Справа № 22-ц -9382007р.                                             Головуючий
виселення.                                                доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня
2007    року судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого    -    судді Міненкової Н.О.

суддів                     -                  ЛаренкаВ.І., Гальянової І.Г.,

при
секретарі   -                       Набока О.О.

розглянувши
у   відкритому   судовому
засіданні   в   м.
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення
Дзержинського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2006 року по цивільній
справі за позовом Державного комунального виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного підприємства Дзержинського району м. Харкова до
ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 - про виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова, виконавчого комітету Дзержинської
районної ради м. Харкова, Державного комунального виробничого
житлово-експлуатаційного підприємства Дзержинського району м. Харкова - про
скасування рішення райвиконкому, визнання ордеру недійсним, про визначення
права на житлове приміщення,

встановила:

21.12.2005
року Державне комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство
Дзержинського району м. Харкова ( далі по тексту ВЖРЕП ) звернулося до суду із
позовом до відповідача ОСОБА_1. про виселення з займаної ним квартириАДРЕСА_1 в
м. Харкові.

В
обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_1. в вересні 2003
року Квартирно-експлуатаційним відділом м. Харкова було видано ордер на
квартиру АДРЕСА_2 в м. Харкові. У зв'язку із цим ОСОБА_1. та члени його сім»ї
підписали зобов'язання про звільнення квартири по АДРЕСА_1. Члени сім'ї вибули
за новим місцем проживання, проте він залишився проживати за попередньою
адресою. Рішенням виконкому Дзержинської ради від 25.01.2005 року квартиру
АДРЕСА_1 включено до складу службової житлової площі ВЖРЕП. 1.04.2005 року було
видано ордер на дане житлове приміщення ОСОБА_2 та членам ії сім'ї, однак
ОСОБА_1. не звільняє квартиру.

Відповідач
ОСОБА_1. звернувся із позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Харкова, виконкому Дзержинської районної ради м. Харкова, ВЖРЕП Дзержинського
району м. Харкова про скасування рішення виконкому Дзержинської райради від
25.01.2005 року про включення квартири до складу службової житлової площі; про
визнання недійсним ордера, виданого ОСОБА_2. на житлове приміщення; про
визнання за ним права на житлове приміщення - АДРЕСА_1; про зобов'язання
здійснити реєстрацію його за фактичним місцем мешкання; про визнання зобов'язання
від 12.09.2003 року укладене між ним та КЕВ Харківського гарнізону з вимогою
щодо звільнення житлової площі недійсним.

В
обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1. посилається на те, що його невірно
проінформували про житлову площу квартири АДРЕСА_2. В зобов'язанні про
звільнення попереднього житла від 12.09.2003 року зазначена жила площа квартири
61,42 кв.м., тоді як надана квартира значно меншою площею.

Рішенням
Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2006 року позов ВЖРЕП до
ОСОБА_1. про виселення з квартири задоволено, у зустрічним позові ОСОБА_1.
відмовлено.

Не
погоджуючись із таким рішенням районного суду, в апеляційної скарзі відповідач
ОСОБА_1. просить: скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення
позову ВЖРЕП до нього про виселення з квартири та направити цивільну справу на
новий розгляд до суду першої інстанції; скасувати рішення в частіші відмови
йому у позові та закрити провадження по справі.

При
цьому посилається на те, що судом всупереч вимогам ст.4,17 КАС України
розглянути його вимоги у цивільне процесуальному порядку, тоді як справа
підлягає розгляду у порядку, передбаченому нормами Кодексу адміністративного
судочинства України.

Крім тот, судом під час
розгляду справи не встановлені суттєві обставини для правильного вирішення
спору, а саме, судом не встановлено хто саме і на підставі якої угоди на
теперішній час є власником дома АДРЕСА_1 і відповідно, чи в встановленому
Законом порядку квартира була переведена до категорії службових.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів апеляційної скарга, судова колегія не вбачає
підстав для ії задоволення.

Відповідно
до ст.308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу,
якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального й процесуального права.

Не може
бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Гак,
задовольняючи позов ВЖРЕП про виселення ОСОБА_1. із квартири АДРЕСА_1 в м.
Харкові, та відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1.
до     Квартирно-експлуатаційного  відділу м.

Харкова,
виконкому Дзержинської районної ради м. Харкова, ВЖРЕП Дзержинського району м.
Харкова - про скасування рішення виконкому Дзержинської райради від 25.01.2005
року про включення квартири до складу службової житлової площі; про визнання
недійсним ордера, виданого ОСОБА_2. на житлове приміщення; - про визнання за
ним права на житлове приміщення - АДРЕСА_1; - про зобов'язання здійснити
реєстрацію його за фактичним місцем мешкання; - про визнання зобов'язання від
12.09.2003 року укладене між ним та КЕВ Харківського гарнізону з вимогою щодо
звільнення житлової площі недійсним, - районний суд правомірно виходив з того,
що ОСОБА_1. на сім»ю у порядку поліпшення житлових умов одержав інше житло -
трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_2 в м. Харкові. У зв'язку із цим, до видачі
ордера ОСОБА_1. і членами його сім»ї було підписане зобов'язання щодо
звільнення квартириАДРЕСА_1. Члени сім»ї звільнили квартиру і проживають в
одержаної квартирі, а ОСОБА_1. до цього часу проживає по АДРЕСА_1. На підставі
ст.ст.107 та 116 ч.3 ЖК України відповідач підлягає виселенню з цього житла без
надання іншого жилого приміщення.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду,
оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна
оцінка та правильно визначена юридична природа цивільних відносин, що виникли і
закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що ОСОБА_1. разом із сім'єю у складі
дружини, сина та доньки проживав у квартирі АДРЕСА_1 в м. Харкові з 1989 року
та перебував па квартирному обліку, як військо службовець, що потребує
поліпшення житлових умов. 5 листопада 2003 року ОСОБА_1. був виданий ордер на
квартиру №АДРЕСА_2 в м. Харкові.

