Справа № 22-Ц-913 / 2007 р.                                                            Головуючий: І інстанції
Категорія: сімейні                                                                             Доповідач:
УХВАЛА ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13
лютого 2007
року                                                                             м. Харків

Судова колегія
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в
складі: Головуючого -
Борової С А., суддів      -
Даниленка В.М., Пшенічної Л.В., при секретарі:   Гребенщиковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скар­гою голови
Московської районної ради м. Харкова Коновалова Л.С. на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2006
року по справі за позовом Виконавчого комітету
Московської район­ної ради м. Харкова,
поданого в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дитині неналежним
виконанням своїх батьківських обов'язків, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2006 року заступник голови Московської районної ради м.
Харкова звернувся до суду з за­значеним вище позовом, в якому вказував на те,
що в липні 2005 року
рішенням райвиконкому були за­доволені заяви
відповідачів по справі про надання їх неповнолітній дочці ОСОБА_1 дозволу на
укладення за згодою матері договору купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1, яка перебувала в їх спільній сумісній власності, в зв'язку з придбанням
для неповнолітньої дитини іншого житла.

При цьому, отримуючи копію цього рішення, відповідачі
зобов'язувалися інформувати райвиконком про його реалізацію, надавши до
опікунської ради копію договору купівлі-продажу придбаного на ім'я дитини житла до 1
вересня того ж року.

Однак, взятих на себе зобов'язань відповідачі не виконали, й не зважаючи на
те. що квартира АДРЕСА_1 була відчужена, будь-яких відомостей про придбан­ня для своєї
неповнолітньої доньки іншого житла, до опікунської ради не надали.

Посилаючись на те, що неналежним виконанням батьками своїх обов'язків щодо
управління майном неповнолітньої дитини були порушені майнові права ОСОБА_1, представник Московської ра­йонної ради просив суд на підставі ч. 5 ст. 177
Сімейного кодексу України стягнути з відповідачів на ко­ристь
останньої 50000
грн. в рахунок відшкодування спричиненої їй матеріальної
шкоди.

В процесі розгляду справи судом представник Московської
районної ради уточнив позовні вимоги й просив суд стягнути
з відповідачів на користь їх неповнолітньої доньки заподіяну їй матеріальну
шкоду в розмірі 48817
грн., тобто в межах 1/3 вартості
проданої квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2006
року в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено за
їх безпідставністю.

Вважаючи прийняте судом по справі рішення необгрунтованим та незаконним,
голова Московської районної ради м. Харкова в апеляційній скарзі просить
скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на
порушення судом першої інстанції норм мате­ріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи по суті.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія
не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308
ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну
скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
вимог матеріального і процесуаль­ного права.

Не може бути скасовано правильне по суті й справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло рн -НОМЕР_1, приватизована трикімна­тна квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної су­місної власності подружжю ОСОБА_3 та їх
неповнолітній дочці (а.с. 10)

Відповідно до ст.ст. 316-319 ЦК України правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно
від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в
порядку, встановлених законом.

Статтею 32
того ж Кодексу передбачено, що неповнолітня особа, тобто
особа з неповною цивіль­ною дієздатністю у віці від чотирнадцяти до
вісімнадцяти років, має право вчиняти правочини, за ви­ключенням дрібних
побутових та укладення договору банківського вкладу, лише за згодою батьків.

На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна
бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків або піклувальника.

Відповідно до ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування
укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою,
видавати письмові зобов'язання.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового
житла.

Як свідчать матеріали справи (а.с. 6), рішенням
виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова НОМЕР_2 неповнолітній
ОСОБА_1 було надано дозвіл на відчуження за згодою її
матері -
ОСОБА_2 належної їй на праві
власності частини квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 29.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального
округу (а.с. 48),
зазначена вище квартира була продана третій особі
відповідачами та їх донькою, яка діяла за згодою батьків та відповідно до
вказаного вище рішення рай­виконкому. При цьому «покупець» згідно умов
зазначеного договору передав «продавцям», в тому числі й ОСОБА_1, грошові кошти пропорційно їх часткам у квартирі.

Таким чином, проаналізувавши наведені обставини справи, слід визнати, що
неповнолітня ОСОБА_1 у повній мірі скористалася своїм правом щодо
розпорядження належним їй майном у відповід­ності з вимогами чинного законодавства.

Частиною 5
ст. 177 Сімейного кодексу
України, на яку посилався заступник голови Московської ра­йонної ради м.
Харкова в обгрунтування позову, поданого до суду в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_1,
дійсно передбачено, що неналежне виконання батьками своїх
обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них
обов'язку відшкодувати завдану їй шкоду.

При цьому вказана правова норма регулює лише правовідносини по управлінню
батьками майном малолітньої дитини, тобто дитини, яка не досягла 14 років.

Однак, як вбачається із свідоцтва про народження (а.с. 18), ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на момент укладення договору купівлі-продажу належної їй з бать­ками
квартири вона досягла чотирнадцятирічного віку, в зв'язку із чим батьки
втратили право на управ­ління її майном, а могли лише давати згоду на вчинення
правочину самою дитиною, відповідно до рівня її цивільної дієздатності,
визначеної у ст. 32
ЦК України.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що суд
першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про
безпідставність позовних вимог, заявлених в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1, оскільки будь-які дані щодо заподіяння останній матеріальної шкоди з боку
батьків в даному випадку відсутні, а положення ч. 5 ст. 177
Сімейного кодексу України до зазначених правовідносин
застосуванню не підлягають.

Крім того, слід
зазначити, що орган опіки та піклування до подачі позову до суду так і не
з'ясував, чи проживала неповнолітня ОСОБА_1
у квартирі, що була об'єктом купівлі-продажу, чи мала вона інше житло для
проживання, і де вона фактично мешкає після продажу зазначеної квартири, тобто
яким самим чином були порушені права останньої, якщо вони взагалі були
порушені.

Що ж стосується
доводів апелянта, наведених в обгрунтування своєї апеляційної скарги, то ці
його доводи є несуттєвими, рішення суду, ухвалене по справі, не спростовують і
не дають підстав для виснов­ку про неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином,
враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303,
304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу голови Московської районної ради м.
Харкова Коновалова Л.С.
- відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2006 року - залишити без
змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в
касаційному по­рядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня її проголошення.