ЯЛТИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
м е н е м   У к р а ї н и
“29” травня 2007 року                        Ялтинський міський суд
Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого, судді
представника позивачки
представника відповідача
відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю осіб, яки проживають однією сім'єю,
Позивачка звернулася з зазначеним позовом
до Ялтинського міського суду АРК як суду цивільної юрисдикції в порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і
просить суд:
-        В порядку поділу майна, що є спільною
сумісною власністю чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю, визнати за
нею право власності на ½ частину квартири АДРЕСА_1.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що протягом тривалого часу сторони
проживали разом однією сім'єю, мають сина. За договором купівлі-продажу від 16
вересня 2003 року ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1, проте оскільки така була
придбана ним за час спільного проживання з ОСОБА_1 і також за її кошти,
квартира є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а отже підлягає
поділу в порядку статті 372 ЦК України.
Представник відповідача заперечувала проти позову, наголошуючи на тому, що
правових підстав стверджувати про придбання квартири у спільну сумісну
власність немає, оскільки відповідна норма статті 74 Сімейного кодексу України
набрала чинності з 1 січня 2004 року. Крім того, на її думку, позивачкою не
надано доказів в підтвердження обставин придбання квартири за її кошти.
Суд, керуючись положеннями статті 10 частини 4 ЦПК України, роз'яснив
позивачці та його представнику, який є спеціалістом в галузі права, адвокатом,
право змінити предмет позову і заявити вимогу про поділ спільного майна.
Таким правом позивачка та її представник не скористалися, просили
розглянути заявлену позовну вимогу.
Особи, які беруть участь у справі, не заявили у суді, що факти, які мають
значення для справи, їм відомі особисто, тому не вирішувалося питання про їх
допит в якості свідків згідно зі ст. 184 ЦПК України.
У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7.
Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та
дослідивши відповідні докази, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і
задоволенню не підлягає виходячи з такого.
Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
вбачається з наданих доказів, зокрема показань допитаних у судовому засіданні
свідків, тривалий час, починаючи з 1999 року і до 2005 року, сторони ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 перебували у фактичних шлюбних відносинах.
договору купівлі-продажу від 16 вересня 2003 року ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4
купив квартиру АДРЕСА_1.
квартира була придбана фактично за час фактичних шлюбних відносин, проте
оскільки норма статті 74 СК України набрала чинності лише з 1 січня 2004 року
-  підстава виникнення права спільної
сумісної власності на майно чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю на
час придбання квартири відповідачем не існувала, а отже такого права за
позивачкою не виникло.
стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає
парам, які не перебувають у шлюбі, статусу, який є аналогічним статусу
подружніх пар (Рішення ЄСзПЛ Johnston et al., § 68).
позивачки та її представника не можуть оцінюватися як належні, обґрунтовані
також і з підстав, що передбачені статтею 17 Закону України „Про власність”,
зважаючи на те, що сторони на момент придбання квартири не згідно вимог чинного
на той час законодавства не вважалися членами сім'ї, достовірних доказів на
підтвердження обставин придбання квартири внаслідок спільної праці сторін суду
не надано. Показання свідків і розписка про одержання грошової суми за
договором позики, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_9 є неналежними доказами за
змістом статті  58 ЦПК України, оскільки
не містять інформації щодо предмета доказування, підтверджують лише обставини
укладення позивачкою договору позики, а не використання цих коштів на придбання
таких обставин відповідач ОСОБА_4 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1.
того, суд вважає за необхідне зазначити, що обраний позивачкою спосіб захисту
не узгоджується з приписами статті 372 ЦК України, якою визначено, що майно між
співвласниками ділиться в натурі, а не визнанням права власності на ідеальну
частку такого майна. Виходячи з положень статті 4 ЦПК України, суд, здійснюючи
правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб лише у спосіб,
визначений законами України.
таких обставин суд, розглянувши справу в присутності сторін, в межах заявлених
позовних вимог і на підставі доказів осіб, які беруть участь у справі, повно і
всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх
вимог і заперечень, дослідивши надані доказі, дійшов висновку про
необґрунтованість позову.
підставі викладеного і керуючись ст. 74 СК України, ст. 372 Цивільного кодексу
України, ст. 17 Закону України „Про власність”, ст. ст. 4, 10, 11, 15, 59, 60,
61, 158 ч. 1, 179, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю осіб, яки проживають однією сім'єю - відмовити.
Рішення
може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в десятиденний  строк з наступного дня після його
проголошення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом
двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку, передбаченому статтею 295 ч. 4
ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст. ст. 223, 294
ЦПК України.

СУДДЯ -