Головуючий 1 інстанції
Справа № 22ц-2204-2007р.   Доповідач Курило В.П.
РІШЕННЯ
Іменем України

27 березня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П. судців Саніковой О.С.,
Шамрило Л.Г. при секретарі Стефановій І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті
Донецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Будьоннівського районного суду м. Донецька від 05 грудня 2006р. по справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,
треті особи ОСОБА_3, Комунальне підприємство „Цвіточний", Спеціалізоване
ліфтове управління № 2 Закритого
акціонерного товариства „Отіс", виконавчий комітет Будьоннівської районної
ради м. Донецька про визнання особи такою, що втратила право користування жилим
приміщенням.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що
відповідачка - його
колишня дружина, яка зареєстрована разом з ним в квартирі АДРЕСА_1. У жовтні 1996 року вона
зібрала свої речі і пішла жити до іншого чоловіка, з яким утворила сім'ю. До
теперішнього часу відповідачка в квартирі не проживає, її речей в квартирі
немає, ніякої участі по утриманню житла вона не приймає, комунальні послуги не
оплачує. Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим
приміщенням.

Рішенням
Будьоннівського районного суду м. Донецька від 05 грудня 2006р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі позивач просить рішення скасувати. В обґрунтування апеляційної скарги
посилався на те, що судом в порушення норм процесуального права справа
розглянута і постановлене рішення у відсутність третіх осіб і його
представника. Висновки суду про те, що він перешкоджав відповідачці
користуватися квартирою необгрунтовані. Вона навпаки мала можливість проживати
в квартирі і відвідувати її, але своїм правом не користувалась. Відповідачка не
лише не приймає участі в утриманні квартири, а вважає, що вона не зобов'язана
оплачувати комунальні послуги, оскільки проживає в іншому місці. Суд не прийняв
до уваги, що їхній шлюб розірваний і відповідачка не є членом його сім'ї.

2

Судом першої інстанції
встановлено, що шлюб між сторонами розірвано і з 1995 року вони припинили спільне проживання. Відповідачка
стала проживати окремо з іншим чоловіком і зі спірної квартири виїхала. Спільно
нажите майно колишнє подружжя не ділило. До 2005 року відповідачка мала ключі від спірної квартири і
навідувалась до неї, а в 2005
році позивач змінив замок в квартирі і ключі від нового замка відповідачці
не передав. Тому вона позбавлена можливості користуватися квартирою.

В засідання суду
апеляційної інстанції відповідачка не з"явилась, просила справу розглядати
у її відсутність, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, представників третіх
осіб, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановлениям нового рішення,
оскільки висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до
ст. 71 ЖК
України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не
проживає у спірній квартирі понад встановлений термін з поважних причин, тому
що в неї склалася нова сім'я і з новим чоловіком вона не може мешкати в одній
квартирі з позивачем. Крім того, позивач в 2005 році змінив замок на дверях в квартиру, чим спричинив
опір відповідачці в користуванні квартирою.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо.

Позивач
вказував, що відповідачка не проживає в спірній квартирі з 1996 року, пішла з
неї і створила нову сім'ю. Тому вважав, що ОСОБА_2 втратила право користування
житловим приміщенням. На підтвердження своїх доводів позивачем надані акти
комунального підприємства, що відповідачка в спірній квартирі не проживає з
жовтня 1996 року по
теперішній час, що також підтвердили свідки, опитані в судовому засіданні і
сама відповідачка.

Відповідно до
роз"яснень, що містяться у п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами Житлового кодексу України" від №2 від 12 квітня 1985р., у
справах про визнання наймача або члена його сім"ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст..
71 ЖК), необхідно з"ясовувати причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб,
які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів
сім"ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як вбачається з
матеріалів справи, свідчень позивача і самої відповідачки, вона не проживає в
спірній квартирі з жовтня 1996
року через те, що утворила нову сім"ю. Вона втратила правовий зв'язок
з квартирою, не тільки нею не користується, не має там своїх речей, але і не
сплачує за надані комунальні послуги. Вона ніколи не намагалась поселитись у
квартиру і проживати там. Доводи відповідачки на те, що в спірній квартирі
залишились її особисті речі, зокрема, халат, є неспроможними.

Крім того,
відповідачка вказала, що після розірвання шлюбу спільно нажите майно вони з
позивачем не розділили і тому в квартирі знаходиться частина її майна. Але суд
не може прийняти до уваги ці доводи, оскільки відповідно до ст. 72 Сімейного
Кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три роки. Відповідачка з позовом про розділ
спільного майна до суду не зверталась і строк позовної давності пропустила,
тому немає підстав вважати, що в квартирі знаходиться майно відповідачки. Крім
того, з пояснень позивача, Третьої особи

3

ОСОБА_3 видно, що вказане майно
знаходиться у користуванні тривалий час і у зв"язку з цим є малоцінним.

Той факт, що
відповідачка не проживає в спірній квартирі у зв"язку з тим, що утворила
нову сім"ю, підтверджений не тільки позивачем, поясненнями відповідачки, а
й свідком ОСОБА_4, який є співмешканцем відповідачки. Зокрема, він підтвердив,
що з 1995 року
підтримує з нею шлюбні відносини, проживає з нею за іншою адресою: АДРЕСА_2, де відповідачка
забезпечена жилою площею (а.с.92-95).

Вказана причина
відсутності відповідачки в квартирі не можливо визнати поважною.

Висновок суду
першої інстанції, що позивач чинив опір відповідачці в користуванні квартирою,
змінивши замок на дверях є помилковим. Як вбачається з пояснень учасників
судового засідання, позивач дійсно змінив замок в квартирі в 2005 році, але ж
відповідачка не проживає в квартирі з 1996
року і протягом дев'яти років до моменту зміни замка мала ключі від
квартири і мала можливість проживати в ній, але не скористалася цим. Тому ще до
заміни замку вона втратила право користування спірною квартирою. Докази тому,
що позивач, або син відповідачки -
третя особа по справі ОСОБА_3перешкоджали їй вселитися у квартиру і
користуватися нею до 2005
року відповідача не надала і взагалі такі доводи не висловлювала в суді.

Крім того,
відповідачка не заперечувала, що не приймає ніякої участі в утриманні квартири.
Більш того, вона вважає, що не повинна оплачувати комунальні послуги, оскільки
в квартирі вона не проживає.

Таким чином,
відповідачка не надала доказів, які б підтвердили в неї існування правового
зв'язку з квартирою.

За таких підстав
суд першої інстанції безпідставно визнав причини її відсутності в спірній квартирі
поважними.

На підставі
викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про
визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням
підлягають грунтуються на ст..
71 ЖК України і у суду першої інстанції не було підстав для відмови у їх
задоволені.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції не врахував викладеного, зробив висновки, які не
відповідають матеріалам справи, ухвалив незаконне рішення, яке у відповідності
до п. З ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до
ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На аркушах
справи 4 і 5 маються
квитанції про оплату позивачем судового збору в сумі 8,5 грн. і витрат на
інформаційно-технічне забезпечення 7,5
грн.

Таким чином, з
ОСОБА_2 на користь позивача необхідно стягнути сплачені суми судових витрат.

Керуючись ст.
ст. 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. З, 4, 314 ч.б, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1задовольнити.

Рішення
Будьоннівського районного суду м. Донецька від 05 грудня 2006
року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1

Стягнути з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1сплачені судові витрати в сумі 16 грн.

4

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно, але воно може бути оскаржене безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання рішенням суду
апеляційної інстанції законної сили.