Справа № 22-ц-819 2007 р.                                         Головуючий 1 -ї інст. МЕЛЬНИК
Категорія - житлові                                                       Доповідач
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 лютого 2007 року судова
колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської
області в складі:

головуючого - КАРІМОВОЇ Л.В.

суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П., КІРСАНОВОЇ Л.І.

при секретарі - ЗЕЛІНСЬКІЙ І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Комінтернівського районного суду міста Харкова від 01 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ї
особи- Опікунська рада виконкому Комінтернівської районної ради міста
Харкова, ВАТ «Харківський підшипниковий завод» про вселення в раніше займане
жиле приміщення, зобов»язання не чинити перепон для проживання, стягнення
моральної шкоди, -

встановила :

У листопаді 2005 року ОСОБА_1
звернулася до Комінтернівського районного суду міста Харкова з позовом до
ОСОБА_2, 3-ї особи
ВАТ «Харківський підшипниковий завод», Опікунська рада виконкому
Комінтернівської районної ради міста Харкова про поновлення порушеного права.

Позивач зазначала, що у липні 1992 року вона і
робітниця підшипникового заводу ОСОБА_2на підставі рішення адміністрації
вселилися в кімнату №
116, площею 17 кв.м, в
АДРЕСА_1 - у
гуртожиток холостяків.

У 1997 році вона вийшла заміж, через півтора року заміж вийшла
ОСОБА_2, яка разом зі своїм чоловіком стали їй погрожувати, намагаючись змусити
пійти з кімнати, в зв»язку з чим вона разом з чоловіком отримали дозвіл його батьків
на тимчасове проживання у будинку, який належав останнім.

У 1999 році у неї народився син ОСОБА_3, який страждав
хроничними захворюваннями, і не міг проживати в умовах гуртожитку, через що
вони продовжували проживати у будинку батьків чоловіка.

З липня 2005
року їй відмовили у дозволі на проживання в будинку свекрів.

При цьому з»ясувалося, що за час її
відсутності у спірній кімнаті відповідачка замінила вхідні двері і замки і
перешкоджає її поверненню на колишню житлову площу.

Посилаючись на те, що у спірній
кімнаті знаходяться її речі, оплату за житло вона здійснювала регулярно,
зареєстрована на житловій площі разом з дитиною, а звернення до адміністрації з
приводу вселення в кімнату не призвели до позитивного результату, позивачка
просила суд ухвалити рішення:

-    про її та сина вселення в раніш
займане житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1

2

-зобов»язання відповідачку не зловживати своїм правом
щодо її проживання в спірній квартирі:

-про стягнення з відповідача на її
користь 1700 грн. у
відшкодування моральної шкоди, яку вона понесла через протиправну поведінку
відповідачки щодо неї та її сина.

Рішенням Комінтернівського
районного суду міста Харкова від 01
листопада 2006 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення районного суду від 01
листопада 2006 року та
ухвалити нове рішення про поновлення ЇЇ порушеного права шляхом вселення в
спірне приміщення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Відповідач ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну
скаргу, в яких просить про її відхилення та залишення рішення районного суду
без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Заслухавши доповідь судді;
пояснення учасників процесу; перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної
скарги, судова колегія доходить висновку, що скарга підлягає частковому
задоволенню; рішення районного суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
ухвалене 01.11.2006 року у
даній справі цим вимогам процесуального закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про вселення в раніше займане жиле приміщення та відшкодування
моральної шкоди, суд послався на те, що заселення позивача в спірне жиле
приміщення було неправомірним, тому вона не набула права на вселення в це
приміщення після тимчасової відсутності.

Неправомірність вселення ОСОБА_1 в
спірне жиле приміщення полягає згідно рішення суду у тому, що спільне рішення
на її вселення в кімнату №
1126 адміністрацією та профспілковим комітетом підприємства не приймалося і
ордер не видавався.

Судова колегія не може погодитись з зазначеними у рішенні
суду підставами відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з
наступного.

Порядок надання жилої площі у
гуртожитках регулюється ст.ст.128 і 129
Житлового Кодексу України та Примірним положенням про гуртожитки , відповідно до
вимог яких жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації
та профспілкового комітету,
на підставі якого адміністрація видає громадянину ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до п. 17 Примірного
положення про гуртожитки громадяни, які проживають у приміщеннях, що
знаходяться у їх уособленому користуванні, вправі вселити у займане приміщення
своїх неповнолітніх дітей.

