Справа
№ 2-162
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16 січня 2007 року Ялтинський міський суд
у складі судді Ганича М.Ф.,

при
секретарі Василенко Ж.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в

залі
суду в м. Ялті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до

ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні квартирою

шляхом
виселення без надання іншого житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, уточнивши в судовому засіданні
свої позовні вимоги, просить

суд
усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, які здійснює відповідач
ОСОБА_2, шляхом виселення його із зазначеного житлового приміщення з підстав
ст.

116
ЖК України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона та
ОСОБА_2 знаходилися у

шлюбі,
якій був розірваний 28 лютого 1994 року. На підставі свідоцтва про право

власності
№ 65 від 30 червня 1993 року їй, відповідачу та її матері -

ОСОБА_3
належала зазначена вище квартира на праві спільної часткової

власності.
Після смерті її матері 1/3 частка квартири перейшла до неї.

Відповідно
до договору дарування від 19 липня 2000 року ОСОБА_2 подарував

їй
свою 1/3 частку зазначеної квартири, таким чином вона стала власником всієї

квартири,
а відповідач залишився проживати в неї. На даний час спільне

проживання
з відповідачем на її думку неможливе, оскільки він зловживає

спиртними
напоями, погрожує їй, постійно  принижує
її гідність, у зв'язку з

чим,
вона була вимушена звернутися до 2-го відділу ЯМУ ГУ МВС України у АРК, та

відповідачу
винесене офіційне попередження. Крім того, відповідач притягувався

до
адміністративної відповідальності по ст. 173 КУпАП. На неодноразові її

звернення
до 2-го відділу ЯМУ ГУ МВС України у АРК їй було рекомендовано

звернутися
з цим питанням до місцевого суду.

Відповідач на кількаразові виклики у
судові засідання не з'являвся, про

день
та час розгляду справи сповіщений у встановленому порядку, завчасно.

Причин
відсутності суду не надав.

За
згодою позивачки суд постановляє рішення при заочному розгляді справи, що

відповідає
положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши
позивачку, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги

ОСОБА_1
не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно
до ст. 116 Житлового кодексу України, якщо наймач, члени його сім'ї

або
інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують або псують

жиле
приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним

порушенням
правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших

проживання
із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і

громадського
впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу

наймодавця
або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого

приміщення.

Судом
встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № 65

від
30 червня 1993 року, ОСОБА_3 та членам її сім'ї - ОСОБА_1,

ОСОБА_2
належало на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, де

позивачці
та ОСОБА_2 належало по 1/3 частки зазначеної квартири, що

слідує
з копії зазначеного свідоцтва (а.с.7).

Відповідно
до свідоцтва про право спадщини за заповітом від 14 грудня 1999 року

ОСОБА_1
після смерті ОСОБА_3 перейшла у власність 1/3 частка

зазначеної
вище квартири, що слідує з копії вказаного свідоцтва (а.с. 8).

19
липня 2000 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла у дар 1/3

частки
квартири АДРЕСА_1,

що
слідує з копії договору дарування частки квартири від 19 липня 2000 року (а.

с.9).

Таким
чином, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 є власницею

квартири
АДРЕСА_1.

Крім
позивачки, в зазначеній квартирі з 30 червня 1993 року мешкає відповідач.

З 01 грудня 1979 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, якій

був
розірваний 04 квітня 2000 року, що слідує з копії свідоцтва про розірвання

шлюбу
(а.с. 13).

З пояснень позивачки у судовому засіданні
слідує, що після розірвання

шлюбу
та дарування їй відповідачем частки квартири ОСОБА_2 продовжував

мешкати
у зазначеній квартирі.

При цьому, судом встановлено, що позивачка
неодноразово  з 2003 року

зверталася
до органів міліції з приводу антигромадської поведінки відповідача і

просила
органи міліції прийняти до відповідача міри по недопущенню його

антигромадської
поведінки в побуті, що підтверджується копіями відповідей

органів
міліції (а.с.14-15).

Згідно роз'яснень, викладених у п.17
Постанови Пленуму Верховного Суду

України
від 12 квітня 1995 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці

застосування
судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про

виселення
на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують

правила
співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній

квартирі
або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській

поведінці
виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо

раніше
вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних

результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються

судами,
прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями

виконкомів,
а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку

чи
членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими

організаціями
за місцем роботи або проживання відповідача(незалежно від прямих

вказівок
з приводу можливого виселення).

Суд вважає, що позивачка не представила
достовірних доказів, які б

свідчили
про те, що до відповідача саме з його антигромадською поведінкою в

побуті
вживалися заходи попередження і громадської дії і він був попереджений

про
те, що у разі повторної антигромадської поведінки він може бути виселений

із
спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

При таких обставинах, суд вважає, що в
позові про виселення відповідача

необхідно
відмовити, проте винести йому попередження, що у разі повторного

порушення
правил гуртожитку або антигромадської поведінки в побуті він може

бути
виселений без надання іншого житлового приміщення.

У зв'язку з відмовою у позові ОСОБА_1 з неї
підлягають стягненню

витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи судом у сумі 7

гривень
50 копійок.

На
підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 226 ЦПК України, ст.

116
ЖК України, суд,

ВИРІШИВ:

У
позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення

перешкод
у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житлового

приміщення-
відмовити.

Попередити
ОСОБА_2 про те, що у разі повторного порушення

правил
гуртожитку або антигромадської поведінки він може бути виселений з

квартири
АДРЕСА_1, без

надання
іншого житлового приміщення.

Стягнути
з ОСОБА_1 витрати з інформаційно-технічного

забезпечення
розгляду справи в сумі 07 (сім) гривень 50 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному
порядку до Апеляційного суду

АРК
через Ялтинський міський суд у порядку та строки, передбачені ст.ст.

294-296
ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за

письмовою
заявою відповідача, поданою протягом десяті днів з дня отримання його

копії.

Суддя: