Справа   №2-40/2007   p.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27  лютого  2007
року
м.Тростянець

Тростянецький
районний  суд     Сумської
області в  складі   :головуючого  -   судді  Жаворонка  В.П. при
секретарі  Рибалко  Л.І.
з  участю
представника  позивача -

адвоката
Залавського  О.В., розглянувши   у
відкритому   судовому   засіданні
цивільну   справу   за позовом
ОСОБА_1  до  Відкритого

акціонерного товариства «Тростянецький машинобудівний
завод», 3-я особа:
голова правління ОСОБА_2 про стягнення недонарахованої зарплати, про визнання
незаконним усунення з посади, стягнення середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, поновлення  на  роботі,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ «Тростянецький
машинобудівний завод»,3-я
особа: голова правління ОСОБА_2 про стягнення недонарахованої зарплати, про
визнання незаконним усунення з посади, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, поновлення на роботі, посилаючись на те, що він працював у
ВАТ «Тростянецький машинобудівний завод» майстром ливарного виробництва. В
серпні 2001 року він
був звільнений з роботи за
скороченням  штату  по  ст.4 0
п.1  КЗпП  України.

В день звільнення з ним не був проведений повний
розрахунок - не нарахована згідно ст.95
КЗпП України заробітна плата за відпрацьовану місячну норму праці не нижче
ніж мінімальний розмір заробітної плати, встановленої в Україні - на той період
(з 1 квітня 2000 р.-90 грн., з 1 липня 2000 року-118 грн.,
згідно Закону України «Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на
2000 рік), а також не
враховувалися  гарантії,          встановлен галузевою Угодою  між Міністерством аграрної політики та
профспілковими організаціями працівників агропромислового комплексу на 1999-2000
рік, згідно яких заробітна плата в цій галузі не може бути меншою 120,36 грн. Йому
нараховувалася зарплата з розрахунку працівника І розряду -88 грн. за
місячну  норму  часу.

Позивач вважає, що відповідач порушив вимоги ст.ст.95,116 КЗпП України та повинен
сплатити йому не тільки недонараховану заробітну плату, але й середній
заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у
відповідності  до   ст.177   КЗпП  України.

З 9
березня 2001 року
згідно рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Тростянецький машинобудівний
завод» він обраний на посаду Голови ревізійної
комісії   товариства.

13 травня 2 002 року рішенням
Спостережної ради він був звільнений з цієї посади. Позивач, вважає, що
Спостережна рада не мала повноважень його усувати з цієї посади. Згідно Закону
України «Про господарські товариства» ст.41
- обрання та відкликання членів виконавчого органу та ревізійної комісії
відноситься до компетенції загальних зборів акціонерів. Згідно Статуту
товариства та Положення про ревізійну комісію також визначено порядок вибрання
на цю посаду та  звільнення  з
посади  рішенням  загальних
зборів.

Таким  чином,  відповідач
порушив  вимоги закону та
внутрішніх документів. Мотивом такого рішення була його діяльність як голови
ревізійної комісії та виявлені численні зловживання та порушення з боку
керівництва товариства, про що свідчать його звернення до правоохоронних  органів.

Діями відповідача, який порушив його конституційні права
на належну оплату праці та незаконно усунув від виконання посадових обов'язків
йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в докладанні додаткових зусиль для
організації свого життя через нестачу коштів та через необхідність поновлення
своїх прав. Крім того, знизився його рівень життя, гарантований Конституцією
України, що є суттєвим при вирішенні питання про розмір завданих моральних
збитків. Позивач оцінює моральну шкоду в 4000
грн., по 2000 грн. за
кожне порушення його  прав.

З даним позовом звернувся ОСОБА_1 до суду, в якому просив
стягнути з відповідача на його користь не донараховану до мінімальних гарантій
заробітну плату; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за
час затримки повного розрахунку при звільненні на день проведення такого
розрахунку чи на день прийняття судового рішення; стягнути з відповідача на
його користь завдану моральну шкоду в сумі 4000 грн.; визнати незаконним рішення Спостережної ради
товариства  про  знаття
його  з  посади
Голови  ревізійної  комісії.

Під час знаходження вищезазначеного позову в суді,
позивач звернувся до суду з доповненням до позовної заяви від 20.01.2003 року, в якому
вказував, що згідно п.п 3.3
Положення « Про
порядок оплати праці посадових осіб ВАТ «Тростянецький машинобудівний завод»,
яке    також   затверджено
загальними  зборами  акціонерів
від   31 березня

2000  року, протокол №4,
оплата Голови Ревізійної комісії проводиться, виходячи з фіксованого
розміру винагороди, яка складається з 5
мінімальних розмірів заробітної плати на момент проведення виплат, на
рік.   А
тому      відповідач   повинен
сплатити   йому   за
період з 9  березня 2001    року по 9 березня 2002 року- 5X165=825 грн. та за
період з 9 березня 2 002 року по 13 травня 2002 року (тобто за
два місяці) суму з розрахунку 5x165:12x2=137
грн. 05 коп., а
всього 962 грн. 50 коп. Окрім цього
позивач просив також стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в сумі 1665
грн., з розрахунку по 1 розміру мінімальної заробітної плати, починаючи з
квітня 2002 року по день фактичного розрахунку, яка на цей час складає 9 міс.х
185 грн=1665 грн. (на момент пред'явлення позову, а у випадку затягування з
виплатою-  у  відповідності
до  зазначеного  розрахунку).

ОСОБА_1 також звернувся до суду з додатковою позовною
заявою до ВАТ «Тростянецький машинобудівний завод», 3-я особа: Голова
правління ВАТ «Тростянецький машинобудівний завод» про поновлення на роботі,
посилаючись на те, що працюючи на Півненківському машзаводі» (зараз ВАТ
«Тростянецький машзавод») 23
липня 2 001 року він
пішов у чергову щорічну відпустку. Спочатку відпустка надавалася з 13.07.2001 року по 18.08.2001 року (наказ НОМЕР_1), але через
виробничу необхідність початок відпустки був перенесений на 23.07.2001   року.

23 серпня 2001 року до нього
додому зателефонував начальник відділу кадрів ОСОБА_3 та повідомила, що його звільнено
з роботи за скороченням та запропонувала забрати трудову книжку. Копія наказу
йому  не
видавалася.

Лише 8 травня 2003 року він зміг отримати в адміністрації
заводу копію наказу НОМЕР_2, звідки дізнався, що його звільнено з роботи з
19.08.2001 року в зв'язку з скороченням його посади  за
ст.40  п.1   КЗпП
України.

Позивач
вважає,   що  його
звільнення  проведено  з
грубим  порушенням

трудового
законодавства.   Він  був
звільнений  не  тільки
в  період

-2-

перебування
у   відпустці,  але  й
у  вихідний   день
(неділю),   коли підприємство  зовсім
не  працювало.

Засідання профкому, який розглядав подання адміністрації
про дачу згоди на його звільнення, проходило без його участі - про день і місце
розгляду його справи йому не повідомляли. Запис в трудовій книжці не відповідав
тексту наказу - згідно наказу він звільнений в зв'язку з скороченням його
посади. А в трудовій книжці - в зв'язку з скороченням чисельності. Про зміни в
організації виробництва і праці, як того вимагає  п.1
ст.40   КЗпП  України, взагалі   не
йдеться.

Позивач в додатковій позовній заяві, просив поновити його
на роботі на посаді майстра ливарної дільниці, визнавши звільнення незаконним
та стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток  за
час  вимушеного  прогулу.

В своїх доповненнях до позовної заяви від 08.07.2003
року, позивач, зазначав, що підприємство, в порушення Галузевої угоди між
Міністерством АПК України, галузевими об'єднаннями підприємств і підприємців та
ЦК профспілок працівників АПК України на 1999-2000 pp., (а
саме п.3.10) при нарахуванні заробітку не дотримувалося співвідношення між
мінімальним розміром посадового окладу керівника підприємства  та
працівника  першого  розряду,
а  саме  6:1.

Згідно наказу НОМЕР_3
встановлений посадовий оклад голові правління в розмірі 500 доларів США з 01.06.1997 року. Його
посада відноситься до 14
розряду. Тарифний коефіцієнт цього розряду, згідно Колективної угоди,
прийнятого на підприємстві, становить 2,58.
Тарифний розряд Голови правління становить 21 розряд, тарифний коефіцієнт 21 розряду-2,94 , тобто його
заробіток повинен бути не нижче 500
дол. США: 2,94x2,58=438,77
дол. США, або в гривнях-438,77x5,33=2338,64   грн.

Йому нараховувалася зарплата, виходячи з 8 8 грн.х 2,5 8=227 грн. таким чином
щомісячне недонарахування складало (2338,64-227=2061
грн.64   коп.)

З 26
червня 1999 року по
день його звільнення 19 серпня 2001 року заробітна
плата Голови правління складала 1200
грн. Тобто, його заробітна плата повинна була складати (1200:2,94x2,58=1053,06 грн.) А
йому нараховували зарплату в розмірі 277
грн. щомісяця. Щомісячне недонарахування
склало  1053,06-227=923,06  грн.

Всього за період з 01.06.1997
року по 01.07.1999 року не
донараховано:   2061,64x13  міс.=26801,32   грн.

За період з 01.07.1999
р. по 19.08.2001 р. не
донараховано: 923,06x25,5  міс=23538,03  грн.

Всього за ці два періоди не донараховано 26801,32 + 23538,03 = 50   339,35
грн.

Крім того, позивач посилався на те, що відповідач
незаконно, всупереч ст.4
9 КЗпП України та ст.32
ч.З Конституції України не надав йому довідку, яка б містила в собі
інформацію про нарахування йому за час роботи на підприємстві заробітної плати
за спірний період з зазначенням
підстав  та  розрахунку
нарахування.

Позивач в доповненнях до позову, просив стягнути з
відповідача на його користь недонараховану заробітну плату в сумі 50 339,35 грн., середній
заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні; стягнути з
відповідача завдані моральні збитки за невидачу довідки, виходячи з 1 розміру
зарплати, встановленої в Україні (185
грн.) з дня подачі заяви про видачу довідки по день розгляду справи, але не
менше ніж 5 розмірів
мінімальної зарплати, встановленої в Україні на день розгляду справи, тобто не
менше ніж 925  грн.  та  за
неповне  нарахування зарплати  та   непроведения розрахунку    при
звільненні-100    мінімальних    розмірів
зарплати-18500

грн. Позивач також
просив визнати   незаконним   невидачу
довідки   про нарахування  заробітку.

Окрім вищезазначеного, ОСОБА_1 звернувся до суду з
доповненнями до позову від 27.11.2006
року, в яких просив зобов'язати підприємство ВАТ «Тростянецький машзавод»
зробити запис у його трудову книжку про його роботу на підприємстві Головою
ревізійної комісії; зобов'язати підприємство нарахувати йому заробітну плату за
час роботи головою ревізійної комісії у сумі 1580 грн.; визнати його звільнення з посади Голови ревізійної
комісії від 13.05.2002 року
незаконним.

В судовому засіданні позивач свої вимоги, викладені в
його позовних заявах підтримав, з наданими розрахунками та просив
задовольнити  його  вимоги.

Представник позивача адвокат ОСОБА_4 в судовому
засіданні підтримав  в  повному
обсязі  вимоги  позивача.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не
визнали та пояснили, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, а основною
причиною, по якій вони просять суд відмовити позивачу у задоволенні  позовних
вимог,   порушення  термінів
позовної  давності.

3-я особа в
судовому засіданні не з'явився, але від нього до суду надійшла заява, в якій він
просив розглядати справу в його відсутність, а також пояснив в заяві, що
позовні вимоги він не визнає в повному обсязі, вважає дії адміністрації
підприємства по скороченню штату, в тому числі посади майстра ливарної дільниці
у 2001 році
законними, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність   3-ї  особи,   на  підставі
матеріалів, які  є  в
справі.

Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали
справи, вважає,   що  позов
не  підлягає  задоволенню
з  наступних  підстав.

Було
встановлено,   що  ОСОБА_1
в  період    до
2001    року працював     на
ВАТ  «Тростянецький    машинобудівний  завод»
майстром ливарної
дільниці,      що      підтверджується    копією
трудової      книжки
(а.с.73-74  Том  №1).

Посадовий оклад ОСОБА_1, згідно штатного розкладу
інженерно-технічного персоналу (далі ІТП) складав 227 грн. за повну
відпрацьовану норму часу за місяць, який був складений, з урахуванням Законів
України «Про оплату праці», «Про встановлення мінімального розміру заробітної
плати» та Указу Президента України від 31.08.1998 року 3958 «Про додаткові
заходи щодо стримування штучного
зростання  заборгованості  з
заробітної  плати».

Так, як підприємство до 01.07.2001 року мало
заборгованість з заробітної плати, посадові оклади ІТП не підвищувалися в
зв'язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати, посадовий оклад ОСОБА_1
не був меншим за розмір мінімальної заробітної плати (120  грн.)

9 березня 2001 року було обрано членів ревізійної комісії
в кількості   5   осіб,
в  складі  якої
і  був  ОСОБА_1

Згідно ст.41
Закону України «Про господарські товариства» до компетенції загальних
зборів належить обрання та відкликання виконавчого органу та ревізійної
комісії». До компетенції загальних зборів не відноситься обрання голови та
секретаря Ревізійної комісії. Речення в протоколі №5 від 0 9.03.01 р. "Відразу
на зборах було обрано голову Ревізійної комісії ОСОБА_1" говорить про те,
що одразу на зборах особи обрані до Ревізійної комісії, порадившись між собою,
вирішили обрати Головою Ревізійної комісії ОСОБА_1, про що повідомили
акціонерів присутніх на зборах. Всі акціонери не голосували по обранню голови
Ревізійної комісії, про це говорить відсутність у протоколі №5 від 09.03.01 р.
результатів  голосування.

-3-

Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача,
в процесі своєї діяльності ОСОБА_1 не виконував обов'язки передбачені Статутом
та Положенням "Про Ревізійну комісію",а вимагав перевірки того, що
перевірялося неодноразово як попереднім складом Ревізійної комісії, так і
іншими органами та приймалися рішення Загальними зборами акціонерів. Він не
узгоджував свою роботу з іншими членами Ревізійної комісії, так як вони не були
згодні з його думкою, одноосібно направляв листи, скарги, заяви в різні органи,
після перевірок яких порушень не було виявлено. Після листа ОСОБА_1 від
08.04.02 р. до Голови Спостережної ради йому була направлена, відповідь та
повідомлено, що Голова Спостережної ради збирає позачергове засідання
Спостережної ради з порядком денним "Про діяльність Ревізійної комісії та
голови Ревізійної комісії."

13.05.2002 р. на засіданні Спостережної ради, на яке були
запрошені всі члени Ревізійної комісії, розглянувши діяльність Ревізійної    комісії встановили,   що
ОСОБА_1,як   голова Ревізійної комісії,не
справився з дорученою роботою, всі рішення приймав самостійно, не узгоджуючи з
членами Ревізійної комісії. Не було складено плану перевірки Ревізійної
комісії, в зв'язку з цим Спостережна рада рекомендує Ревізійній комісії
переобрати Голову Ревізійної комісії, що підтверджується копією протоколу
засідання Смостережної ради ВАТ «Тростянецький машзавод» №22 від 13.05.2002
року (а.с.108-111 -Том 1). На цьому ж засіданні Голову Ревізійної комісії було
переобрано з дотриманням діючого законодавства, що підтверджується копією
протоколу засідання ревізійної комісії від 13.05.2002     року
(а.с.106-Том  1). ОСОБА_1 як  члена Ревізійної зі складу Ревізійної комісії
не було виведено до прийняття
рішення  загальними  зборами.

За час членства ОСОБА_1 в Ревізійній комісії оплата праці
здійснювалася згідно Положення «Про порядок оплати праці посадових осіб ВАТ»,
згідно п.3.3. якого оплата праці проводиться при умові скликання засідання не
рідше одного разу на квартал, та при наявності протоколів засідань». Протоколів
засідань ревізійною комісією не було надано, так як вони складалися та
підписувалися ОСОБА_1 одноособово в зв'язку з тим, що інші члени Ревізійної
комісії не були згодні з його думкою. В зв'язку з цим у правління не було
підстав для нарахування та виплати коштів членам ревізійної комісії. На той
період ніхто з членів Ревізійної комісії винагороди  не
отримував.

А тому, з урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що
вимоги позивача про визнання незаконним усунення його з посади голови
Ревізійної комісії та  нарахування
йому         винагороди є
необгрунтованими.

Вимогу ОСОБА_1 про поновлення його на роботі, суд також
вважає  необгрунтованою.

Як було встановлено, в зв'язку з відсутністю замовлень,
викликаних падінням обсягів реалізації, відсутності коштів на утримання
понаднормативної чисельності працівників, на підприємстві було проведено
скорочення чисельності та штату, згідно ст.40 п.1 КЗпПУ.

З копії повідомлення ВАТ «Тростянецький машзавод» за НОМЕР_4 адресованого
Профкому ВАТ «Тростянецький машзавод» адміністрація підприємства просила надати
згоду на скорочення чисельності працюючих з 01.08.2001 року, в додатку було додано список  посад
(а.с.182  -Том  4).

Розглянувши
дане  питання   про
скорочення  чисельності   працюючих комітет профспілки ВАТ
«Тростянецький машзавод» постановив надати згоду адміністрації заводу на
скорочення чисельності в зв'язку з відсутністю замовлень, падіння обсягів
виробництва та відсутністю фінансів на утримання понаднормативної чисельності
працівників, що підтверджується копією протоколу №22 засідання комітету профкому ВАТ «Тростянецький машзавод»
від 29 травня 2001 року, в якому
зазначається список посад, які будуть скорочені, серед яких був зазначений  майстер
ливарної  дільниці      (а.с.183-184-Том-4).

Про скорочення штатів в зв'язку з зменшенням обсягів
виробництва 25 травня 2001 року був виданий
наказ НОМЕР_5, згідно
якого було наказано попередити про скорочення з 01.08.2001 року майстра ОСОБА_1, що підтверджується копією даного
наказу (а.с.185-186 -Том 4). З даним наказом
позивач ознайомлений 31.05.2001
р. (а.с.187-Том 4), про що
він і сам не заперечував в судовому засіданні.

Як вбачається з наказу ВАТ «Тростянецький машзавод» НОМЕР_2 ОСОБА_1, на
підставі наказу НОМЕР_5 від 25.05.2001 року, виписки з
протоколу №26 від 31.07.2001 року, вирішено
звільнити з роботи 19 серпня 2001 року за згодою
із профкомом в зв'язку із скороченням його посади за ст.40 п.1 КЗпП
України. Надати пільги та компенсації, передбачені ст.49-3 КЗпП
України      (а.с.44-47-  Том  2).

Позивач в позові та судовому засіданні стверджує, що він
не був присутній на засіданні профкому, на якому вирішувалося питання
надання  дозволу  на  скорочення  чисельності
штату.

Але як вбачається з протоколу засідання профкому ВАТ
«Тростянецький машинобудівний завод» №26
від 31.07.01 року
вбачається, що на засіданні комітету профкому серед присутніх був також і
ОСОБА_1 На даному засіданні було постановлено надати згоду адміністрації заводу
на звільнення по скороченню чисельності згідно ст. 40 п.. 1 КЗпП України з 1 серпня 2001 року робітників,
в числі яких був майстер ливарного цеху ОСОБА_1 (а.с.65-66 Том  2).

Присутність ОСОБА_1 на засіданні профкому також
підтвердив свідок ОСОБА_5,
який в судовому засіданні пояснив, що на засіданні профкому, на якому
вирішували питання про надання дозволу на скорочення чисельності штату, ОСОБА_1
був присутній, запрошувався в усній формі та з'явився на засідання. Він вів
себе коректно, з його боку не було ніяких претензій. По кожному працівнику
вирішувалося питання окремо. На засіданні, все було як передбачено  законом.

Свідок ОСОБА_6 також підтвердив в судовому засіданні,
що  позивач  був
присутній  на  засідання
профкому.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 був повідомлений
про те, що з 01.08.2001 року
буде проводитися скорочення чисельності штату та знав про скорочення штату, в
числі яких він був і сам, а тому, викладені факти в доповненнях до позову не
відповідають дійсності  та  нічим
не  підтверджуються.

Згідно копії виписки із протоколу №2 6 засідання
комітету профкому ВАТ «Тростянецький машзавод» від 31.07.2 001 року
розглядалося питання про надання згоди на звільнення працівників по скороченню
чисельності по п.1 ст.40
КЗпП України з 01.08.2001
року; був зачитаний список працівників, які підлягали звільненню. Засідання
постановило: надати згоду адміністрації заводу на звільнення майстра ливарного
цеху ОСОБА_1 по скороченню чисельності ст.40
п.1 КЗпП України з 01.08.2001
року (а.с.375-Том   1).

Як  вбачається  з
виписки  із  наказу
НОМЕР_1  по  ВАТ

-4-

«Тростянецький  машзавод»
було  вирішено надати щорічну відпустку
згідно  графіка  відпусток
на  липень   2001
року  майстру  ОСОБА_1 за
період  з   13.. 10.2000  року  по   13.10.2001  року  на   24  календарні   дні
та  3  дні  за  ненормований
робочий  час  з  13.07.по  18.08.2001  року.

