Справа  №
РІШЕННЯ іменем       України

«05»  квітня  2007  року                                                          м.   Харків

Дзержинський  районний
суд  м.   Харкова
у  складі:

головуючого  судді                           Задорожного  М.І.,

при
секретарі                                    Сусловій  Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Дзержинської районної  ради
м.   Харкова  про
визнання  права  власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського ра­йонного суду м. Харкова із
вказаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на садибний
(ін­дивідуальний) житловий будинок, що складається з: жит­лового будинку літ. «3-1» з підвалом літ. «Зп», мансар­дою літ. «Змс», ганками літ. «з», «з1», житловою площею 65,1 кв.м., загальною площею 202,9 кв.м. та на надвірні споруди при ньому - сарай літ. «К»,
навіс літ. «И», огорожу №
7-11, хвіртку № 12, ворота № 13, замощення II, III, розташовані на
земельній ділянці площею 452
кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. В обгрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 поси­лається на те, що вона
та відповідач ОСОБА_2 перебу­вають у зареєстрованому шлюбі з 1993 року. За час под­ружнього життя вони набули право спільної часткової
власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок та право спільної
сумісної власності на земельну ділян­ку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Реалізуючи свої правомочності власника пози­вачка ОСОБА_1 вирішила
зруйнувати старий будинок та звести на його місці новий, проти чого її чоловік
не заперечував. У 1998
році ОСОБА_1 за грошові кошти, що належали їй особисто,
із власних матеріалів та обла­днання, звела житловий будинок з підвалом та
мансардним поверхом,    сарай   та
навіс.    Останнім   часом
стосунки   між

чоловіком та дружиною погіршилися,
відповідач ОСОБА_2. почав перешкоджати їй в користуванні будинком, при
цьому  обіцяє  продати
його  без  її
відома.

В судовому засіданні представник позивача, який діє на підставі
довіреності, підтримав позовні вимоги та доводи наведені в їх обгрунтування,
просив задовольнити позов  у  повному
обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2.
в судовому засі­данні проти позову не заперечував, надав до суду заяву,
посвідчену та зареєстровану в реєстрі під № 882 приват­ним
нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, якою ОСОБА_2. повідомляв, що
садибний (індивідуальний) житловий будинок, що склада­ється з: житлового
будинку літ. «3-1»
з підвалом літ. «Зп», мансардою літ. «Змс», ґанками літ.
«з», «з1», жит­ловою площею 65,1 кв.м., загальною площею 202,9 кв.м. та
надвірними спорудами при ньому -сарай літ. «К», на­віс літ. «И», огорожа № 7-11, хвіртка №
12, ворота № 13, замощення II, III, розташовані на земельній ділянці площею 452 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1
дійсно збудований його дружиною ОСОБА_1 за її особисті
грошові кошти, майнових вимог до останньої він
не  має.

Представник Виконавчого комітету Дзержинської район­ної ради м. Харкова
вирішення питання щодо задоволення позовних
вимог  залишив  на
розсуд  суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матері­али справи, встановив
наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 25
грудня 1993 року, про що
Дзержинським відділом реєстрації актів громадського стану м. Харкова 25 грудня 1993
року зроблено актовий запис № 1389. Після реєстрації шлюбу дружина змінила своє прізвище ОСОБА_4 /ОСОБА_5/ на
прізвище чоловіка ОСОБА_2. За час спільного проживання подружжям було на­жито
як спільне майно, так і майно що є приватною влас­ністю  дружини
та  чоловіка.

Так, ОСОБА_1на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 червня 197
6 року належала 1/6 частка будинка АДРЕСА_1. У 1993
році позивач звернулася до Виконав­чого комітету
Дзержинської районної ради м. Харкова із заявою
про  оформлення  правових
документів  на  її
ім'я  на

самовільно
збудовані сіни №
1-9 пл. 5,2 кв.м., переоб­ладнане горище в житлову мансарду № 1-10 пл. 40,9
кв.м., також просила дозволити будівництво замість ве­ранди
І-І житлової прибудови з мансардою та підвалом. Рішенням Виконавчого комітету
Дзержинської районної ра­ди м. Харкова від б липня 1993 року №
106/2 вирішено оформити правові документи на сіни № 1-9 пл. 5,2
кв.м., мансарду № 1-10 пл. 40,9 кв.м. за ОСОБА_1, та до­зволено
будівництво житлової прибудови з мансардою та підвалом. На виконання вказаного
рішення, у зв'язку з перерозподілом ідеальних часток через оформлення само­вільно
збудованої прибудови, позивачу 21 жовтня 1993 року видане Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок,
відповідно до якого ОСОБА_1 на праві власності належать 37/100 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з
приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1

26 квітня 1995
року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, з одного боку та ОСОБА_2, ОСОБА_1 , з іншого боку
укладе­но договір дарування, посвідчений та зареєстрований в реєстрі під № 2-4466 державним нотаріусом Шостої Хар­ківської державної нотаріальної контори
ОСОБА_8. Від­повідно до предмету договору ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 прийняла
у дар 13/100
частин житлового бу­динку з відповідною частиною
надвірних будівель, який розташований в АДРЕСА_1.; ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2.
прийняв у дар 1/2
частину житлового будинку з відповідною частиною на­двірних
будівель, який розташований в АДРЕСА_1., про що до
реєстру прав власно­сті на нерухоме майно внесено запис № 46888. Предмет договору дарування - житловий будинок літ.
«А-1» житло­вою площею 73,0 кв.м. та надвірні
будівлі при ньому -сараї літ. «Б», «Д», льох літ. «В», вбиральня літ. «Г», огорожа № 1-4, замощення І, розташований на земельній ділянці  розміром
38
6  кв.м.

Таким чином, позивачу та відповідачу ОСОБА_2. на праві спільної часткової
власності, в рівних частинах кожному належить 1/2 (позивачу -
37/100 на підставі свідоцтва про право приватної власності на
житловий бу­динок від 21
жовтня 1993 p., 13/100 на підставі догово­ру  дарування
від  26   квітня   1995
р.)    садибний   (індивіду-

альний)    житловий
будинок,    що   розташований   за
адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Харківської міської ради Харківської облас­ті від 13 червня 2004
року № 963 ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
передано у спільну сумісну власність земельну ді­лянку площею 451,80 кв.м. для будівництва та обслугову­вання житлового будинку, господарських
будівель і спо­руд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Встановлено межі земельної ділянки на мі­сцевості .

Отже, позивачу та відповідачу ОСОБА_2. на праві спільної часткової
власності належить садибний (індиві­дуальний) житловий будинок, а на праві
спільної суміс­ної власності земельна ділянка під ним, що розташовані за  адресою:
АДРЕСА_1

Згідно ст. 317
ЦК України власнику належить право володіння,   користування
та  розпорядження  своїм
майном.

Відповідно до ст. 319
ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ч. 1
ст. 358 ЦК України право
спільної ча­сткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 1
ст. 90 Земельного кодексу
України власники земельних ділянок мають право самостійно гос­подарювати на
землі, споруджувати жилі будинки, вироб­ничі
та  інші  будівлі
і  споруди  та
інші  права.

Реалізуючи свої правомочності власника позивач зруй­нувала старий будинок
та звела на його місці новий, проти
чого  відповідач  ОСОБА_2
Є.М.   не
заперечував.

КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» виконало технічну
інвентаризацію нерухомого майна, за результатами якої складено технічний
паспорт. Відповід­но до технічного паспорту за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 452 кв.м.
розташовано садибний (індивідуальний) житловий будинок, що складається з:
житлового будинку літ. «3-1»
з підва­лом літ. «Зп», мансардою літ. «Змс», ганками літ. «з», «з 1», житловою площею 65,1 кв.м., загальною площею 202,9 кв.м. та надвірними спорудами при ньому -сарай літ. «К», навіс літ. «И»,
огорожа №
7-11, хвіртка № 12, ворота  №
13,   замощення  II,   III.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківре-конструкція» (держ.
ліцензія НОМЕР_1)
надано техні­чний
висновок  про  можливість
збереження   самовільно
збу-

дованого садибного
(індивідуального) житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та можливості його подальшої експлуатації. Відпові­дно до зазначеного
технічного висновку усі основні бу­дівельні конструкції житлового будинку на
момент обсте­ження видимих деформацій не мають знаходяться в задові­льному
технічному стані та придатні для подальшої екс­плуатації, об'ємно-планіровочні
рішення, що прийняти під час будівництва відповідають архітектурним, будіве­льним,
санітарно-гігієнічним, екологічним, протипожеж­ним  та
іншим  нормам  та
правилам  державних  стандартів.

Згідно ст. 375
ЦК України власник земельної ділянки набуває право
власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, бу­дівельних, санітарних, екологічних та інших норм і пра­вил, а
також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній
ділян­ці,   встановлюються  статтею
37
6  ЦК  України.

Ст. 37 6 ЦК України передбачаються особливості право­вого регулювання відносин, що
склалися внаслідок само­чинного зведення житлових будівель та споруд. Відповід­но
до ч. 1
ст. 37 6 ЦК України житловий
будинок, будів­ля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на зе­мельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно
затвердженого про­екту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, ОСОБА_1 самочинно, тобто без отри­мання дозволу та проекту на
будівництво, збудувала на земельній ділянці, що належить їй із чоловіком на
праві спільної  сумісної  власності,
садибний  житловий  будинок.

Відповідно   до
п.    З   ч.    1    ст.    57    Сімейного   кодексу України,   особистою
приватною  власністю  дружини,
чолові­ка  є  майно,
набуте  нею,   ним
за  час  шлюбу,
але  за  кошти, які
належали  їй,   йому
особисто.

Отже, новостворене нерухоме майно належить позивачу на  праві
приватної  власності.

Відповідно до ч. 5
ст. 37 6 ЦК України на вимогу
вла­сника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване  на
ній,   якщо  це  не  порушує
права  інших  осіб

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 218, 223 Цивільного процесуального кодексу України, на підс­таві ст. 90 Земельного кодексу України, 376 Цивільного
кодексу  України,   ст.   57  Сімейного  кодексу
України,   суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Виконавчого комітету Дзержинської
районної ради м. Харкова про визнання права власності задовольнити.

Визнати за
ОСОБА_1 право власнос­ті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що
складається з: житлового будинку літ. «3-1» з підвалом літ.
«Зп», мансардою літ. «Змс», ґанками літ. «з», «з1», житловою площею 65,1 кв.м., загальною площею 202,9 кв.м. та надвірними спорудами при ньому -сарай літ. «К», навіс літ. «И»,
огорожа №
7-11, хвіртка № 12, во­рота № 13, замощення II, III, розташований на земельній ділянці площею 452 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Ха­рківської області
шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня
проголошення рі­шення та апеляційної скарги протягом двадцяти днів піс­ля
подання заяви про апеляційне оскарження через район­ний  суд.