Справа № 22ц-904/2007                                 Головуючий
Категорія - цивільна                                      Гнип О.І.
Доповідач - Позігун МЛ.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2007
року
м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

у складі:

голову
ючого-судді:    ПОЗІГУНА М.І.,

суддів:                  ІШУТКО В.М., МЕЛЬНИЧЕНКА
Ю.В.,

при секретарі:   ГАВРИЛЕНКО Ю.В.

з участю:

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Чернігівської області
від 13 квітня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1.
звернулась з апеляційною скаргою на рішення Семенівського районного суду
Чернігівської області від 13
квітня 2007 року,
яким відмовлено в задоволенні її позову.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про
виселення відповідача з належного їй на праві приватної власності житлового
будинку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та
процесуального права. Так, суд першої інстанції, посилаючись на п. 17 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №2
від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України", відповідно до якого при триваючій антигромадській поведінці
виселення винного може статися і при повторному порушенні правил співжиття,
якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали
позитивних результатів. При цьому, суд не звернув уваги на постанову про
відмову в порушенні кримінальної справи від 09 березня 2007 року відносно
відповідача, постанови суду від 13 березня 2007 року та 10 квітня 2007 року про
притягнення відповідача до адміністративної відповідальності у вигляді арешту,
які знаходяться в матеріалах справи. Апелянт вважає, що висновок суду про те,
що вказані

2

постанови не є заходами попередження як з боку органів внутрішніх справ , так і суду, є
невірним. Крім того, відповідно до п. 23 вище згаданої постанови Пленуму
Верховного Суду України для розірвання договору найму житлового приміщення за
вимогою наймодавця з вказаних мотивів не потрібно, щоб у відношенні
відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського
впливу, зазначені в ч.І ст. 116 ЖК України.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до відповідача
ОСОБА_2. не застосовувались заходи попередження або громадського впливу та
позивачем до справи не додано будь-яких інших даних про те, що до відповідача
вживалися заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних
результатів.

Такий висновок
суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи, з яких
вбачається, що позивачка дійсно неодноразово зверталася до органів міліції з
приводу протиправної поведінки її колишнього чоловіка по відношенню до неї, в
результаті чого відповідач неодноразово притягувався до адміністративної
відповідальності за ч.2 ст. 173-2
КУпАП, відносно нього відмовлено в порушенні кримінальної справи (а.с. 14, 15). Проте, виходячи
із роз'яснень, викладених в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу
України", такі заходи не є заходами попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку
чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого виселення), і застосування яких передбачається ст.
116 ЖК
України.

Посилання
апелянта на п. 23 вказаної
постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно якого для розірвання договору
найму житлового приміщення за вимогою наймодавця з вказаних мотивів не
потрібно, щоб у відношенні відповідачів попередньо застосовувалися заходи
попередження і громадського впливу, зазначені в ч.І ст. 116 ЖК України, є
безпідставні, оскільки до спірних правовідносин не можуть бути застосовані
положення Глави 59 ЦК
України щодо найму (оренди) житла, так як відповідач не є наймачем житла за
договором, а є колишнім членом сім'ї власника житла, який відповідно до ст. 405 ЦК України має
право на користування цим житлом відповідно до закону, тобто має право
житлового сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не
припиняє житлового сервітуту.

3

За таких обставин, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку
про неможливість виселення ОСОБА_2. згідно ч.І ст. 116 ЖК України, а
тому доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного вирішення справи.

Рішення суду є
законним та обґрунтованим, прийнято з дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст.
303, 307, 308, 313, 314,
315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2007 року залишити
без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.