Справа № 22-ц-315/07                              Головуючий у 1 інстанції   Костюкевич O.K.
Категорія - 30                                                                                      Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

03
квітня 2007року                                                                                            місто
Луцьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого -
судді Стрільчука В.А..

суддів - Карпук
А.К., Здрилюк О.І.,

при
секретарі  Савчук О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 26 січня 2007 року.

Особи, які
беруть участь у справі;

позивач -
ОСОБА_1;

представник
позивача - ОСОБА_3;

відповідач -
ОСОБА_2;

представник
відповідача - ОСОБА_4.

Колегія суддів -

встановила:

26 вересня 2006 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2 про виселення.

Свій позов мотивує тим, що він з 12.11.2004 року на
підставі договору дарування являється власником будинку АДРЕСА_1.

Відповідач - його колишня дружина, шлюб з якою розірвано в 2004 році і яка,
як колишній член сім*ї залишилась проживати в будинку і користуватись всіма
побутовими та господарськими будівлями і спорудами, відносно чого він будь-яких
перешкод не чинив.

Однак, проживаючи в спірному будинку, відповідач вирішила позбавити його
права користування будинковолодінням,
чого провокує сварки, різні конфлікти,
постійно ображає його, безпідставно
писала на нього скарги в

правоохоронні
органи, зверталась в сул з безпідставними позовами, зводила наклепи та ображала
його людську гідність.

Із-за створених відповідачем умов він з квітня 2005 року фактично не може
проживати в належному йому будинку, реально побоюючись за своє життя і
здоров*я.

12.11.2005 року після спровокованої відповідачем сварки у нього виник
гіпертонічний криз, в результаті чого він звертався за медичною допомогою.

Враховуючи систематичне порушення відповідачем правил співжиття, він
змушений був звертатись із заявами до правоохоронних органів, прокурора Луцького
району, громадських організацій та за місцем роботи відповідача.

Відповідач про недопустимість в подальшому продовжувати неправомірні дії
неодноразово попереджувалась працівниками міліції та притягувалась до
адміністративної відповідальності.

Постановою Луцького районного відділу внутрішніх справ від 16.10.2005 року
на відповідача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі
51 грн. за нецензурну лайку та образливу поведінку, який вона сплатила, чим
визнала свою провину.

Його заяви про погрози та сварки зі сторони відповідача неодноразово були
предметом розгляду працівниками Луцького РВВС, про що свідчать постанови про
відмову в порушенні кримінальної справи від 08.10.2005 p., 17.10.2005 p., 27.11.2005 p., 29.04.2006 p., 12.09.2006 p.

Рішенням Липинської сільської ради від 25.05.2006 року відповідач
попереджена про необхідність дотримання норм співпроживання та правил
громадського порядку.

Крім того, відповідач відмовляється утримувати в належному стані
будинковолодіння та нрибудинкову територію, не підтримує елементарний порядок в
будинку та підсобних господарських приміщеннях, умисно нищить і псує майно, в
результаті чого будинок починає руйнуватись. Також категорично відмовляється
оплачувати частину витрат за комунальні послуги та телефонні розмови.

При розгляді його скарги 18 квітня 2006 року працівниками
міліції при огляді літньої кухні було встановлено, що двері виламані разом з
коробкою, в приміщенні кухні стіни штукатуряться цементом, який не можна
застосовувати для внутрішніх оздоблювальних робіт.

Систематичне порушення зі сторони відповідача правил та норм співжиття,
систематичне руйнування та псування нею будинку, а також господарських та
побутових будівель і споруд, її категорична відмова від участі по витратах та
утриманню будинку роблять неможливим для нього спільне з відповідачем
проживання в одному будинку, а тому просив виселити ОСОБА_2 з належного йому на
праві власності будинку АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 Січня 2007 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач та його представник просять скасувати це
рішення і ухвалити нове - про задоволення позову.

Вважають, що судом допущено неповне з*ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і
неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Апелянти вказують, що суд не прийняв до уваги та не проаналізував в рішенні
того факту, що позивач намагався вирішити з відповідачем конфліктну ситуацію в
добровільному порядку шляхом купівлі за власні кошти їй квартири, від якої вона
відмовилась, вимагаючи житло більшої площі та додаткових коштів в якості
доплати; не враховано визнання відповідачем її відмови оплачувати комунальні
послуги та телефонні розмови, а також визнання нею факту натирання перцем його
спідньої білизни з метою спричинити шкоду.

Судом не взято до уваги фотографій із зображенням будинковолодіння, з яких
чітко вбачається факт навмисного систематичного псування та руйнування будинку
відповідачем.

Безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про
визнання відповідно до вимог ст.5 7 ЦПК України в якості доказів звукозаписів
усних розмов позивача і відповідача та приєднання до матеріалів справи аудіо
касети із цими записами та їх письмової роздруківки, якими підтверджується
позиція відповідача в її щоденній поведінці та провокація нею сварок і
конфліктів.

З врахуванням наведеного не відповідає дійсним обставинам справи висновок
суду про невстановлення в судовому засіданні фактів тривалої антигромадської
поведінки зі сторони відповідача та про те, що сварки і скандали виникають з
вини їх обох.

