справа №2-1218/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И

21 серпня 2007 року                                                                                                  м. Ялта

Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим у складі: головуючого - судді Бондаренко
Г.М., при секретарі Муравської О.С., за участю адвоката ОСОБА_1 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ялти цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Перша ялтинська державна нотаріальна контора,
про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивачка
звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просила
визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_4
в якості дарувальниці та відповідачкою в якості обдаровуваної 12 липня 2004
року. Мотивуючи свої вимоги, позивачка зазначала, що дарувальниця підписала
договір під впливом тяжкої для неї обставини, а під час вчинення правочину не
усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв'язку з тяжкою
хворобою.

Відповідачка
та її представник проти позову заперечували та наголошували, що під час
укладення оскаржуваного договору дарувальниця перебувала при здоровому розумі
та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки вчиненого
правочину.

Як
вбачається з матеріалів справи, оскаржуваний договір на виконання ст. 719 ЦК
України був посвідчений державним нотаріусом Першої ялтинської державної
нотаріальної контори та внесений в реєстр за №2-659, тому на підставі ст. 35
ЦПК України Перша ялтинська державна нотаріальна контора була залучена до
участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог,
оскільки рішення у справі може вплинути на її права та обов'язки.

Вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи та надані сторонами докази, дослідивши
обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, з позиції їх
допустимості, достатності і взаємного зв'язку у сукупності, суд дійшов
висновку, що спірні правовідносини регулюються базовим (загальним) законом у
сфері приватноправових відносин - Цивільним кодексом України.

Під час
розгляду справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

12 липня
2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір дарування частки квартири АДРЕСА_1.
З моменту прийняття дарунка, тобто з моменту одержання оригінального примірника
договору після його нотаріального посвідчення, у відповідачки виникло право
власності на частку квартири у відповідності до частини 1 ст. 722 ЦК України та
пункту 8 оскаржуваного договору.

З
матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що у момент
вчинення спірного правочину дарувальниця протягом кількох місяців постійно
знаходилася під впливом наркотичних препаратів, кількість введення яких
систематично збільшувалася, що було обумовлено її тяжкою хворобою.

На
виконання ст.ст. 143-145 ЦПК України судом була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза ОСОБА_4. Перед експертами ставилося питання
психічного стану дарувальниці під час укладання оскаржуваного договору. За
висновком експертів Кримської республіканської психіатричної лікарні №1
дарувальниця психічним захворюванням не страждала.

Зі
змісту ст. 212 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні, при цьому жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. В силу частини 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта
не є обов'язковим та аналізується судом за загальними правилами оцінки доказів.
З огляду на це, суд не прийняв до уваги висновок експертів та прийшов висновку,
що під час вчинення спірного правочину дарувальниця не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Судом
встановлено, що ОСОБА_4 вже на початку 2004 року іспитувала постійні болі та не
спала вночі. Лікарі оцінювали її стан як тяжкий та підкреслювали необхідність в
отримуванні сильнодіючих медикаментів. В березні 2004 року комісія лікарів
дійшла висновку, що з'явилася нагальна необхідність введення пацієнтці
наркотичних препаратів, а саме - розчину морфію 1% 1,0 - 2 рази на добу.
Фармакологічні якості морфію характеризуються снотворним ефектом та ейфорією. В
подальшому спеціалісти неодноразово збільшували норму медикаменту до самої
смерті ОСОБА_4., яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до частини 2
ст. 15 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є
визнання правочину недійсним. Під час вчинення договору сторони не повинні
порушувати правила, які встановлені ст. 203 ЦК України, яка визначає, що зміст
правочину не може суперечити актам цивільного законодавства.

Частина
1 ст. 225 ЦК України встановлює, що правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла
керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені. Оскільки позивачка була родичкою померлої та наслідувала її майно за
заповітом, вона мала законні підстави для звернення до суду з вимогою про
захист порушеного права та визнання недійсним договору дарування. До того ж, як
випливає зі змісту частини 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини, може бути визнаний судом недійсним
незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Суд
вважає, що внаслідок смертельної хвороби ОСОБА_4 перебувала під впливом тяжкої
обставини, а в результаті систематичного застосування наркотичних препаратів
вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. За таких
обставин суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими та доведеними в судовому
засіданні.

Частина 1 ст. 216 та
частина 1 ст. 236 ЦК України підкреслюють, що недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. До того ж
правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У
такому разі застосовується двостороння реституція, тобто кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину. Все зазначене у повній мірі кореспондується з
постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» № 3 від 28.04.1978р. (із змінами від 25.12.1992р. і
25.05.1998р.).

З огляду
на вищевикладене, керуючись ст.ст. 15, 203, 216, 225, 233, 236 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 212, 215-218 Цивільного процесуального кодексу України,
суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Перша ялтинська державна
нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір
дарування частки квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_3  12 липня 2004 року в присутності державного
нотаріуса Першої ялтинської державної нотаріальної
контори та зареєстрований у реєстрі за №2-659.

На рішення може
бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Автономної Республіки Крим
через Ялтинський міський суд в порядку та строки, встановлені ст. ст. 294-296
ЦПК України.

СУДДЯ