Згідно довідки житлово-комунального
відділу ВАТ „Харківський підшипниковий завод" від 23.10.2005 року ОСОБА_1
проживає і має реєстрацію разом із сином ОСОБА_4, 1999 року народження у АДРЕСА_1, який є гуртожитком і де вона
займає житлову площу у вигляді койко- місця (а.с.76)

3

Як встановлено судом і не заперечується сторонами
сумісного рішення адміністрації та профспілкового органу про надання жилої
площі як позивачу ОСОБА_1 так і відповідачу ОСОБА_5 у виглядіАДРЕСА_1 не
приймалося і ордер на вказане жиле приміщення нікому з них не видавався,
оскільки на підприємстві склався і на час їх вселення існував інший порядок
надання робітникам місця у гуртожитку.

Зазначені обставини учасниками
процесу у суді апеляційної інстанції не оспорювалися, а також визнано,
що правомірність вселення позивача в зазначене жиле приміщення не піддавалася
сумніву  і неправомірним не визнавалася.

Згідно рішенню виконавчого комітету
Харківської міської ради №
1003 від 15.10.2003 року
квартири №№ 61-120 у
АДРЕСА_1 виключені із числа гуртожитку ВАТ „Харківський підшипниковий
завод", за винятком квартир №№
67,94,96,99,111,115,116 та надано дозвіл Комінтернівському райвиконтокому та ВАТ
„ХАРП" закріпити за мешканцями квартир №№ 61-120 займану ними площу та відкрити особові рахунки, за
винятком квартир №№ 67,94,96,99,111,115,116.

Таким чином, на час вирішення позову правовий статус
спірного житла як гуртожитку не змінився.

За даними протоколу сумісного
засіданні адміністрації і профспілкового комітету ВАТ „ Харківський
підшипниковий завод" від 18.10.2006
року було постановлено квартиру №116
площею 17,3 кв.м,
закріпити за ОСОБА_2, а за ОСОБА_1 з сином закріпити кімнату 10,5 кв.м, в квартирі
№ 111.

24 жовтня 2006 року ОСОБА_2
видано спеціальний ордер на заселення закріпленої за нею вказаним рішенням
жилої площі у гуртожитку для малосімейних, який на даний час недійсним не
визнано.

Як пояснили представники ВАТ „ Харківський
підшипниковий завод" рішення прийнято з урахуванням часу з якого ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 перебували у списках черги на отримання житла, а також тих обставин, що
ОСОБА_6 працює на заводі, а ОСОБА_1 звільнена з роботи за скороченням штату і в
трудових відносинах з підприємством не перебуває.

Відповідно до ст. 130 Житлового
Кодексу України та п. 19
Примірного положення про гуртожитки переселення у разі необхідності,
громадян з одного жилого приміщення в інше у даному гуртожитку провадиться за
рішенням адміністрації та профкому з видачею нового ордеру.

Судова колегія визнає, що рішення
про переселення ОСОБА_1 в інше жиле приміщення у гуртожитку було прийнято
адміністрацією та профспілковим комітетом у межах їх компетенції та з
дотриманням вимог чинного житлового законодавства, тому підстави для вселення
ОСОБА_1 з сином в АДРЕСА_1" відсутні. Не надано позивачем доказів і на
підтвердження вимог про відшкодування моральної шкоди; встановлені по справі
фактичні обставини також не свідчать про заподіяння їй такої шкоди, в
зв"язку з чим скасовуючи рішення районного суду від 01 листопада 2006 року судова
колегія ухвалює нове рішення щодо заявлених ОСОБА_1 вимог з відмовою у їх
задоволенні.

Керуючись ст.ст.9,127-130 ЖК України; ст.ст.303, 304 ,п 2 ч.І ст.307
,ст.ст.309, 313, 314,
316, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

4

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова
від 01 листопада
2006 року
скасувати.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3-ї особи - Опікунська рада
виконкому Комінтернівської районної ради міста Харкова, ВАТ «Харківський
підшипниковий завод» про поновлення порушеного права, вселення її та сина в
раніше займане жиле приміщення, зобов»язання не чинити перепон для проживання,
стягнення моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох
місяців з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді-