АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

26 червня 2007 року
місто Чернігів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду
Чернігівської області в складі:

головуючого -
судді Хромець Н.С.,

суддів: Євстафіїва О.К., Лакізи Г.П.,
Скрипки А.А., Шемець Н.В.,

розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мліївського інституту садівництва ім.
Л.П. Симиренка про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и л а :

у вересні 2004 р. ОСОБА_1 пред'явила позов до Мліївського інституту
садівництва ім. Л.П. Симиренка, в якому просила стягнути з останнього на її
користь відшкодування шкоди, завданої її здоров'ю каліцтвом, у розмірі
мінімальної заробітної плати щомісячно та довічно, а також 30000 грн. на
відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що
10.09.1984 р., будучи неповнолітньою, вона потрапила у дорожньо-транспортну
пригоду, внаслідок якої їй було завдано тілесних ушкоджень, що потягли за собою
стійку втрату працездатності (інвалідність ІІ групи). Винним у скоєнні даної
пригоди за вироком суду визнано ОСОБА_2, який у момент скоєння ДТП перебував у
трудових правовідносинах з Мліївською дослідною станцією садівництва ім. Л.П.
Симиренка і який керував автомобілем, що належав даній станції.
Правонаступником цієї станції в даний час є Мліївський інститут садівництва ім.
Л.П. Симиренка. У результаті вищевказаної пригоди вона також зазнала і
моральних страждань.

Справа № 33ц-КС-368, № рядка статзвіту - 38

Головуючий у першій інстанції - Маренюк В.Л.

Доповідач в апеляційній інстанції - Захарова А.Ф.

Доповідач Євстафіїв О.К.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 17.11.2004
р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від
25.02.2005 р., в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищевказані рішення  суду й задовільнити її вимоги. При цьому вона
посилається на порушення судами при розгляді справи норм матеріального і
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Постановляючи оскаржувані рішення, суди виходили з того, що Мліївський
інститут садівництва ім. Л.П. Симиренка не є правонаступником Мліївської
дослідної станції садівництва ім. Л.П. Симиренка, що в момент виникнення
спірних правовідносин чинне на той час законодавство не передбачало можливості
відшкодування потерпілому моральної шкоди, що всю матеріальну шкоду, завдану
здоров'ю, ОСОБА_1 відшкодовано за рішенням Маньківського районного народного
суду Черкаської області від 04.04.1986 р. по справі за позовом брата позивача
ОСОБА_3 у її інтересах до Мліївської дослідної станції садівництва ім. Л.П.
Симиренка, що права на щомісячне відшкодування шкоди, завданої здоров'ю
внаслідок настання  у неї результаті вищезгаданої
ДТП стійкої втрати працездатності, в силу ст. 457 ЦК України, 1963 р., вона не
має. Але з такими висновками у повній мірі погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Згідно з копіями постанови Держагропрому СРСР від 07.04.1989 р. № 37
(а.с. 25-26), наказу Держагропрому УРСР від 17.04.1989 р. № 101 (а.с. 27),
статутів Мліївського ордена Трудового Червоного Прапора науково-дослідного
інституту садівництва Лісостепу Української РСР ім. Л.П. Симиренка від
28.09.1989 р. та за 1991 р. (а.с. 28-34, 35-41), Мліївського інституту садівництва
ім. Л.П. Симиренка від 31.08.2000 р. (з наступними змінами й доповненнями)
Мліївський інститут садівництва ім. Л.П. Симиренка створено на базі Мліївської
дослідної станції садівництва ім. Л.П. Симиренка. Відомостей у пойменованих
вище правоустановчих документах відповідача
про те, що дану станцію було ліквідовано, нема. Тож в силу ст. 37 ЦК
УРСР, 1963 р., Мліївська дослідна станція садівництва ім. Л.П. Симиренка
припинилася шляхом реорганізації (у вигляді перетворення) у  Мліївський ордена Трудового Червоного Прапора
науково-дослідний інститут садівництва Лісостепу Української РСР ім. Л.П.
Симиренка, який в свою чергу припинився шляхом реорганізації (у вигляді
перетворення) в Мліївський інститут садівництва ім. Л.П. Симиренка. Таким
чином, до останнього перейшли всі права та обов'язки Мліївської дослідної
станції садівництва ім. Л.П. Симиренка, в т.ч. й обов'язки по відшкодуванню
шкоди потерпілим. Тож ОСОБА_1 пред'явлено позов до належного відповідача.

З сенсу позовної заяви вбачається, що потерпіла просить стягнути з
відповідача на її користь матеріальну шкоду у вигляді щомісячного відшкодування
шкоди, пов'язаної з втратою її працездатності, виходячи з розміру встановленої
законом мінімальної зарплати, починаючи з моменту пред'явлення позову і довічно.
Тож висновок судів про те, що дані вимоги вже було вирішено рішенням
Маньківського райнарсуду Черкаської області від 04.04.1986 р., про яке йшлося
вище, є принципово невірним, т.я. згідно з даним рішенням цей вид шкоди ОСОБА_1
відшкодовано лише за 12 місяців, починаючи з 17.06.1985 р.

Невірним також є і висновок судів про те, що остання не має права на
щомісячне відшкодування шкоди, завданої здоров'ю внаслідок настання  у неї результаті вищезгаданої ДТП стійкої
втрати працездатності, в силу ст. 457 ЦК України, 1963 р., оскільки розмір її
пенсії у даний час є більшим, ніж законодавчо встановлений розмір мінімальної
зарплати, з таких причин. Порушення прав позивача шляхом завдання її здоров'ю
шкоди у вигляді стійкої втрати працездатності за своєю правовою природою має
триваючий характер. Отож, в силу абз. 2 п. 4 Прикінцевих та перехідних положень
нині чинного ЦК України ОСОБА_1 має право на відшкодування цієї шкоди за
правилами, встановленими цим Кодексом, а саме згідно з його ст. 1199, і саме на
неї вона й посилалася у позові як на підставу задоволення своїх вимог.

Виходячи з наведеного і з того, що ні місцевим, ні апеляційним судом не
встановлювалося, яких конкретно ушкоджень здоров'я зазнала ОСОБА_1 внаслідок
вищезгаданої ДТП (діагноз), чи спричинило дане ушкодження здоров'я втрату чи
зменшення професійної або загальної працездатності (якщо спричинило - то її
ступінь у відсотках та термін, на який їх встановлено), постановлені по справі
рішення про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування шкоди,
пов'язаної з втратою (або зменшенням) працездатності позивача підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду І інстанції.

Висновок судів про те, що у задоволенні позову в частині відшкодування
моральної шкоди належить відмовити, т.я. чинне станом на дату скоєння ДТП за
участю позивача і автомобіля Мліївської дослідної станції садівництва ім. Л.П.
Симиренка законодавство не передбачало можливості її відшкодування, є вірним.
Він відповідає нормам ст. 5 ЦК України та роз'ясненням, що викладені у п. 15
постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (з наступними
змінами й доповненнями) „Про судову практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди.

Керуючись Законом України від 22 лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону України "Про
судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних
справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України "Про судоустрій  України", ст.ст. 333, 336, 337, 338 ч.ч.
2, 3, 344, 345  ЦПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_1 задовільнити
частково.

Рішення Маньківського районного суду
Черкаської області від 17.11.2004 р. та апеляційного суду Черкаської області
від 25.02.2005 р. в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування
шкоди, пов'язаної з втратою (або зменшенням) працездатності скасувати, а справу
в цій частині направити на новий розгляд до суду І інстанції.

В іншій частині ці рішення суду залишити без змін.

Ухвала є остаточною і
оскарженню не підлягає.

Головуючий

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Лакіза Г.П.  Скрипка А.А.  Шемець Н.В.