У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня  2007 року
м. Київ

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Пшонки М.П.

суддів:

Берднік І.С., Данчука В.Г.,

Костенка А.В., Прокопчука Ю.В.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання актів на право власності
на земельну ділянку недійсними,
відновлення меж та відшкодування моральної шкоди,   за   касаційною
скаргою  ОСОБА_1
на    рішення   Корольовського    районного   суду   м. Житомира від 30 жовтня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Житомирської області від 9 січня 2007 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2006 року  ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом
до  виконавчого  комітету Житомирської міської ради та ОСОБА_2.

Указував, що він є власником присадибної земельної ділянки,
що розташована по АДРЕСА_1.

Власниця сусіднього будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 самовільно захопила
частину дворового під´їзду до будинку № 4-а площею 0, 0020 га, по якому
проходить водогінна мережа, та встановила огорожу.

13 квітня 2006 року на підставі рішення 30-ї сесії Житомирської
міської ради № 666 від 17 лютого 2006 року ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_2 в межах існуючих огорож, а не  відповідно до технічної документації, без
погодження з ним.

Посилаючись на те, що такі дії ОСОБА_2 та виконавчого комітету Житомирської міської ради порушують
його права власника, позивач просив визнати недійсним Державний акт на право
власності на земельну  ділянку    в
частині  межі  дворового під´їзду до будинків № 4 та АДРЕСА_1, відновити межу між дворовим під´їздом   до
будинку  №  4-а
та  будинку  АДРЕСА_2 та стягнути з виконавчого комітету Житомирської міської
ради та ОСОБА_2 по 3 000 грн. моральної шкоди.

Під час розгляду справи до участі в якості співвідповідача було притягнуто
ОСОБА_3.

Рішенням Корольовського районного суду м.
Житомира від 30 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду
Житомирської області від 9 січня 2007 року, відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання актів на право власності
на земельну ділянку, які видані на його ім´я та на ім´я ОСОБА_2 і ОСОБА_3, недійсними, про відновлення меж між
дворовим під´їздом та відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлені у справі
судові рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

При
розгляді  справи  суд
першої  інстанції  встановив,
що  ОСОБА_1 на праві
власності  належало 58/100 часток будинку
АДРЕСА_1 та 466 кв. м земельної ділянки за вказаною адресою.

За договором довічного утримання від 1
березня 2005 року  ОСОБА_1 передав у
власність  ОСОБА_4 належні йому
58/100  часток будинку АДРЕСА_1, а за договором довічного утримання від 26 травня 2006
року  він передав у власність ОСОБА_4  466 кв. м
земельної ділянки, закріпленої  за
вказаною частиною будинку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд виходив із того, що позивач не є власником будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, оскільки уклав із ОСОБА_4  договори
довічного утримання від 1 березня 2005 року та від 26 травня 2006 року.

Проте повністю погодитись з таким
висновком суду неможна, оскільки суд дійшов його  в порушення ст. ст. 10, 215 ЦПК України, без
всебічного і повного з´ясування обставин справи,  належної правової оцінки зібраних у справі
доказів, з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування
та розпоряджання своїм майном.

За договором довічного утримання, як
передбачено ст. 744 ЦК України, одна сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру (їх частину), інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач
зобов´язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або)  доглядом довічно.

Право власності у набувача майна  за
договором виникає з моменту передання
майна,  якщо  інше не встановлено договором або законом (ч.
1 ст. 334 ЦК України).

Згідно зі ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання повинен  бути укладеним у письмовій формі та підлягає
нотаріальному посвідченню, а в разі передачі у власність набувачеві за таким
договором нерухомого майна підлягає державній реєстрації.

Набувач стає власником майна,
переданого йому за договором довічного утримання, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.
334, ст. 748 ЦК України, з моменту державної реєстрації такого договору.

Такий порядок переходу права власності
на земельну ділянку передбачений і п. 3.1. договору довічного утримання від 26
травня 2006 року.

Указані положення закону та договору не
були враховані при розгляді спору судом, який
не дослідив договору довічного утримання від 1 березня 2006 року, копія
якого відсутня в матеріалах справи, не перевірив пояснення про перехід до ОСОБА_4 права власності на будинок АДРЕСА_1  29 червня 2006 року та не з´ясував,  чи перейшло до ОСОБА_4 право власності
на  466 кв. м земельної ділянки,
переданої їй за договором довічного утримання від 26 травня 2006 року.

Розглянувши за таких обставин спір, суд
прийшов до передчасного висновку про те, що права позивача діями відповідачів
не порушені, оскільки він передав своє право власності на 58/100 частин будинку
та присадибну земельну ділянку  по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 на підставі
договорів довічного утримання.

Розглядаючи спір, суд не врахував вимог ч. 1 ст. 37 ЦПК
України, відповідно до яких у випадку заміни особи у відносинах, щодо яких
виник спір, суд залучає до участі у справі
правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії цивільного
процесу, та не обговорив неодноразові клопотання позивача та представника ОСОБА_4 щодо залучення до участі у справі ОСОБА_4, яка, за їхніми поясненнями, 29 червня 2006 року
зареєструвала перехід до неї права
власності на 58100 частин будинку АДРЕСА_1  на підставі договору
довічного утримання від 1 березня 2005 року.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 11, 215 ЦПК України,
суд постановив рішення щодо позовних вимог про визнання недійсними актів на право
власності на земельну ділянку, які видані на ім´я позивача та на ім´я  ОСОБА_3, при відсутності таких позовних вимог
та не навів у рішенні мотивів відмови в задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального
права залишились поза увагою апеляційного суду, який  залишив рішення суду першої інстанції без
змін.

З огляду на викладене та враховуючи, що вказані
порушення  призвели до неправильного
вирішення справи, ухвалені судові рішення підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішенням Корольовського районного суду
м. Житомира від 30 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської
області від 9 січня 2007 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.П. Пшонка

Судді:

І.С. Берднік   В.Г. Данчук  А.В. Костенко   Ю.В. Прокопчук