Справа №
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

28 лютого 2007 року                                                                                    місто
Івано-Франківськ

Івано-Франківський
міський суд Івано-Франківської області

в складі:
головуючого - судді
Поповича С.С. з участю секретаря Черкес У.О. адвокатів ОСОБА_7, ОСОБА_8

сторін та представників сторін : позивачка та
представника позивачки ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Івано-Франківську цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, що діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 згідно з яким позивач просять постановити рішення яким
виселити відповідача з квартириАДРЕСА_1 у зв'язку з систематичним порушенням
правил співжиття що робить неможливим для інших проживання з ними в одній
квартирі без надання іншого житла, мотивуючи свою позицію тим, що відповідач
систематично вчиняє щодо них ті чи інші неправомірні дії, -

установив:

Відповідач
позову не визнав та по суті справи пояснив, що він не вчиняв неправомірних дій
щодо позивачів, тому їх вимоги вважає необгрунтованими.

Вислухавши
сторін, свідків, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні
заявлених вимог слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст.ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд
слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна
сторона зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можу ґрунтуватися на
припущеннях.

Надані суду
докази, зокрема, довідка ЖЕО-7 міста Івано-Франківська НОМЕР_1 ( а.с. 6 ), довідка
госпрозрахункової групи з приватизації державного житлового фонду
міськвиконкому НОМЕР_2 (
а.с. 6 ), підтверджують.
Що сторони прописані ( зареєстровані
у вказаній вище спірній квартирі. Цього факту не заперечує жодна зі сторін.

Між сторонами
вже існували судові спори. Зокрема, рішенням Івано-Франіквського міського суду
від 21 серпня 2003 року було
задоволено позов позивачів, зобов"язано відповідача не чинити їм перешкод
у користування квартирою та вселено у квартиру ( а.с. 7
). На виконання цього рішення було видано виконавчий лист ( а.с. 8 ). 29 жовтня 2003 року

2

це рішення суду було виконано,
позивачів вселено у квартиру (
а.с. 37 ). Проте
позивач дійсно і надалі періодами як це пояснили допитані судом свідки не
впускав їх у квартиру. Відповідно до вимог Закону України "Про виконавче
провадження" вони вправі були на підставі того ж виконавчого листа знову
звернутись до державного виконавця і було б проведено повторно їх вселення. Але
вони такого не зробили і періодами знову намагались вселитися у квартиру. А
відповідач дійсно їх не впускав, що підтвердили і допитані судом свідки.

Позивачі раніше
вже зверталися до суду і з аналогічним по суті позовом. Але рішенням
Івано-Франківського міського суду від 21
січня 2004 року у
задоволенні позову відмовлено. При цьому суд виходив з того, що позивачі
протягом червня-липня 2003
року зверталися в органи внутрішніх справ з приводу того, що відповідач не
допускає їх у квартиру і йому виносились офіційні попередження з приводу
неправомірної поведінки, у жовтні 2003
року позивачів було вселено у квартиру, але як встановив тоді суд у своєму
рішенні, ОСОБА_1 та її брат зважаючи на те, що у квартирі антисанітарний стан
та проживає інша жінка, вони добровільно покинули квартиру і там не проживають,
що визнала тоді в судовому засіданні сама ОСОБА_1, у рішенні також зазначено,
що будь-яких інших доказів порушення правил співжиття відповідачем в період 2003 року суду не
було надано. Тобто, вказаним судовим рішення яке відповідно до ст. 61 ЦПК України має
преюдиційне значення і при вирішенні даного спору, встановлено, що станом на
січень 2004 року з
боку відповідача не було доказано тих чи інших неправомірних дій які давали б
підстави для його виселення за аналогічними вимогами.

Даний позов
поступив до суду 14 жовтня 2004 року. Тому
позивачі повинні були довести суду факти неправомірної поведінки відповідача за
період з кінця січня по жовтень 2004
року, і не просто неправомірної, а такої, що дає підстави дійти до висновку
що відповідач систематично порушує правила співжиття і ці дії роблять
неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, а заходи попередження
та громадського впливу виявились безрезультатними.

Позивачі ж у
своїй заяві вказували на ряд фактів які мали місце у 2003 році, але майже
всі вони не можуть братись до уваги оскільки їм вже дано оцінку у вказаному
рішенні суду від 21 січня 2004 року по
аналогічному спору. В решті ж самі позивач вказують по тексту свого позову, що
неправомірні дії вчиняються не у зв'язку з проживанням у квартирі, а у зв'язку
з їх наміром вселитися у квартиру, а відповідач чинить їм в цьому перешкоди і
при цьому в тому числі виражається нецензурно, вчиняє скандали. Жодного факту
неправомірної поведінки у зв'язку з проживанням не було названо і не
підтверджено свідками. Свідки позивачівОСОБА_5, ОСОБА_6, інші, тільки бачили і
чули ті чи інші факти коли позивачі мали намір вселитися у квартиру, а
відповідач їх не впускав і то вони мали місце в тому числі до січня 2004 року ( що не може
взагалі братись до уваги виходячи з наявного уже судового рішення).

З доказів які
стосуються 2004 року
позивачами надано суду копію заяви позивачки ОСОБА_1 від 18 серпня 2004 року в якій вона
знову ж таки вказує про те, що відповідач не впускає їх у квартиру і саме у
зв'язку з такими діями вчиняє неправомірні дії ( застосовує фізичну силу, нецензурно виражається ) ( а.с. 16 ). Але по цьому
факту попереджень відповідача не було. Мало місце тільки офіційне попередження про
неприпустимість вчинення насильства у сім"ї від 11 липня 2004 року ( яке визнав і сам
відповідач ) і по
тексту якого він вказав, що виражався нецензурною лайкою в адресу доньки і йому
було роз"яснено, у разі ще вчинення такого він може бути притягнутий до
кримінальної чи іншої відповідальності (
а.с. 22 ). Інших
попереджень у 2004 році не
було. Тому і немає підстав вважати що мала місце система правопорушень та ще й
саме пов"язаних з порушенням правил співжиття. Образа ж (нецензурні слова) при чиненні перешкод
у вселенні у квартиру не можуть вважатись такими, що підпадають під дію ст. 116 Житлового
Кодексу України.

По клопотанню з
боку позивачів судом витребовувались відмовні матеріали по заяває позивачки
ОСОБА_1 за 2005 рік, але
в них теж йде мова про те що відповідач не дає їй

3

можливості користуватись квартирою і виганяє з квартири ( хоч доказів
інших з цього приводу не надано ),
але ці документи не можуть братись до уваги як докази у всякому випадку так
як ці факти мали місце після того як було заявлено до суду даний позов. Суд же
відповідно до ст.. 11 ЦПК
України має слухати справу в межах заявлених вимог ( які
обґрунтовуються тими доказами які були вказані на той час по тексту позову ).

Тобто, надані з
боку позивачів та досліджені судом докази не дають підстав прийти до висновку
про те, що з боку відповідача у період з кінця січня по жовтень 2004 року ( а також і після ) мали місце факти
протиправної поведінки відповідача котрі свідчили б про порушення з його боку
правил співжиття, що робили б неможливим проживання з ним в одній квартирі,
позивачі у квартирі з кінця 2003
року не проживають, а тільки час від часу роблять спроби зайти в неї, хоч
знають, що там проживає відповідач з іншою жінкою і вони всі там спільно жити
не зможуть.

На підставі
викладеного, ст.ст. 10,11,58-61
ЦПК України, ст. 116
Житлового Кодексу України, керуючись ст.ст. 208-218 ЦПК України ,
суд -

вирішив:

У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, що діє від свого імені та від імені неповнолітнього
сина ОСОБА_4, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_2 з квартириАДРЕСА_1 у
зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, що робить неможливим для
інших проживання з ними в одній квартирі без надання іншого житла -відмовити.

Заяву про
апеляційне оскарження рішення суду до апеляційного суду Івано-Франківської
області може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення,
апеляційна скарга на рішення подається протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження через суд першої інстанції.

Рішення набирає
законної сили після закінчення строку подачі заяви на апеляційне оскарження,
якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

У разі подання
заяви про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя                                                                                                                                С.С.Попович

Копія вірна :

З