Справа №2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2007
року   Придніпровський районний суд
м. Черкаси в складі:

Головуючого-судді:
Казидуб О.Т.

при секретарі:            Кравченко Г.В.

розглянув у
відкритому судовому засіданні м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл спільного нажитого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач
звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл спільного нажитого
майна, вказуючи, що в 1977 році між ним та відповідачкою по справі був зареєстрований
шлюб, котрий відповідно до рішення придніпровського районного суду від
ІНФОРМАЦІЯ_1р. було розірвано.

За час спільного
проживання з його бувшою дружиною -
відповідачкою по справі в 1989
році ними за спільні зібрані кошти було придбано у власність домоволодіння АДРЕСА_2 котре вони
використовували, як дачу, а самі проживали в належній йому на праві приватної
власності квартирі АДРЕСА_1.

В 1994р, за
спільним погодженням в їхній сім'ї, між ним та його бувшою дружиною -відповідачкою по
справі з одного боку, та ОСОБА_3 з другого, був фактично укладений договір
обміну житлових приміщень, але юридично були оформлені договори дарування. Так,
вони з відповідачкою по справі подарували належний їм на праві спільної
сумісної власності будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_3.,
а він, в свою чергу подарував їм квартиру - АДРЕСА_3, оформивши договір дарування будинку лише на ім'я його
бувшої дружини - відповідача
по справі. Вказану квартиру вони використовували, як дачу, проживаючи в
АДРЕСА_1

В 1996р. вони
разом з позивачкою на подвір'ї будинку, де розташована зазначена спірна
квартира збудували гараж, витративши на це спільно зібрані кошти, затративши
власну та найману працю, внаслідок чого цінність домоволодіння істотно
збільшилась.

Відповідно до
вимог ст. 60 СК України: „Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,
що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку", ч. 4 ст.
368 ЦК України, ст. 17 Закону України, Про власність "Майно, набуте в
результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у
письмовій формі". Таким чином кв. АДРЕСА_3
належить йому та відповідачці по справі на праві спільної сумісної власності.

Окрім того, в 2002 році вони разом
з позивачкою продали квартиру АДРЕСА_1, в якій
до цього проживали, а отримані кошти розділили в рівних частках. В теперішній
час іншого жилого приміщення, окрім придбаного разом з позивачкою по справі в
м. Черкаси, в нього немає.

В серпні 2006р.
відповідачка звернулась до Придніпровського районного суду м. Черкаси з
позовною заявою про визнання його таким, що втратив право користування жилим
приміщенням та зняття його з реєстрації в спірній квартирі, і рішення
Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.11.2006р. її позовні вимоги
були задоволені в повному обсязі. Таким чином, при отриманні рішення суду він
дізнався, що відповідачка по справі порушує його право власності на 1/2 частину
спірної квартири.

Позивач
зазначає, що відповідно до абз. 4
п. 10 Пленуму ВС України № 16 від 12.06.1998р. „Про
застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України":
передбачений трирічний строк позовної давності до вимог про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя, застосовується, коли ці вимоги заявлені
після розірвання шлюбу, і обчислюється починаючи з дня, коли котрийсь із
розведеного подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його
права на це майно після розірвання шлюбу". Тому вважає, що встановлений
законом трирічний строк позовної давності ним не пропущений".

А тому просить
визнати квартиру АДРЕСА_3 їхньою
спільною сумісною власністю та розділити дану квартиру між ними в рівних долях.

В судовому
засіданні позивач та його представник ОСОБА_4 свої позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити в повному обсязі

2

Представник
відповідачки ОСОБА_5 позов не визнала та пояснила ,що рішенням суду позивач
визнано позивача таким ,що втратив право користування цим житловим приміщенням
,в квартирі речей немає та позивач не проживає. Прожили вони з її дочкою 25 років ,все
нажили. Квартиру по АДРЕСА_1
позивач продав сам без дочки „оскільки вона була за кордоном. Був будинок в
с.Байбузах в них який який придбали за спільні сімейні кошти ,який потім
поміняли у ОСОБА_3. по АДРЕСА_3 та ОСОБА_3 оформив даний договір -договором
дарування. Обміняли дачу разом з її дочкою. Питання про визнання права
власності не ставила,бо думала що помириться..

Суд, заслухавши
позивача, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідачки ОСОБА_5,
пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_3., вивчивши та дослідивши письмові матеріали
справи приходить до наступного.

Судом
встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом
встановлено, що сторони перебували в зареєстрували шлюбі. Від даного шлюбу
сторони мають повнолітню сина ОСОБА_6. За час спільного проживання з колишньою
дружиною за спільно зібрані кошти було придбано у власність домоволодіння АДРЕСА_2., яке було я дача
,а самі проживали в належній позивачу на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1.

В 1994р. за
спільним погодженням в їхній сім'ї, між ним та його бувшою дружиною -відповідачкою по
справі з одного боку, та ОСОБА_3 з другого, був фактично укладений договір
обміну житлових приміщень, але юридично були оформлені договори дарування. Так,
вони з відповідачкою по справі подарували належний їм на праві спільної
сумісної власності будинок АДРЕСА_2
ОСОБА_3., а він, в свою чергу подарував їм квартиру АДРЕСА_3, оформивши
договір дарування будинку лише на ім'я його бувшої дружини - відповідача по
справі.

В 1996р. вони
разом з позивачкою на подвір'ї будинку, де розташована зазначена спірна
квартира збудували гараж, витративши на це спільно зібрані кошти, затративши
власну та найману працю, внаслідок чого цінність домоволодіння істотно
збільшилась.

Згідно ст. 62 СК України ,якщо
майно дружини ,чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя
,воно у разі спору може  бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до
вимог ст. 60 СК
України: „Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з
поважної причини самостійного заробітку", ч. 4 ст. 368 ЦК України, ст. 17 Закону України,
Про власність "Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні
грошові кошти членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у письмовій формі". Тому суд вважає ,що
кв. АДРЕСА_3 належить позивач} та відповідачці по справі на праві спільної
сумісної власності.

Керуючись ст.
ст. 60, 62, 68, 69, 70 Сімейного
Кодексу України, Закону України „Про власність", Постановою Пленуму
Верховного Суду України „Про судову практику про захист права приватної
власності" № 20 від 22.12.1995 року, ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214,
215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного нажитого майна подружжя - задоволити.

Визнати квартиру
АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати право
власності на ½ частини
квартири АДРЕСА_3 за
ОСОБА_1.

Визнати право
власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 за
ОСОБА_2.

Рішення може
бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі
в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, з подачею її копії до
апеляційної інстанції або в порядку ч. 4 ст. 295 ІДПС України.