Р І Ш Е Н Н Я

іменем      України

справа №2-640/07

7 березня 2007
р.                                                 м.Ялта

Ялтинский міський суд АРК у складі
головуючого судді Берещанського Ю.В., при секретарі
Юрченко С.В., Мотва А.С., з участю
представників, адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
повернення безпідставно збереженого майна,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про повернення безпідставно збереженого
майна, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4 впродовж тривалого
часу, понад три роки, безоплатно і без належних правовових підстав користувався
належним їй майном, а саме однокімнатною квартирою АДРЕСА_1, загальною площею
24,1 кв.м і житловою площею 18.8 кв.м, і за цей час необґрунтовано зберіг за її
рахунок суму 22 892 грн., виходячи з мінімальної орендної плати 100 у.о. за
місяць відповідно до офіційного курсу НБУ 5,05 грн за 1 долар США.

Позовні
вимоги обґрунтовані також наступним.

Вищезазначена
квартира належала на праві власності батькові позивачки ОСОБА_5, сумісно з яким
в ній проживав впродовж кількох років відповідач без будь-якого оформлення цих
відносин (права на проживання). Після смерті ОСОБА_5, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1,
позивачка дізналась, що ще у квітні 1996 р. було незаконно, без участі її
батька, оформлено купівлю-продаж зазначеної квартири на ім'я невідомого їй
громадянина ОСОБА_6. Однак позивачка, яка після смерті батька залишилася
круглою сиротою у 14-річному віці, не могла впродовж тривалого часу захистити
свої права, бо не мала ніякого життєвого досвіду і повної дієздатності, а
опікувача їй не було призначено. Тому вона звернулася до суду за захистом своїх
прав лише у 2006 р., внаслідок чого ухвалою Ялтинського міського суду від
21.08.2006 р. була визнана мирова угода, відповідно до якої угода від
17.04.1996 р. про продаж зазначеної квартири померлим ОСОБА_5  ОСОБА_6 була визнана недійсною з моменту
вчинення, а за ОСОБА_3 було визнано право власності на цю квартиру на підставі
спадкоємства.

Лише
після набуття зазначеною судовою ухвалою чинності відповідач ОСОБА_4 13.09.2006
р. виїхав з належної їй квартири.

Позивачка
також просила суд, посилаючись на свій вік, визнати поважними причини пропуску
строку позовної давнини, поновити цей строк й визнати її право таким, що
підлягає захисту, а також покласти судові витрати на відповідача.

В
судовому засіданні позивачка та її представники позов підтримали, а також
надали суду свідоцтва про закінчення позивачкою та її старшим братом ОСОБА_7
школи для дітей, які потребують корекції розумового розвитку, як свідчення
того, що вони не могли повною мірою усвідомлювати ситуацію й належним чином
захищати свої права й інтереси.

Відповідач
позов не визнав, пояснивши, що вселився в квартиру АДРЕСА_1, за погодженням
свого друга ОСОБА_5, після смерті якого ІНФОРМАЦІЯ_1, продовжував проживати в
цій квартирі сам до 26.08.2006 р. Позивачка та її брат весь цей час мешкали у
чужих людей. Грошей за проживання, за користування квартирою ні позивачці, ні
будь-кому іншому не сплачував, лише оплачував комунальні послуги. Знав, що
квартира протизаконним шляхом продана невідомому йому ОСОБА_6, і проживав тривалий
час в цієї квартирі в інтересах позивачки та її брата з метою охорони квартири
від ОСОБА_6, а також від  бандитів, від
сусідів, маклерів та керівництва місцевого ЖЕУ, які зазіхали на неї. Він
покупав позивачці одяг, часто годував її та брата. Належну йому на праві
власності квартиру в м. Сімферополі використовував в цей час для проживання
родичів та знайомих.  Позивачка, як і її
брат, ніколи не вимагали від нього ні виселення з квартири, ні сплати грошей за
користування нею.

Заслухавши
сторони, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтованими й підлягаючими частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_2 і після смерті свого батька ОСОБА_5, залишилася круглою сиротою у
неповнолітньому віці. Вона набула повноліття тільки ІНФОРМАЦІЯ_3.  Наведене підтверджується доданими до справи
свідоцтвом про народження позивачки, свідоцтвами про смерть її батьків ОСОБА_5
та ОСОБА_8. Суд вважає, що вік позивачки, а також випливаючи з нього
відсутність життєвого досвіду й неповна цивільна дієздатність суттєво
перешкоджали їй в реалізації своїх прав, а тому є поважними причинами пропуску
строку позовної давнини. За таких обставин цей строк, який закінчився
04.02.2005 року, підлягає поновленню, а право позивачки визнається таким, що
підлягає захисту, відповідно до ст. 267 ч 5 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачка є власником
однокімнатної квартири АДРЕСА_1, як спадкоємець за законом після смерті свого
батька ОСОБА_5, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 Цю обставину підтверджено ухвалою
Ялтинського міського суду від 21.08.2006 р., свідоцтвом про право власності на
квартиру, це право також визнається відповідачем.

Встановлено
також, що відповідач вселився в зазначену квартиру у 1999 р. за згодою батька
позивачки ОСОБА_5 й продовжував проживати в зазначеній квартирі після його
смерті до виселення на підставі судової ухвали від 21.08.2006 р., при цьому
гроші за проживання позивачці чи будь-яким іншим особам, він не сплачував,
тобто користувався не належним йому майном безоплатно. Сама позивачка, як і її
брат ОСОБА_7 весь цей час мешкала у чужих людей. Ці обставини  знайшли своє підтвердження у судовому
засіданні. Суд доходить висновку, що відповідач, користуючись тривалий час  зазначеним майном (квартирою) безоплатно,
зберіг у себе певну грошову суму, яку сплачував би в разі проживання в іншій
найманій квартирі, за рахунок іншої особи, а саме за рахунок позивачки, на той
час неповнолітньої.

Судом
також встановлено, що правові підстави для такого збереження грошей
відповідачем за рахунок позивачки (закон або угода) були відсутні. Відсутність
такої угоди визнана сторонами й не підлягає подальшому доказуванню згідно з ч.
1 ст. 61 ЦПК України.

Зазначені
правовідносини врегульовані, починаючи з 01.01.2004 р., статею 1212 ЦК України
(2003 р.), згідно з якою особа, що зберегла у себе майно за рахунок іншої особи
без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана
повернути потерпілому це майно. При цьому зазначене положення, згідно з ч. 2
ст. 1212 ЦК України, застосовується незалежно від того, чи було безпідставне
збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події.

З
цього слідує, що зазначений обов'язок повернути безпідставно збережене майно є
за своєю правовою природою не мірою відповідальності, а різновидом
цивільно-правової санкції, і тому наявність вини особи, що безпідставно
зберегла майно, не є обов'язковою.

Раніше,
в період з 04.12.2002 р. по 31.12.2003 р., ці ж правовідносини були
врегульовані ст. 469 ЦК України (1963 р.), згідно з якою особа, яка зберегла в
себе майно за рахунок іншої особи без достатніх підстав, встановлених законом
чи угодою, повинна повернути збережене майно цієї особі - тобто вони (правовідносини)
були врегульовані таким самим чином.

Позивачка,
таким чином, виконала вимоги ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Щодо
правової оцінки заперечень відповідача проти позову, то суд доходить
наступного.

Відповідач
посилається на те, що проживав в квартирі АДРЕСА_1 виключно з метою її охорони
в інтересах позивачки і її брата. При цьому відповідач не стверджує, що
позивачка чи її брат давали йому в будь-якій формі доручення охороняти
квартиру.

Оцінюючи
пояснення відповідача в цій частині, суд виходить з того, що згідно зі ст. 1158
ЦК України, особа має право без доручення вчинити дії для попередження
невигідних майнових наслідків для іншої особи, якщо майновим інтересам цієї
особи загрожує небезпека. Однак у зазначений період квартира, яку, як він
стверджує, він охороняв, юридично належала ОСОБА_6, про що відповідач знав,
тому не можна говорити про охорону відповідачем майна позивачки.

До того
ж відповідач, всупереч вимогам ст. 10 ЦПК України, не надав суду жодних доказів
того, що будь-хто з перелічених ним осіб взагалі зазіхав на зазначену квартиру
і що вона потребувала охорони.

Крім
того, суд бере до уваги, що проживання відповідача в зазначеній квартирі після
смерті ОСОБА_5 було дуже тривалим - 3 роки й 9 місяців. При цьому єдиним
реальним засобом захисту майнових прав позивачки весь цей час було судове
визнання за нею права власності на квартиру. Це й було зроблено позивачкою
після досягнення повноліття, але без будь-якої участі й допомоги відповідача.

Проживання
відповідача в зазначеній квартирі протягом дуже тривалого часу суд не визнає
спрямованим на захист майнових інтересів позивачки на охорону квартири також й
тому, що весь цей час позивачка разом з братом мешкала у сторонніх людей і її
майнове становище й забезпеченість житлом ніяк не покращувались і не могли
покращитись внаслідок зазначених дій відповідача.

Виходячи
з наведеного, суд не може прийняти до уваги пояснення відповідача в цій частині
як такі, що спростовують позовні вимоги, й розцінити його дії як такі, що
спрямовані на захист майнових прав позивачки.

Щодо
пояснень відповідача в тій частині, що позивачка ніколи не вимагала від нього
виселитися з квартири або сплачувати гроші за проживання, суд виходить з того,
що дозвіл на проживання у квартирі, який дав відповідачу ОСОБА_5, втратив
правове значення зі смертю останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 Той факт, що в подальшому
позивачка не вимагала від відповідача ні грошей за користування житлом, ні
виселення з нього, суд вважає за необхідне оцінювати з урахуванням її
неповноліття і, відповідно, відсутності життєвого досвіду. До того ж позивачка
навчалась у школі для дітей, що потребують корекції розумового розвитку, що
також свідчить про додаткову ускладненість для неї адекватної оцінки складної
життєвої ситуації й прийняття рішень в цій ситуації. При цьому наведені
обставини були відомі відповідачу, що він в судовому засіданні підтвердив.

Крім
того, згідно з ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення закону про наслідки
безпідставного збереження майна застосовуються незалежно від того, чи було таке
збереження результатом поведінки потерпілої сторони й інших осіб. Таким чином,
заперечення відповідача в наведеній частині не мають правового значення.

Посилання
відповідача на те, що він годував позивачку, купував їй одяг, а також пригощав
її брата бутербродами,   суперечать
поясненням з цього приводу позивачки та її брата - свідка ОСОБА_7, і не
доведені. Крім того, ці посилання не спростовують позовних вимог, оскільки між
сторонами була відсутня будь-яка домовленість про те, що зазначені дії
відповідача слід сприймати як часткову сплату за користування квартирою. Більш
того, як пояснив суду відповідач, брат позивачки ОСОБА_7 щодня підіймав його
мопед по сходах в квартиру, чого сам відповідач був робити не в змозі, після
чого він пригощав того бутербродом. За таких обставин позивачка та її брат мали
більше підстав вважати пригощення віддякою за допомогу з мопедом, аніж платою
за користування квартирою.

Оцінюючи
ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 під час мешкання в ній відповідача юридично
належала  ОСОБА_6 на підставі угоди
купівлі-продажу від 17.04.1996 р., а ця угода була визнана недійсною з моменту
вчинення лише ухвалою суду від 21.08.2006 р., що набула законної сили
09.09.2006 р., суд виходить з наступного.

Як
пояснив суду відповідач, протизаконність набуття ОСОБА_6 права власності на
квартиру ОСОБА_5 була для нього очевидною. Проте така думка відповідача, а
також й майбутнє визнання угоди купівлі-продажу квартири недійсною не надавали
ОСОБА_4 права на безоплатне користування чужим майном, а так само не
позбавляють позивачку права на винагороду за використання її майна іншою
особою. В будь-якому випадку відповідач користувався чужим майном, що було для нього
очевидно, при цьому користувався безоплатно, тобто зберігав свої грошові кошти
за рахунок не збільшення грошових коштів у власника цього майна. В разі, якби
відповідач оплачував користування квартирою її тодішньому юридичному власнику
ОСОБА_6, з його боку не мало б місця збереження грошових коштів. Це означає, що
позивачка не мала б підстав для вимог до нього в порядку ст. 1212 ЦК України,
але в неї в цьому випадку виникали б підстави для пред'явлення вимог до
ОСОБА_6. відповідно до тієї ж ст. 1212 ЦК України у зв'язку з безпідставним
набуттям їм грошових коштів за її рахунок.

Виходячи
з наведеного суд вважає, що зазначені обставини не спростовують доводів
позивачки та її вимог.

Розглядаючи
питання про суму позовних вимог, суд вважає, що позивачка обґрунтовано виходить
з орендної плати в розмірі 100 у.о. за місяць, що підтверджено довідкою
агентства нерухомості «Ялта-Сіті», де така орендна плата визначена як
мінімальна для даного житла.

Щодо
строку користування квартирою, відповідач не погодився зі вказаною позивачкою
датою його відїзду з житла 13.09.2006 р.
й стверджував, що покинув помешкання 26.08.2006 р. В судовому засіданні
позивачка пояснила, що, можливо, відповідач дійсно виїхав з квартири раніше,
ніж це зазначено у позовній заяві.

Тому
суд вважає, що користування квартирою позивачки відповідач припинив 26.08.2006
р.

Таким
чином, безпідставне збереження відповідачем грошових коштів тривало з
04.12.2002 р. по 26.08.2006 р., або 3 роки 8 місяців і 23 дні, що складає 44,77
місяця. Безпідставно збережена відповідачем сума складає, таким чином, 22
608,85 грн. (505 грн. х 44,77 міс.), і в зазначеній сумі позовні вимоги
підлягають задоволенню, в решті позовних вимог в сумі 283,15 грн. слід
відмовити.

Виходячи
з цього судовий збір присуджується сторонам пропорційно розміру задоволених
вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214,
215 ЦПК України, ст. 469 ЦК України (1963 р.), ст.ст. 267 ч.5 і 1212 ЦК України
(2003 р.),

В и р і ш и в:

Визнати
причини пропуску ОСОБА_3 строку позовної давності поважними, а її право таким,
що підлягає захисту.

Задовольнити  позовні вимоги частково, стягнути з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3  22 608 грн. 85 коп.,
як безпідставно збережені ним за її рахунок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_4 судовий збір на користь держави у розмірі 226 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 витрати на
інформаційно-технічне забезпечення процесу в сумі 30 гривень.

Рішення
може бути оскаржене   в  апеляційному порядку шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення
заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч.4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя