року                                                          м. Київ
суддів Судової палати у цивільних справах
Суду України в складі:
суддів:
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про визнання права
власності на 16 частину жилого приміщення та визнання частково недійсним
свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за касаційною скаргою ОСОБА_1на
рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 грудня 2005 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася в суд із
вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що після смерті її батька - ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1відкрилася спадщина на 12 частину АДРЕСА_1 На початку
2002 року вона дізналася, що батько заповідав все своє майно дружині - ОСОБА_4
Оскільки вона є інвалідом ІІІ групи їй належить обов'язкова частка в указаній
квартирі, позивачка просила визнати за нею право власності на 16 частину
спірної квартири.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 12 вересня 2005 року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 22 грудня 2005 року рішення суду першої інстанції
скасовано та постановлено нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
ставиться питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції у зв'язку з
порушенням норм матеріального й процесуального права.

Колегія
суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно
до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим,
тобто таким, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на
які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених
доказами, які були досліджені в судовому засіданні з вирішенням питань: чи мали
місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Розгляд справи та постановлені рішення
суперечать наведеним нормам.

Районний
суд, розглянувши спір між позивачкою - спадкоємцем ОСОБА_1 - і відповідачем -
власником спірного майна за договором купівлі-продажу, визнав за позивачкою
право власності на 1/6 частину спірної квартири та недійсним на цю частину
свідоцтво про право власності на спадщину, видане ОСОБА_4 за заповітом.

При цьому
суд не зважив на те, що за таких обставин за позивачкою визнано право на 1/6
частину квартири за умови, що відповідач за договором купівлі-продажу є
власником усіх 100% спірної квартири.

Розмір
обов'язкової частки позивачки суд визначив виходячи з наявності (за позовною
заявою) трьох спадкоємців: дружини, сина та дочки - позивачки.

При цьому
суд не перевірив інформацію щодо кола спадкоємців і, обмежившись інформацією
про трьох спадкоємців першої черги які в разі закликання до спадкування мали б
право на 1/6 частину кожен, визначив за позивачкою право на всю частку, а не на
обов'язкову частку від тієї, до якої вона б закликалася.

Усупереч
ст. 71, 80 ЦК УРСР, п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України суд не з'ясував дотримання
позивачкою строку позовної давності оспоренням             16 грудня 2004 року свідоцтва про
право на спадщину від 19 травня
2000 року.

Доводи
позивачки про те, що про наявність цього свідоцтва вона дізналася на початку
2002 року, і доводи відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності
залишилися без з'ясування та оцінки суду.

Апеляційний
суд скасовуючи рішення місцевого суду й постановляючи нове рішення про відмову
в позові, виходив із того, що позивачка не має права на обов'язкову частку як
така, що не є непрацездатною, оскільки являється інвалідом ІІІ, а не І чи ІІ
груп, тому не може вважатися непрацездатною в контексті ст. 535 ЦК УРСР.

Проте такий
висновок є передчасним, зробленим за відсутності такого визначення в ст. 535 ЦК
УРСР, без аналізу ст. 1 Закону України “Про загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування”, ст. 2 Закону України “Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні".

З
урахуванням наведеного судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи
на новий розгляд з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись
ст. 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 вересня 2005 року та
рішення апеляційного суду Закарпатської області від 22 грудня 2005 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     М.В.
Патрюк

Судді:                                                                 А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка