(4)                                                                       у 1 інстанції - Бондарчук Г.Д.
РІШЕННЯ

Іменем  України

2007р.
червня 26 дня колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого:                    Михайлів Л.В.

суддів:                                Карнаух В.В., Барильської А.П.

при
секретарі                    Юровській
О.Ю.

за участю ОСОБА_1,                  його
представника ОСОБА_2, представника

відповідача Кудісова Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кривому
Розі цивільну

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення

Криворізького районного суду Дніпропетровської області
від 23 січня 2007

року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1

до              комунального                  трамвайно-тролейбусного                       підприємства

«Криворіжелектротрано»
по поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу,
компенсації за невикористану відпустку, оплату лікарняного листка,
відшкодування моральної шкоди, -

Встановила:

28 серпня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу,
компенсації за невикористану відпустку, оплату лікарняного листка за 31.03.2006
року та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтовання позову посилався на те,
що він був незаконно звільнений з роботи за прогули без поважних причин з
31.03.2006 року, про що дізнався тільки 12.04.2006 року.

Заперечував факт
прогулу з 1 по 20 березня 2006 року.

Крім того, вважає звільнення незаконним, оскільки його було звільнено без
згоди профспілкового комітету і з 31 березня 2006 року, коли він знаходився на
лікарняному.

Просив поновити строк звернення до суду за вирішенням трудового спору і
задовольнити всі його вимоги.

Представник відповідача проти
позову заперечував. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської
області від 23 січня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено вважати ОСОБА_1 звільненим з 1 квітня 2006 року та стягнуто на
його користь 29грн.43коп.

В іншій частині
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про часткове скасування
рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог про
поновлення на роботі та стягнення сум, посилючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд не врахував факт
перебування його 31 березня 2006 року на лікарняному і що звільнення працівника
не допускається в період його тимчасової непрацездатності. Вказівка суду в
рішенні на те, що ОСОБА_1 слід вважати звільненим з 1.04.2006 року не
ґрунтується на законі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду
скасуванню в частині зміни дати звільнення і постановления нового рішення про відмову в
задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 15.03.2002
року працював у відповідача слюсарем-ремонтником 5 розряду на базі відпочинку
«Комунальник».

НаказомНОМЕР_1 від 11.04.2006 року звільнений з роботи з
31.03.2006 року по п.4ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин з
1.03.2006 року по 20.03.2006 року.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив із того, що в судовому засіданні доведено факт відсутності позивача на
робочому місці з 1.03.2006 року по 20.03.2006 року без поважних причин, тобто
прогулу, а тому відсутні підстави для поновлення його на роботі.

Однак суд вважав, що датою звільнення ОСОБА_1 слід
визнати 1.04.2006 року та стягнути оплату по лікарняному за 31.03.2006 року.

Проте колегія суддів не може погодиться з висновком суду першої інстанції
про вирішення питання про поновлення на роботі ОСОБА_1 і зміни дати звільнення,
з таких підстав.

Суд першої інстанції, виходячи із пояснень сторін, письмових доказів,
дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не виходив на роботу з 1 по 20.03.2006 року
без поважних причин.

Між тим, суд не врахував, що ОСОБА_1 з 21.03.2006 року по
31.03.2006 року включно хворів, про що свідчить повідомлення комунального
закладу «Міська лікарня № 16». Вказаний факт відповідач не заперечував.

Відповідно до ч.Зст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період

його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Оскільки позивач звільнений з роботи з 31.03.2006 року,
тобто під час його тимчасової непрацездатності, колегія суддів не може
погодиться з тим, що звільнення є законним.

Висновок суду про визнання датою звільнення 1.04.2006 року не ґрунтується
на законі. Рішення суду не містить міркувань, виходячи із яких, суд визнав іншу
дату звільнення позивача, ніж та, яка вказана в наказі про звільнення.

Колегія суддів приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 з
роботи з 31.03.2006 року в період його тимчасової непрацездатності.

Однак, при ухваленні рішення про відмову в задоволенні позову про
поновлення на роботі, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до роз'яснень п.6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 (із змінами), встановивши, що строк
для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

ОСОБА_1 звільнений з роботи наказом від 11.04.2006 року з
яким ознайомлений 12.04.2006 року, про що свідчить його підпис (а.с.7),
відмовився від отримання трудової книжки, про що складено акт від 12.04.2006
року (а.с. 44).

В судовому засіданні позивач не заперечував що трудову книжку він отримав
після звернення до відповідача- 11.07.2006 року.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
28.08.2006 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого ст.233 КЗпП
України.

Причин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду,
позивач не навів. А в тексті позовної заяви до суду (а.с.31) він вважає, що
строк звернення до суду ним не пропущений.

Виходячи із наведеного, колегія суддів ухвалює рішення про відмову в
задоволенні позову про поновлення на роботі і стягнення сум, які пов'язані з
поновленням на роботі, за пропуском строку для звернення до суду з позовом.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову про поновлення на роботі,
відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові про стягнення
компенсації за невикористану відпустку ґрунтується на матеріалах справи.

Позивач не надав
доказів в цій частині позову.

В іншій частині
рішення не оскаржується.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів ухвалює нове рішення з підстав,
передбачених ч.1п.4ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.303, 307,.309 ч.І п.4, , 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

ВИР І ШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської
області від 23 січня 2007 року в частині зміни дати звільнення, відмови в
поновленні на роботі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди
відмовити.

В іншій частині
рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.