У х в а л а

іменем
україни

20 червня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого        Яреми А.Г.,

суддів:                 Пшонки М.П.,                      Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,                       Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу та
дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського
районного суду Київської області від 27 червня 2006 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 31 жовтня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2004 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до            ОСОБА_2 про визнання недійсними
договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. Крім того, просила визнати недійсним
договір дарування земельної ділянки площею 0,1501 га, на якій розташований
вищевказаний будинок         НОМЕР_1.

Позивачка зазначала, що 12 квітня 2003 року вона з відповідачкою вчинила
договір купівлі-продажу спірного будинку. У подальшому     ОСОБА_1 мала намір продати земельну
ділянку, на якій розташований будинок. У червні 2003 року їй був виданий
державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку площею
0,1501 га. 29 грудня 2003 року вона підписала договір дарування земельної
ділянки. Посилаючись на те, що в дійсності це був не договір дарування,
оскільки останній прикривав фактично закінчення угоди купівлі-продажу будинку
та земельної ділянки в цілому, позивачка просила визнати всі вищевказані
договори недійсними.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від            27 червня 2006 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2006 року, позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним як удаваний договір дарування
земельної ділянки площею 0,1501 га, що знаходиться АДРЕСА_1, укладений          29 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 Визнано, що 29 грудня 2003 року між сторонами у справі укладено договір
купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Розірвано укладений 29 грудня
2003 року договір дарування цієї земельної ділянки та зобов'язано сторони
договору повернути все отримане ними за договорами. У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

У
касаційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування постановлених у справі
судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив із
того, що підстави, які б свідчили про укладення договору купівлі-продажу жилого
будинку під впливом помилки, не встановлені, тому договір купівлі-продажу
жилого будинку оформлений сторонами відповідно до вимог закону й не має підстав
для визнання його недійсним. Оскільки договір дарування землі був укладений з
метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу, цей договір є
недійсним і підлягає розірванню.

З такими висновками погодилася колегія суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Київської області, залишаючи рішення суду без зміни.

Проте визнати такі висновки правильними не можна.

Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України 2001 року однією з підстав
набуття права на земельну ділянку є отримання жилого будинку у спадщину або
його придбання.

З матеріалів справи вбачається, що 12 квітня 2003 року сторони уклали
договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1.

Державний акт на право приватної власності на землю на території      АДРЕСА_1 позивачка отримала 16 липня 2003
року.

29 грудня 2003 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 зазначену спірну земельну
ділянку. Цим обставинам суд не дав належної оцінки.ку

Дійсно в договорі купівлі
- продажу нерухомості (жилого будинку) питання щодо набуття прав
на землю не врегульовано.

Однак суди не врахували, що
Земельним кодексом України закріплені підстави та способи набуття права
власності на землю під об'єктами нерухомості, що
відчужуються.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови №7 від 16
квітня 2004 року “Про практику застосування судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ” після 31 грудня 2001 року право власності на земельну
ділянку або її частину може переходити відповідно до ст. 120 ЗК України на
підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору
оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем.

При переході права власності на будинок або його частину від однієї особи
до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить
на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. В разі переходу права
власності на будівлю і споруду до кількох осіб право на земельну ділянку
визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше
не передбачено договором відчуження останніх, а при переході права власності на
них до фізичних або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні
ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою.

Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір
земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ті її
частини, одна з яких зайнята жилим будинком, будівлею, спорудою, а інша
необхідна для їх обслуговування.

У даному випадку суд цього не врахував і не звернув уваги на те, що договір
купівлі-продажу жилого будинку був укладений до приватизації позивачкою спірної
земельної ділянки й до оформлення договору дарування.

У судовому засіданні та у скарзі ОСОБА_2 пояснювала, що, укладаючи договір
купівлі-продажу будинку з неприватизованою присадибною ділянкою, вона вважала,
що земельна ділянка переходить до неї в користування.

Проте суд на порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України доводи
відповідачки ретельно не перевірив, не допитав у судовому засіданні за
клопотанням ОСОБА_2 її свідків для з'ясування обставин, чи була між сторонами
угода про порядок користування земельною ділянкою при відчуженні будинку. Суд
не навів у рішенні мотивів, чому він відкидає доводи відповідачки про
неможливість без земельної ділянки використовувати жилий будинок за
призначенням; чому не бере до уваги зміст ст. ст. 86, 132 ЦК України, які діяли
на час оформлення договору купівлі-продажу будинку.

Статтею 56 ЦК України 1963 року (ст. 229 ЦК України 2004 року),  на яку посилалась позивачка в позові,
зокрема, передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, яка має істотне
значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом
помилки, що має істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що сторони дійшли згоди про купівлю-продаж
будинку ще у квітні 2003 року, тобто задовго до укладення договору дарування
землі.

Суд належним чином не перевірив, чи внаслідок свідомих дій і підстав
позивачка вчинила правочин (договір дарування), ураховуючи її наступні дії,
пов'язані з приватизацією та даруванням землі.

Крім того, визнаючи недійсним як удаваний договір дарування спірної
земельної ділянки, суд одночасно постановив рішення і про розірвання цього
договору, хоча такої вимоги сторони не заявляли.

У порушення ст. 10 ЦПК України суд не попередив сторони про наслідки
вчинення чи не вчинення процесуальних дій у випадку пред'явлення зустрічного
позову для вирішення земельного спору.

За таких обставин колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від            27 червня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області від
31 жовтня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

М.П. Пшонка

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Я.М. Романюк