Згідно п. 24 «Положення про порядок забезпечення жилою
площею в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони
України від 3.02.95 р. № 20, надання житла військовослужбовцям провадиться
після здачи ними жилої площі, яку вони займали, за попереднім місцем служби.

Відповідно
до п. 64 діючих «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових
умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою
Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, - громадяни,
відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, дають письмове
зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного
або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу.

У зв'язку із чим, до видачі ордера ОСОБА_1. і членами
його сім»ї було підписане зобов'язання від 12.09.2003 року щодо звільнення
квартириАДРЕСА_1(а.с.19).

Члени
сім»ї ОСОБА_1. звільнили квартиру. ОСОБА_1. зареєстрував своє проживання по адресу
АДРЕСА_2, однак проживає по АДРЕСА_1.

При
постановленні рішення про виселення ОСОБА_1. з квартириАДРЕСА_1 суд першої
інстанції правильно виходив із того, що він немає ніяких прав на цю квартиру.

Відповідно до ч.2 ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача
та членів його сім»ї на постійне проживання в інше жиле приміщення, договір
найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Згідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно
до роз»ясень Верховного Суду України від 26.05.2001 року («Правові позиції щодо
розгляду судами окремих категорій судових справ»), з часу одержання у порядку
поліпшення житлових умов іншого жилого приміщення, укладення договору найму
цього приміщення і його заселення, договір найму попереднього жилого приміщення
вважається розірваним і в тому разі, коли наймач продовжує виконувати обов'язки
за цим договором і не звільнів приміщення повністю. Наймача, що залишився
проживати в попередньому приміщенні (одночасно користуючись за договором найму
наданим приміщенням), слід вважати тимчасовим жильцем, який не набуває права
користування цим приміщенням незалежно від строку проживання в ньому і підлягає
виселенню без надання іншого жилого приміщення.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку,
що суд правомірно постановив рішення про виселення ОСОБА_1. з квартири.

Посилання
ОСОБА_1. на те, що в зобов'язанні про звільнення попереднього житла від
12.09.2003 року зазначена жила площа квартири більш чим він отримав, не може
бути підставою для признання за ним права на житлове приміщення в спірної
квартири. Дане зобов'язання не є підставою для отримання житла. Відповідно до
ст. 58 ЖК України єдиною підставою для вселення в житло є ордер. Зобов'язання ж
стосується виселення з попереднього місця проживання. Та обставина, що в
зобов'язанні зазначена не житлова, а загальна площа даної квартири, не свідчить
про недійсність документу. Дана помилка в тексті документу не впливає на зміст
правовідносин між сторонами.

Враховуючи, що ОСОБА_1. з 2003 року втратив право
користування спірною квартирою у зв'язку із отриманням іншого житла, дії
Дзержинського райвиконкому, КЕВ м. Харкова з передачі цієї квартири до складу
службової житлової площі ВЖРЕП м. Харкова , а також надання у користування
ОСОБА_2., та документи, якими ці дії оформлювалися ( рішення виконкому, лист,
ордер) не порушають права ОСОБА_1. і охоронювані законом інтереси.

Безпідставне
і посилання ОСОБА_1. на те, що його позов про визнання недійсним рішення
виконкому, та визначення права на житлове приміщення містить вимоги, вирішення
яких підпадає під компетенцію адміністративних судів. Відповідно дост.ст.4 та
17 КАС України уданому випадку спір не підпадає під компетенцію адміністративних
судів. Районний суд правомірно розглянув цю справу у цивільному судочинстві.

Посилання
ОСОБА_1. на те, що не встановлено хто саме і на підставі якої угоди на
теперішній час є власником домаАДРЕСА_1 в м. Харкові, - спростовуються копіями
рішень Харківської міської ради від 24.09.2003 року, від 24.11.2004 року,
розпорядженням Управління комунального майна та приватизації від 17.12.2004
року № 1287, наказом Державного комунального виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного підприємства Дзержинського району м. Харкова від
4.01.2005 року, актом передачі будинку від 4.01.2005 року, з яких вбачається,
що будинокАДРЕСА_1 в м. Харкові переданий з балансу Квартирно-експлуатаційного
відділу м. Харкова на баланс Державного комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства Дзержинського району м. Харкова на законних підставах. Копії
вказаних документів надані в судовому засіданні. Тобто ВЖРЕП є власником
будинку і належним позивачем по справі.

Всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду
першої інстанції, та їм дана належна оцінка.

Висновків суду
першої інстанції вони не спростовують.

Таким
чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,
317,319 ЦПК України, судова колегія ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 18 грудня 2006 року
залишити без змін.

Ухвала
суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена
в касаційному порядку на протязі двох місяців з дня ії проголошення
безпосередньо до Верховного Суду України.