Справа №2-130/2007 p.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05
березня 2007 р.                                                               Коломийський
міськрайонний суд

Івано-Франківської
області в складі:                                  судді:
П"ятковського В.І

секретаря: Ваташко О.Я., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м. Коломиї справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку та усунення перешкод в користуванні
ним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, інтереси якого в судовому засіданні підтримав
він сам та його представник, посилається на те, що йому на праві власності
належить житиловичй будинок АДРЕСА_1. Його право власності на будинок
підтверджується договором дарування, що був посвідчений Коломийською державною
нотаріальною конторою 02 червня 1992 року. Раніше він належав його батькам. В
даному будинку проживав і він до 1977 року, а після переселився у
чотирьохкімнатну квартиру по вул. Богуна, де проживає і на даний час з дружиною
та сином, колишнім чоловіком відповідачки.

У вказаному будинку в 1997 році він прописав дружину
свого сина ОСОБА_2, відповідачку по справі, яка після одруження з сином стала
разом з ним тут проживати.

В 2004 році син з невісткою розірвали шлюб і син перейшов
проживати до нього у квартиру, а невістка з дитиною залишилася проживати у
будинку. Починаючи з 2003 року усно, а 21 травня 2004 року письмово, через
нотаріуса він вимагає від відповідачки звільнити будинок, проте вона
добровільно робити цього не бажає. Вказаний будинок необхідний йому для
проживання. Не заперечує, що з часу вселення сина і відповідачки у даний
будинок вони переобладнали його, поліпшили зовнішній вигляд та провели ремонт,
проте вважає, що він як власник будинку має право на свій розсуд володіти,
користуватися та розпоряджатися ним і ніхто не вправі чинити йому перешкоди в
цьому.

Просить суд зобов"язати відповідачку та її неповнолітню
дочку ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні даним будинком та виселити
їх.

Відповідачка з позовними вимогами не погодилася і пояснила суду наступне.
Після одруження сина позивача із нею, останній осінню 1996 року сказав, що
дарує цей будинок їм. Осінню 1996 року коли вони з чоловіком перейшли сюди
проживати у будинку ніхто не жив і стан його був запущений. Ніякого договору
найму жилового приміщення вони звичайно не укладали. Розмір житлової площі у
будинку на той час складав 25.8 кв.м. Після вселення вони з чоловіком взялися
за повну перебудову будинку. За вказаний період вони повністю перебудували його
без виготовлення технічної документації. На даний час тільки площа другого
поверху складає 50 кв.м., а отже стверджувати, що наявний будинок належить лише
йому, позивач не має права.

У даному будинку народилася її дочка ОСОБА_3, онука позивача. Іншого місця
для проживання у них немає. Просить в позові відмовити.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та показання
свідків суд приходить до висновку про не обгрунтованість позовних вимог
виходячи із наступного.

Як видно із дослідженого, 02 грудня 1996 року
відповідачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_4 були прописані на постійне місце
проживання у житловий будинок, житловою площею 25,8 кв.м., по АДРЕСА_1, який
згідно договору дарування від 02 червня 1992 року належав батькові її чоловіка,
позивачеві по справі, який на той час і на даний, постійно проживає разом із
дружиною у чотирьохкімнатній квартирі по вул. Богуна в м. Коломиї.

Після
вселення, подружжя ОСОБА_1, зі згоди позивача розпочало суттєву перебудову
вказаного будинку і на даний час будинок значно змінився, як по ширині так і
довжині та

-2-

висоті.
Так тільки площа другого поверху, якого не було взагалі, зі слів відповідачки і
чого не заперечив позивач, складає 50 кв.м. Вказані зміни яскраво можна
помітити із фотографій будинку, що були виконанні до і після перебудови. Таким
чином дана обставина дає суду підстави вважати, що вкладені відповідачкою, як
одним із подружжя кошти у перебудову дають їй можливість в деякій мірі рахувати
себе співвласником будинковолодіння в якому вона проживає.

Стосовно законності підстав проживання її у будинку, то на думку суду такі
у неї є, виходячи із вищевказаного та умов на яких вона вселялася, як член
сім'ї, власника будинку. В той же час у відповідності до вимог цивільного
законодавства України особа може вважатися власником нерухомого майна з моменту
державної реєстрації його. На даний час позивач так і не зареєстрував у
Коломийському МБТІ своє право власності на даний будинок вартість якого істотно
змінилася після перебудови його.

Вказані обставини також підтвердили допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Посилання позивача у поданій 05 березня заяві про зміну підстави та
предмету позову із житлового на цивільне законодавство, яке визначає, що
власник будь чого має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм
майном на власний розсуд і вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права,
то на думку суду в даному випадку воно не може бути застосоване, так як виниклі
між сторонами правовідносини підлягають регулюванню спеціальними нормами права,
які виписані у житловому законодавстві.

Суд вважає, що виселення відповідачки та її малолітньої
доньки, онуки позивача, із займаного житлового будинку без надання іншого
житлового приміщення можливе тільки за умов визначених статтями 116, 157 та 168
ЖК України, так як малолітня онука за будь-яких умов являється членом сім'ї
позивача, а доказів того, що вона чи її мати руйнують вказаний будинок, чи
використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила
співжиття іншим громадянам, позивач суду не навів. Також позивач не навів
жодних підстав, що вказаний будинок необхідний йому для проживання, адже сам
він як уже зазначалося вище проживає з дружиною та сином, колишнім чоловіком
відповідачки, у чотирьохкімнатній квартирі і у вказаному будинку, з його слів,
не був чотири роки і ніяких витрат по його утриманню не несе. Всі необхідні з
цих підстав витрати з 2003 року, після добровільного залишення будинку його
сином, несе відповідачка.

Іншого житла відповідачка та її дитина в м. Коломиї, де перша працює, чи в
місцевості наближеній до міста, не мають, а отже виселити їх без надання іншого
житлового приміщення з визначених законодавством підстав не можливо.

Зазначені обставини дають суду підстави відмовити позивачу в задоволенні
позовних вимог.

На
підставі наведеного та ст. ст. 319, 321, 331, 391 ЦК України, ст.ст.
116, 157, 168 ЖК України, керуючись ст.ст. 215,223, 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 і задоволенні позову до ОСОБА_2 та її
малолітньої дитини ОСОБА_3 про виселення із житлового будинку та усунення
перешкод в користуванні ним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. У разі подачі заяви про апеляційне оскарження, але
апеляційна скарга не була подана у строк, рішення суду набирає законної сили
після закінчення цього строку.

Заява
про апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подана протягом десяти днів, з дня проголошення рішення,
апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження через Коломийський міськрайонний суд.