У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 серпня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Патрюка М.В.,

Суддів:              Барсукової В.М., Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2про визнання права власності на ½ частину будинку та вселення,

в с т а н о в и л а :

У травні 2006 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ½ частину будинку АДРЕСА_1 та поділ будинку, посилаючись на те, що з 1999
року перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, у листопаді 2000
року вони зареєстрували шлюб, проте ще
24 липня 2000 року за спільні кошти придбали зазначений будинок,
покупцем у договорі купівлі-продажу
вказаний ОСОБА_2; після купівлі будинку, який перебував у аварійному
стані, вони провели значні поліпшення будинку, в зв'язку з чим істотно
збільшилась його вартість.

Позивачка просила
визнати за нею право власності на ½ частину будинку і  поділити цей будинок.

Під час розгляду справи
позивачка відмовилась від позову в частині поділу будинку й доповнила позов
вимогами про її вселення, посилаючись на те, що відповідач чинить їй перешкоди
в користуванні житлом.

Рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду від 19 жовтня  2006
року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20
грудня 2006 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що будинок був
придбаний ОСОБА_2. 24 липня          2000
року згідно договору купівлі-продажу, шлюб між
сторонами зареєстровано                    11 листопада  2000 року.

Задовольняючи позов, суд виходив
із того, що будинок був придбаний за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1, крім
того, за час перебування сторін у шлюбі будинок істотно збільшився у вартості,
а тому він є спільною власністю сторін на підставі ст.ст. 60-62 СК України.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1
ст. 24, ст. 25 КпШС України, що діяв на час купівлі спірного будинку, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке
належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане
ним  під час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно,  яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових
затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане
судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року, якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане
за рішенням суду об'єктом права  спільної
сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на те, що будинок придбаний ним за його власні кошти і до
шлюбу з позивачкою, чинне на час купівлі ним будинку законодавство не
передбачало виникнення спільної власності на майно осіб, які не перебували в
шлюбі, крім того, відсутні будь-які обставини для застосування ст. 62 СК
України, оскільки позивачка ні трудових, ні грошових затрат в здійснення
реконструкції будинку не вкладала; крім того, ОСОБА_2 зазначав про
недопустимість, як доказу, висновку будівельно-технічної експертизи від 15
травня 2006 року, посилаючись на порушення порядку
проведення такої експертизи.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України на зазначені положення закону
уваги не звернув, доводів відповідача належним чином не перевірив, у
достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та, з
огляду на час виникнення права власності на будинок, не з'ясував правову норму,
що регулює такі правовідносини, не встановив та не зазначив у рішенні доказів,
якими підтверджується сплата сторонами спільних коштів за будинок з урахуванням
того, що покупцем у договорі зазначений лише ОСОБА_2; не можна визнати цілком
обґрунтованим посилання суду на показання свідків ОСОБА_3. та ОСОБА_4, оскільки
такі свідки підтвердили лише факт передачі їм коштів за проданий будинок, а не
джерело походження таких коштів та їх власника.

Посилання суду на ст.ст. 60, 61
СК України безпідставне, оскільки зазначені норми набрали чинності з 1 січня
2004 року, після придбання будинку, крім того, регулюють підстави набуття права
спільної сумісної власності подружжя, а сторони на час укладення договору
купівлі-продажу будинку в шлюбі не перебували.

Також за змістом ст. 62 СК
України майно дружини, чоловіка може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак за
наявності суттєвих обставин - якщо таке майно за час шлюбу істотно збільшилося
у своїй вартості й таке збільшення відбулось внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Суд на підставі висновку
експертизи від 15 травня 2006 року визнав, що вартість будинку істотно
збільшилась в результаті проведеного під час шлюбу сторін капітального ремонту,
однак не перевірив доводів відповідача про порушення порядку проведення такої
експертизи, не з'ясував та не зазначив у рішенні вартість спірного будинку на
час його придбання ОСОБА_2., а також вартість цього будинку на час виникнення
спору, належним чином не встановив чи збільшилась вартість будинку, чи було
таке збільшення вартості істотним, а також не встановив та не зазначив доказів,
які підтверджують істотне збільшення вартості будинку саме внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат подружжя
ОСОБА_1 або затрат безпосередньо з боку позивачки.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити
частково.

Рішення Ізмаїльського
міськрайонного суду від 19 жовтня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду
Одеської області від 20 грудня 2006 року скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
М.В.Патрюк

Судді:
В.М.Барсукова

Н.П.Лященко

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін