснила, що позивачі по справі після смерті ОСОБА_6 спадщини не прийняли,
оскільки не проживали разом із спадкодавицею на день її смерті і не проживали в
спадковому будинку взагалі, а лише приїжджали, коли вона із своєю сім"єю
проживала в спадковому будинку, до неї у гості. Вона неодноразово говорила
позивачам, щоб вони оформляли на себе спадщину, проте, останні такого бажання
не виявили, пояснивши, що їм вона не потрібна. Вона, як спадкоємець першої
черги за законом, на підставі ч.2 ст. 529 ЦК України, в редакції 1963 року,
спадщину прийняла відразу після смерті бабусі по батькові - ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, - ОСОБА_6. Доказом фактичного прийняття нею спадщини є те,
що вона після смерті бабусі, провела похоронний обряд, встановила
пам"ятник, на вхідних дверях будинку та господарських будівлях повісила
нависні замки, обробляла присадибну земельну ділянку, провела ремонт будинку,
встановила огорожу, а в період з 1999 по 2005 рік разом із своєю сім"є
проживала в даному будинку. І в зв"язку з тим, що позивачі спадщину за
заповітом після смерті бабусі не прийняли ні фактично, ні звернувшись в
нотаріальну контору і не бажали оформити її у встановленому законом порядку,
вона 17 серпня 1999 року звернулася в нотарільну контору з заявою і оформила на
себе спадщину. Просила відмовити позивачам в позові.

Представник відповідача позовні вимоги позивачів вважає
безпідставними, оскільки, вони, після смерті спадкодавиці - ОСОБА_6 не вчинили
жодних дій, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, які
б свідчили про прийняття ними спадщини, що згідно ч. 2 ст. 553 ЦК України, в
редакції 1963 року, вважається відмовою від спадщини. Позивачі на день
відкриття спадщини являлися неповнолітніми, проте, вони і не прийняли спадщини
і після досягнення повноліття, а також, не прийняли спадщини в їхніх інтересах
їхні опікуни. За безпідставністю позовних вимог, просили в позові відмовити.

Заслухавши думку позивачів, представника позивачів,
відповідача, представника відповідача, показання свідків, дослідивши
представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав:

Судом встановлено, що позивачам про існування заповіту на
їхнє ім"я, як і їхнім опікунам, було відомо після смерті бабусі ОСОБА_6.
Проте, про оформлення спадщини відповідачкою на своє ім"я їм стало відомо
лише в 2005 році.

Оскільки, до даних правовідносин застосовуються норми
матеріального права, які були чинними на час виникнення правовідносин, тому,
слід керуватися нормами ЦК
України, в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що часом
відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, в даному випадку -
ІНФОРМАЦІЯ_1 рік.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 524 ЦК України в
редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Згідно із ч.1 ст. 534 ЦК
України, 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє
майно або частину його одній або кільком особам. З копії заповіту, складеного
ОСОБА_6 посвідченого секретарем виконкому Пульмівської сільської ради 25 серпня
1990 року і зарестрованого в реєстрі за № 30, вбачається, що спадкоємцем усього
майна, яке буде належати їй на день смерті є ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

На час
відкриття спадщини спадкоємці ОСОБА_1, 22 серпня 1975 року

3

народження та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження , були неповнолітніми. Проте, їм рішенням
органу опіки і піклування були призначені піклувальник та опікун, які і повинні
були в інтересах неповнолітніх прийняти спадщину.

Відповідно до ч.
2 ст. 549 ЦК України,
в редакції 1963 року, для прийняття спадщини встановлено шестимісячний строк,
який рахується з дня смерті спадкодавця - часу відкриття спадщини.

Відповідно до
ст. 548 ЦК України,
1963 року, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її
відкриття. А відповідно до ч.І, ч 2 ст. 549 ЦК України, 1963 року, визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття. Зазначені дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.ПЗ
Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України" затвердженої Наказом Мінюсту 14.06.1994 року за № 18/5, чинної на
час оформлення спадщини, передбачено, що Свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили
в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном можуть бути: довідка виконавчого комітету місцевої
ради про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після
відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по
обов"язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового
платежу та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління
чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння
спадковим майном можуть бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних
цінних паперів, державного акта на право приватної власності на землю та інших
документів, виданих відповідними органами на ім"я спадкодавця на майно,
користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

З довідки Пульмівської
сільської ради, виданої 20.07.1999 року за № 581 вбачається, що ОСОБА_6 на день
смерті проживала одна. Отже, в інтересах неповнолітніх спадкоємців спадщину
після її смерті ніхто не прийняв, оскільки, не вчинили жодних дій, передбачених
ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, які б свідчили про прийняття
ними спадщини, що згідно ч. 2 ст. 553 ЦК України, в редакції 1963 року,
вважається відмовою від спадщини. Позивачі на день відкриття спадщини являлися
неповнолітніми, проте, вони і не прийняли спадщини і після досягнення
повноліття.

Позивачі і в
судовому засіданні не довели факт прийняття спадщини, оскільки їхні пояснення з
приводу прийняття спадщини обмежувались лише тим, що вони інколи приїзджали в
спадковий будинок, проте, будь - яких дій, які б свідчили про прийняття
спадщини не вчиняли, що підтвердили в судовому засіданні допитані свідки, як зі
сторони позивачів так і відповідача -ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які
показали, що ремон в будинку здійснювала ОСОБА_3, а також встановлювала огорожу навколо будинку, збирала в
саду урожай, обробляла присадибну земельну ділянку.

Крім того, з
довідки Пульмівської сільської ради, виданої 20.07.1999 року за № 581
вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла внучка ОСОБА_3, яка
постійно приїзжає в спадковий будинок, провела ремонт, навісила нависні замки і
утримує будинок в належному стані. Відомостей про те, що спадкоємці по заповіту
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину, в Пульмівській сільській раді немає.

Оскільки,
спадщину за заповітом ніхто не прийняв, спадкування здійснювалося за законом.
Відповідач спадщину прийняла, що підтверджується довідкою Пульмівської
сільської ради, виданою за № 581 20.07.1999 року, показаннями свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_12, проводила ремон будинку, ставила огорожу, після
смерті бабусі обробляла присадибну земельну ділянку, азі 999 по 2005 рік із
своєю сім"єю проживала в спадковому будинку. Свідок ОСОБА_13 в судовому
засіданні підтвердила ту обставину, що ОСОБА_3 проводила

4

ремонт будинку. Свідки
ОСОБА_13, ОСОБА_11 та ОСОБА_10, які були допитані в судовому засіданні за
клопотанням позивачів та які знаходяться в неприязних відносинах із
відповідачем, лише, на запитання головуючого, відповіли, що їм відомо, зокрема,
ОСОБА_11, зі слів ОСОБА_1, проте те, що позивачі приїзжали в спадковий будинок,
однак, будь-яких дій, які б свідчили про прийняття ними спадщини, а саме,
здійснення догляду за будинком, вони не підтвердили, пояснивши, що їм не
відомо.

Отже,
відповідач, прийнявши після смерті ОСОБА_6 спадщину фактично, 17 серпня 1999
року звернулася в державну нотаріальну контору з заявою про оформлення
спадкових прав.

Відповідно до
ст. 529 ЦК України,
в редакції 1963 року, спадкоємцями першої черги за законом є, в рівних частках
, діти, дружина і батьки померлого. Оскільки, на день смерті спадкодавиці її
син, батько позивачів та відповідача - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року і інших
спадкоємців першої черги не було, тому, згідно із ч. 2 даної норми, онуки і
правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини
немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують
порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому
родителю.

З копії
Свідоцтва про народження ОСОБА_7, серії НОМЕР_1, вид. 29.06.1999 року,
вбачається, що ОСОБА_6 була матір"ю ОСОБА_7. З копії Свідоцтва про смерть,
серії НОМЕР_2 від 29.06.1999 року вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2
року. З копії Свідоцтва про народження ОСОБА_14, серії НОМЕР_3 вид. 1 липня 1966
року, вбачається, що ОСОБА_7 був батьком ОСОБА_14. З копії Свідоцтва про
укладення шлюбу, серії НОМЕР_4, вид. 29.06. 1984 року вбачається, що відповідач
прізвище ОСОБА_1 змінила на - ОСОБА_3 в зв"язку з заміжжям.

Нотаріус, при
видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, керувалася вимогами п. 111-1
, п. 112, 113, 114 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України", далі - Інструкції, а саме, при підготовці до видачі
свідоцтва про право на спадщину за законом або за заповітом за даними Єдиного
реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту. Про існування заповіту та
спадкоємців за заповітом нотаріусу було відомо з довідки Пульмівської сільської
ради, виданої за № 581 20.07.1999 року. Проте, згідно із п. 109 Інструкції, ст.
67 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що свідоцтво про право
на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину. Оскільки, в
нотаріуса даних, проте, що спадкоємці за заповітом спадщину прийняли не було, а
були докази прийняття спадщини відповідачем, нотаріус видала свідоцтво.

Як вбачається із
копії спадкової справи № 25/99 року, нотаріус, в якості доказу фактичного
прийняття спадщини ОСОБА_3,
прийняла довідку Пульмівської сільської ради, видану 20.07.1999 року за №
581. Визнання факту прийняття спадщини відповідачем, свідчать пояснення самих
позивачів, які вказують, що відповідач повісила нависні замки на вхідних дверях
будинку та господарських будівлях, провела ремон в будинку, поставила огорожу,
та що вони приїзжали до неї в гості. Отже, оцінюючи в сукупності наявні
обставини, суд приходить до висновку, що відповідач спадщину прийняла у
встановленому порядку, шляхом вступу в управління та володіння спадковим
майном, в зв"язку з чим, на ім"я останньої нотаріусом було законно
видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, підстав, визнання якого
незаконним, не вбачається.

Згідно ст. 80
ЦПК України, по кожній вимозі повинно бути сплачено державне мито. Позивачі
просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину та визнати за ними
право власності на нерухоме спадкове майно, інвентаризаційна вартість якого,
згідно довідки -характеристики Волинського БТІ становить 4357,00 гривень. При
подачі позову до суду позивачами було сплачено державного мита - 51,00 гривню.

На
підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60, 88, 137, 159,
209, 88, 212,213,214, 215 ЦПК України, суд,-

5

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права
власності на спадкове майно - ВІДМОВИТИ.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 25 (двадцять п"ять)
гривень 50 копійок  державного мита в
дохід держави.

Згідно ст.294 ЦПК України на рішення суду може бути
подано заяву про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня проголошення
рішення. Апеляційна скарга на дане рішення суду може бути подана протягом
двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення
суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне
оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було
подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в
строк, встановлений ст..294 ЦПК
України, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У
разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи апеляційним судом.