Справа № 22-Ц-0505/2007                                               Головуючий
в 1 інстанції     Бойко М.Г.
Категорія   41                                                                     Доповідач
у 2 інстанції  Голуб С.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30  березня 2007 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого             Сліпченка О.І.

суддів:                       Голуб С.А.,  Коцюрби О.П.,

при
секретарі           Некорі А.О.,

розглянувши
у  відкритому судовому засіданні в
м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
позивача Таращанського районного споживчого товариства на рішення   Таращанського районного суду Київської
області від 5 січня 2007 року  у справі
за позовом    Таращанського районного
споживчого товариства до ОСОБА_1

про спонукання
її до дій щодо передачі матеріальних цінностей та відшкодування матеріальної
шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2006 року позивач пред"явив в суді названий позов. В позові
посилавсях на те, що відповідачка з 1 вересня 1999 року перебувала з позивачем
у трудових відносинах і працювала на посаді технолога ресторану „Мрія". З
нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідачці
було передано майно на загальну суму 349,62 грн. Крім того, за відповідачкою
рахувався залишок по сільськогосподарській продукції на суму 1829,3 грн.

З 15 лютого 2005 року відповідачка як матеріально-відповідальна особа
перестала звітуватися в бухгалтерію Таращанського райСТ в взагалі перестала
підтримувати трудові стосунки з позивачем і привласнила товарно-матеріальні
цінності на загальну суму 2178,92 грн.

28 квітня 2006 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи за власним бажанням.

Позивач просив зобов"язати відповідачку провести передачу
товарно-матеріальних цінностей та компенсувати йому очікуваний прибуток від
товарного обороту в сумі 2220 грн.

В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги. Просив зобов"язати
ОСОБА_1 провести передачу товарно-матеріальних цінностей, стягнути з неї
вартість залишків сільськогосподарської продукції у сумі 4934,2 грн., а також
компенсувати позивачу очікуваний прибуток від товарного обороту в сумі 2220
грн.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 5 січня 2007
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач оскаржив його в апеляційному
порядку з підстав порушення судом при його винесенні норм матеріального та
процесуального права.

Просить рішення
суду скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача,
доводи апелянта та заперечення відповідачки, дослідивши письмові матеріали
справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга має бути
відхилена з наступних підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того,
що відповідачка дійсно не повернула позивачеві товарно-матеріальні цінності,
але позивачем пропущений річний строк для звернення до суду із вимогами до
працівника про відшкодування шкоди завданої підприємству.

Судова
колегія   погоджується з такими
висновками суду з наступних підстав.

Звертаючись до суду позивач не зазначив правових підстав
для пред"явлення позову до відповідачки. Разом з тим, в судовому засіданні
судом правильно було встановлено, що правовідносини, які склались між
сторонами, регулюються КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення
власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з
працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що договір про повну
матеріальну відповідальність між сторонами не укладався. В силу виконання своїх
трудових обов'язків відповідачка одержувала майно та інші цінності під звіт за
разовими документами. ОСОБА_1 з 15 лютого 2005 року перестала звітувати перед
бухгалтерією райСТ щодо витрати переданих їй товарно-матеріальних цінностей і
взагалі фактично припинила з позивачем трудові відносини.

Звільнена відповідачка була за розпорядженням № 6
Правління Таращанського районного споживчого товариства від 28 березня 2006
року за власним бажанням з 15 березня 2005 року.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач про
порушення свого права дізнався саме 15 лютого 2005 року, оскільки відповідачка
фактично залишила роботу   цього дня.

Такі висновки суду є правильними, оскільки вони
відповідають обставинам справи.

Як встановлено із пояснень сторін в судовому засіданні,
відповідачка постійно звітувалась перед позивачем за витрату
сільськогосподарської продукції, яка була передана до ресторану. Починаючи з 15
лютого 2005 року звіти від відповідачки не надходили, на роботу вона не
виходила. При цьому позивачу було достеменно відомо, що відповідачка працює на
іншому підприємстві.

Не дивлячись на вказані обставини справи позивачем не була проведена
інвентаризація з метою встановити наявність чи відсутність переданих
відповідачці товарно-матеріальних цінностей, не були пред"явлені претензії
до відповідачки щодо повернення    майна.
Тобто позивач    безвідповідально    ставився
до обліку та

збереження
належного йому майна та сільськогосподарської продукції протягом 18 місяців,
після чого звернувся до суду.

За наведених обставин судова колегія вважає, що висновки суду про пропуск
позивачем строку звернення до суду є правильними.

Судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що
суду необхідно було при вирішенні спору застосовувати норми Цивільного Кодексу
України, оскільки, як вже зазначалось вище спір виник із трудових правовідносин
сторін.

Враховуючи, що рішення суду винесено з додержанням норм матеріального та
процесуального права, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.
303, 308 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу                Таращанського
районного споживчого товариства

відхилити, а
рішення Таращанського районного суду Київської області від      5 січня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена протягом двох місяців з дня
набрання нею законної сили в касаційному порядку шляхом подання касаційної
скарги до Верховного Суду України.