У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25
липня
2007 року                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України в складі :

головуючого                   Григор'євої Л.І.,

суддів:                              Косенка
В.Й.,              Гуменюка В.І.,

Берднік І.С.,
Данчука В.Г. -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ “Юридична фірма “Життя і
право”, третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості
по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва від              2 листопада 2006 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від                                  31 січня 2007
року,

в  с
т  а  н
о  в  и
л  а :

У червні 2006 року позивачка
звернулася до суду з вказаним  позовом,
мотивуючи його тим, що перебуваючи у трудових відносинах із відповідачем, була
незаконно звільнена із займаної посади заступника директора ТОВ “Юридична фірма
“Життя і право”.

Зазначала, що за час її роботи
відповідач не виплачував їй заробітну плату, у зв'язку з чим виникла
заборгованість у сумі 12287 грн. 37 коп.

На підставі ст. ст. 116, 117, 232, 235 Кодексу законів про працю України
просила стягнути з відповідача на її користь 12287 грн. 37 коп. невиплаченої
заробітної плати, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з               21 березня 2006 року до дня
поновлення на роботі та поновити її на роботі на раніше займану посаду.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від                                      2
листопада 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від
31 січня 2007 року, в задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1.  просить скасувати рішення Святошинського
районного суду м. Києва від             2
листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від                                 31 січня 2007
року, та направити справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга ОСОБА_1. підлягає частковому задоволенню, а судові рішення
- частковому скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1. була призначена
на посаду заступника директора ТОВ “Юридична фірма “Життя і право” з питань центру
сприяння розвитку малого та середнього бізнесу в Ленінградському районі м. Києва
(бізнес-центру) з 1 серпня 2000 року з окладом за домовленістю, про що було зроблено
запис у її трудову книжку.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1. у задоволенні позову про поновлення
на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним
звільненням з роботи, суди обґрунтовано виходили із недоведеності факту розірвання
з позивачкою трудового договору.

Відмовляючи в позовних вимогах ОСОБА_1. про стягнення з відповідача
не отриманої заробітної плати за період з 1 серпня 2000 року до            20 березня 2006 року, суд виходив з
того, що за цей період позивачка заробітну плату отримувала. Доказом отримання заробітної
плати суд вважав копії видаткових касових ордерів та відомості з центральної бази
даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів
(а.с.6, 69-88).

При цьому суд вважав такими, що не заслуговують на увагу пояснення
позивачки про те, що заробітну плату за весь період роботи у відповідача вона не
отримувала, а отримував її чоловік і він же розписувався у відомостях, а вона навіть
не знала її розміру.

На підставі цих і інших доказів суд дійшов висновку про відсутність
заборгованості ТОВ “Юридична фірма “Життя і право” перед позивачкою із заробітної
плати, а у зв'язку із цим - про відсутність правових підстав для її стягнення, оскільки
така заборгованість юридично не існує.

Однак із таким висновком не можна погодитися, оскільки
суд дійшов його із порушенням вимог норм матеріального та процесуального
закону.

Так, вирішуючи спір, суд не застосував норми ст. ст. 21,
94, 110, 115 КЗпП України, ст. ст. 1, 15, 21, 24, 29, 30 Закону України “Про
оплату праці”, вимоги яких поширюються на дані правовідносини та передбачають,
що власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи
фізична особа за виконану працівником роботу зобов'язується виплачувати йому
заробітну плату, передбачену трудовим договором між працівником і власником
підприємства, у передбачені законом строки та при кожній виплаті заробітної
плати повинен повідомляти працівника про дані, що належать до періоду, за який
провадиться оплата праці.

Крім того, в порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України,
визнаючи факт відсутності письмової домовленості між сторонами про розмір
заробітної плати, суд фактично не з'ясував, який же розмір заробітної плати був
встановлений позивачці за час роботи на вказаній посаді у відповідача, з якого
розрахунку їй нараховувалась заробітна плата та правильність її нарахування.

Усупереч вимогам ст. 214 ЦПК України суд також не
встановив наявність фактів, що мають значення для вирішення справи, а саме:
факту виплати позивачці відповідачем заробітної плати, та залишив поза увагою
недоведеність доказами його доводів про отримання позивачкою заробітної
плати.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України “Про оплату праці” заробітна плата - це
винагорода, яку за трудовим договором власник виплачує працівникові за виконану
ним роботу.

Виходячи зі змісту ст. 24 Закону України “Про оплату
праці”, заробітна плата виплачується особисто працівникові за місцем
роботи або за його заявою через банківські установи.

Виплата належної працівнику заробітної плати іншим особам
можлива у випадках, передбачених законом, зокрема, на підставі довіреності.

Довіреність на одержання заробітної плати може бути
посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається,
перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання (ст. 245 ЦК України).

Однак, судом не встановлено факту видачі позивачкою такої
довіреності, а доводам позивачки про те, що заробітну плату отримував її чоловік
без оформлення нею відповідної довіреності (проти яких представник відповідача і
третя особа по справі ОСОБА_2. не заперечував), судом належної оцінки не надано.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції допущено
порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, і ці порушення не було усунено апеляційним
судом, у зв'язку з чим судові рішення в частині стягнення неотриманої
заробітної плати відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись
ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від                                         2
листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від                                   31 січня
2007 року в частині неотриманої заробітної плати скасувати, передати справу в
цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
оскарженню не підлягає.

Головуючий
Л.І. Григор'єва

Судді:
І.С. Берднік

В.Г. Данчук

В.Й.
Косенко

В.І. Гуменюк