Позивач
вважає,    що   його
звільнення   проведено   з
грубим   порушенням трудового   законодавства.   Він
зазначає,   що   був
звільнений   не   тільки
в період  перебування  у
відпустці,   але  й
у  вихідний  день   (неділю),   коли підприємство  зовсім
не  працювало.

Як вбачається з вищезазначеного наказу ОСОБА_1 знаходився
у щорічній відпустці до 18
серпня 2001 року, а
тому в зв'язку з цим він  був  скорочений
з  19  серпня  2001  року.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що
при підготовці наказу про звільнення ОСОБА_1 була допущена автоматична помилка,
так як позивач до 18 серпня 2001 року перебував у
відпустці. Ч.З ст.40 КЗпП України, на яку посилається позивач, забороняє
звільнення у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці; про
вихідний день у цій статті не йдеться. Зважаючи на те, що звільнений з
підприємства позивач уже перебував на пенсії, наказом в.о. голови правління ВАТ
«Тростянецький машзавод» НОМЕР_6 в
зв'язку з допущеною помилкою в наказі НОМЕР_2 було наказано внести зміни в
вищезазначений наказ, виклавши його: «ОСОБА_1 майстра ливарної дільниці
звільнити з роботи 20.08.2001 року...», що підтверджується цим наказом
(а.с.189-Том 4.) Зміни, які були внесені не завдали ніякої шкоди позивачу.

20 серпня 2001 року ОСОБА_1 на
роботу не вийшов, трудову книжку не отримав, тобто він знав, що звільнений з
роботи по скороченню,   том;/  не
вийшов  на  роботу.

20 серпня 2001 року на адресу
ОСОБА_1 був направлений лист з вимогою про отримання трудової книжки, що
підтверджується копією листа ВАТ «Тростянецький машзавод» за НОМЕР_7   (а.с.121  -Том  2).

23 серпня 2001 року позивач
отримав трудову книжку та копію наказу,
вихідна  допомога  була
ним  отримана  ще  09.08.2001  року.

Зазначене підтверджує той факт, що ОСОБА_1 знав про своє
скорочення з 20.08.2001 року,
позовну заяву про поновлення на роботі подав до суду тільки 14 травня 2003 року, чим
порушив ч.І ст.233 КЗпП
України, відповідно до якої працівник може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про
звільнення- в місячний строк з дня вручення копії  наказу
про  звільнення  або  з  дня
видачі  трудової  книжки.

Тобто, саме 23
серпня 2001 року є
початком перебігу терміну позовної
давності,   який  встановлюється  у
вищезазначеній  статті.

Враховуючи те, що згідно ст.48 КЗпП України
трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника, за
невидачу якої передбачена відповідальність, тоді як за невидачу копії наказу
санкцій не передбачено. В зв'язку з цим суд вважає, що ОСОБА_1 порушив термін
позовної давності стосовно вимоги про поновлення на роботі, так як дана позовна
заява була подана до суду 13 травня 2003 року,
тобто  черєгз  1  рік  9
місяців  після  отримання
трудової  книжки.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться  в
день   звільнення.

Як було встановлено, підприємство ОСОБА_1 виплатило всі,
передбачені законодавством, кошти, повний розрахунок позивач отримав 9
серпня   2001
року, а   саме   йому
була   нарахована   вихідна
допомога   в

-4-

сумі 254,24
грн. та виплачена йому 9
серпня 2001 року, що
підтверджується довідкою ВАТ «Тростянецький машзавод» НОМЕР_8 (а. с. 144 -Том 1), що не
заперечував і сам позивач в судовому
засіданні.

В зв'язку з тим, що звільнення позивача було проведено на
законних підставах, суд не вбачає підстав для виплати ОСОБА_1 середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, так як вимушеного прогулу  не
було..

Що стосується вимоги про стягнення недонарахованої
заробітної плати, суд вважає, що підстав для задоволення цих позовних вимог
немає, так як позивач по суті вимагає не стягнення заборгованості по заробітній
платі, а зміни розміру отриманої ним під час роботи зарплати. Щодо оплати його
праці в період простою підприємства, що підтвердив і сам позивач, він знав про
порушення щодо оплати простою, але в термін, передбачений законом до суду не
звертався, а продовжував  перебувати  у
трудових  відносинах  з
підприємством.

В  період  економічного
спаду  оплата  праці
на  ВАТ  «Тростянецький машинобудівний   завод»
встановлювалася   колективним  договором
та   на   той період
працівники не
заперечували   проти    виплати
зарплати, передбаченої
колективним  договором,   в
тому  числі  і
ОСОБА_1

Державний інспектор праці Територіальної державної
інспекції праці в Сумській області ОСОБА_7, яка була допитана в судовому
засіданні в якості свідка, пояснила, що вона проводила перевірку на ВАТ
«Тростянецький машинобудівний завод». На момент перевірки 22.04.2002 року, згідно
скарг ОСОБА_1, було встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 у підприємства
боргу по зарплаті не було. При перевірці документів, ніде не було встановлено,
що підприємство має борг по зарплаті перед ОСОБА_1   Посадові
оклади  ОСОБА_1   відповідали
Галузевій  угоді.

А тому твердження ОСОБА_1, про те, що при нарахуванні
заробітку не дотримувалося співвідношення між мінімальним розміром посадового
окладу керівника підприємства та працівника першого розряду  не
відповідають  дійсності.

Окрім вищезазначеного, позивач в своїх доповненнях до
позовних вимог просив визнати незаконним невидачу довідки про нарахування
заробітку та стягнути з відповідача моральну шкоду за невидачу довідки.

Згідно ст.49
КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати
працівникові на його вимогу довідку про його роботу на підприємстві, в
установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу
роботи і розміру заробітної плати.

Було встановлено, що позивач звернувся до підприємства з
вимогою про надання довідки про заробітну плату, йому було запропоновано
повідомити за який період необхідна довідка і в який орган вона буде
надаватися. Як пояснила, представник відповідача для особистих потреб позивача,
щомісячно  видавалися  розрахункові
листи.

А тому суд не вбачає підстав для визнання незаконним
невидачі довідки про заробітну плату, так як підприємством не було відмовлено у
видачі довідки, а лише запропоновано надати необхідну інформацію, яку ОСОБА_1
тривалий час не надавав, що було причиною затримання  у
видачі  довідки.

Згідно ч.З ст.2
67 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у
спорі, зробленою до винесення ним рішення. А згідно 4.4 цієї ж статті
сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у  позові.

При  таких  обставинах
справи,   враховуючи  те,
що  звільнення

-5-

ОСОБА_1   проведено
з  дотриманням  норм
діючого  законодавства:
дотримано      згоду  профкому
на  скорочення  по
посадах;ознайомлено позивача
за  2  місяці  про
скорочення  його  посади/проведено  засідання профкому   і
отримано його  згоду на     скорочення;     проведено     повний розрахунок   з
позивачем;    вручено    трудову
книжку,    яку   ОСОБА_1, отримав   23.08.01  року  не  з
вини  підприємства,   а
по   своїй  вині,
так  як не   з'явився
20.08.01   року   на
роботу. Ствердження
позивача   про   його відсутність  на
засіданні    профкому,     коли вирішувалося    питання
про скорочення,   нічим  не
підтвердилося,   так  як
жоден   з  викликаних
свідків не   підтвердив   відсутність
позивача   на   засіданні
профкому,    а   навпаки покази   деяких
свідків   свідчать   про
те,   що   він
був   присутнім   на
цьому засіданні.  Також   свідки,
які    є    членами
профкому  підтвердили,  що жодного
разу  на  підприємстві
не  розглядалися   відношення
адміністрації у  відсутність  особи,
щодо  якої  подане
це  відношення.

Окрім цього, позивачем був пропущений строк позовної
давності щодо вимог, які він пред'являє до відповідача, а тому враховуючи
вищевикладені обставини, а також те, що жодна вимога позивача не підтвердилася,
суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в тому
числі про стягнення на його користь
моральної  шкоди,   за
недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,214-215 ЦПК
України, ст.267 ЦК
України, ст.ст.49,116,117,233 КЗпП України,
Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду  судами
трудових  спорів»  №9  від  06.11.1992  р.,
суд-

ВИРІШИВ   :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства «Тростянецький машинобудівний завод», 3-я особа: голова правління ОСОБА_2 про стягнення не
донарахованої зарплати, про визнання незаконним усунення з посади, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, поновлення  на
роботі  залишити  без
задоволення,   за  недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до
Сумського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів
апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції або в порядку
ч.4 ст.295   ЦПК
України

Суддя