Обґрунтовуючи відмову в позові з покликанням на ч.І ст.116 ЖК України, суд
доповнює друге речення, яке відсутнє в цій статті, чим покликається на
неіснуючу норму закону.

Судом взагалі не проаналізовано та не вирішено вимог про
виселення відповідача з підстав псування та руйнування будинковолодіння та
відмови в прийнятті участі в оплаті комунальних послуг.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу
підтримали з вище наведених підстав.

Відповідач та її представник апеляційну скаргу заперечили, просять суд її
відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а
рішення суду першої інстанції до скасування з ухваленням нового рішення про
задоволення позову з наступних піде тав.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався вимогами ч.І
ст.116 ЖК України та виходив з того, що між сторонами існують неприязні
відносини, внаслідок чого між ними виникають сварки, скандали та

бійки, в ході
яких вони обоє порушують громадський порядок та вчиняють правопорушення. Фактів
тривалої антигромадської поведінки зі сторони відповідача не встановлено.

Проте, такі висновки суду суперечать встановленим обставинам справи і
зроблені з порушенням норм матеріального нрава.

Так, із матеріалів справи вбачається, що сторони до 2004 року перебували в
зареєстрованому шлюбі і відповідач, як колишній член сім*ї залишилась проживати
в належному позивачу на праві власності будинку АДРЕСА_1

Згідно ч.З ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з
підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК України членів сім*ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першої статті
116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Згідно ч.І ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім*ї або інші
особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в
одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме
майно вбачається, що позивач відповідно до договору дарування від 12.11.2004
року являється власником будинку АДРЕСА_1 (а.с.8, 9).

Протягом 2005-2006 року між сторонами в результаті існуючих неприязних
відносин неодноразово виникали сварки та скандали, заяви з приводу яких були
предметом розгляду відповідальних працівників Луцького райвідділу міліції,
сільської ради та суду, що стверджується відповідними відмовними матеріалами №№
332, 840, 863, 910, 1048 за 2005 рік, листом Державної виконавчої служби у
Луцькому районі від 20.03.06 р. № 3870 (а.с.21), рішенням Липинської сільради
Луцького району № 38 від 25.05.2006 року (а.с.25), постановою Луцького
міськрайсуду від 16.02.2006 року (а.с.58).

Із рішення Луцького міськрайонного суду від 06.08.2004 року (а.с.6)
вбачається, що ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_1 і одними з підстав для
розірвання шлюбу позивач зазначав існування тривалий час між сторонами
непорозумінь; які переростали у сварки із-за поведінки ОСОБА_2, яка їх
провокує, а також не бажає підтримувати спільне господарство і цей позов
відповідач визнала.

Із постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 08.10.05 p.,
17.10.05 p., 27.11.05 p. вбачається, що працівниками міліції встановлено факти
неправомірної поведінки відповідача стосовно позивача, але ці діяння не містять
ознак кримінального злочину.

Державним виконавцем стягнуто накладений на відповідача ОСОБА_2 штраф в
розмірі 51 грн. за те, що вона 19.09.2005 року на АДРЕСА_1 висловлювалась
нецензурною лайкою, образливо чіплялась до позивача ОСОБА_1 (а.с.21).

Поведінка сторін була предметом розгляду виконкому Липинської сільської
ради, який своїм рішенням від 25.05.2006 року попередив їх про дотримання
правил співжиття в будинку та правил громадського порядку (а.с.25).

Приєднаними позивачем до апеляційної скарги роздруківками звукозапису усних
розмов сторін також підтверджується стала неприязнь між сторонами, яка виражається
в нанесенні образ відповідачем позивачу, вживання нею лайливих слів.

А запереченням на апеляційну скаргу відповідач
підтвердила існування таких розмов і, крім того, вказала, що не знала про
звукозапис і вела себе так, як поводила завжди.

В даному судовому засіданні відповідач ствердила факт вчинення нею умисних
дій, спрямованих на заподіяння ушкодження здоровья
позивача.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що
взаємостосунки, які склались між сторонами, порушення правил співжиття
відповідачем, небажання відповідачем на пропозиції, які надходили від позивача
вирішити житлове питання в добровільному порядку роблять неможливим для
позивача проживання із нею в одному будинку, який є його власністю, а тому
відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, із приєднаних до матеріалів справи фотографій із зображенням
приміщень будинковолодіння, що на АДРЕСА_1 вбачається, що вказані приміщення
зазнають псування, потребують ремонту, від проведення якого спільно з позивачем
відповідач відмовляється і витрат за користування якими не несе, про що
відповідач сама ствердила в суді.

Суд першої інстанції при застосуванні ч.І ст.116 ЖК України вказав друге
речення, яке виключене із даної статті ще 28.01.1991 року.

Таким чином, висновки суду першої інстанції суперечать встановленим
обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, що згідно з
статтею 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення
нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, на підставі
ст.ст.9 ч.3, 116 ч.І, 157 ЖК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну   скаргу   позивача
ОСОБА_1   та представника позивача
ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 26 січня 2007 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов
задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 27 грн. 75 коп.
(двадцять сім грн.. 75 коп.) - судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили.