Справа №2179
інстанції Чапланова О.М.
Категорія 21_______________________________ Доповідач Лук'янова С.В._______________
РІШЕННЯ Іменем України

26 лютого 2007
року       Апеляційний суд Донецької
області у складі:

головуючого судді Червинської М.Є. суддів Лук'янової С.В., Алексєєва А.В.

при секретарі
Мартіросовій А.Б.

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за апеляційною
скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Торезі на рішення
Торезького міського суду Донецької області від 25 грудня 2006
року у справі за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Торезі про відшкодування
моральної шкоди.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача і представника
відповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний
суд

встановив:

В грудні 2006 року позивач
звернувся в суд із зазначеним позовом, в обгрунтування якого вказав, що з 18 січня 1993 року по 12 квітня 2003 року працював на
шахті „Лутугіна" на підземних роботах. Під час роботи у вугільній
промисловості він придбав професійне захворювання хронічну вертеброгенну
криже-кресцову радікулопатію. 24
липня 2003 року
МСЕК вперше встановила йому втрату професійної працездатності у розмірі 30% через вказане
професійне захворювання, а 13
липня 2006 року - у розмірі 40%. Професійним
захворюванням йому спричинена моральна шкода, оскільки стан його здоров"я
постійно погіршується, втрачається нормальна життєдіяльність і нормальні
життєві зв'язки. Спричинену йому моральну шкоду він оцінив у 50 тисяч гривень і
цю суму просив стягнути з відповідача (а.с.1).

Рішенням
Торезького міського суду Донецької області від 25 грудня 2006
року з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди
стягнуто 20 тисяч
гривень. Цим рішенням встановлено, що позивач працював на підземних роботах на
шахті ім. Лутугіна, де придбав професійне захворювання хронічну вертеброгенну
криже-кресцову радікулопатію. 24
березня 2003 року
МСЕК вперше встановила позивачу втрату професійної працездатності у розмірі 30% і третю групу
інвалідності, визнана потреба у санаторно-курортному і медикаментозному
лікуванні позивача. 13 липня 2006 року МСЕК
повторно встановила позивачу втрату 40%
професійної працездатності у зв'язку з тим же професійним захворюванням.
Суд прийшов до висновку, що у зв'язку отриманим на виробництві професійним
захворюванням позивачу спричинено моральну шкоду, яка

полягає у фізичному болю, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я і необхідністю постійно лікуватися; у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного життя;
для організації свого життя позивачу необхідні додаткові зусилля. При
визначенні розміру суми у відшкодування моральної шкоди суд виходив із
конкретних обставин справи (а.с.47-49).

В апеляційній
скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення Торезького міського
суду Донецької області від 25
грудня 2006 року і
ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову через
порушення судом норм матеріального і процесуального права. Суд не прийняв до уваги,
що довідка МСЕК про відсоток втрати професійної працездатності є підставою для
відшкодування потерпілому матеріальної шкоди; довідка МСЕК про спричинення
позивачу моральної шкоди відсутня і суд відхилив клопотання відповідача про
призначення МСЕК для встановлення факту спричинення позивачу моральної шкоди.
Позивачем не надані належні докази спричинення йому моральної шкоди. 1 січня 2006 року набрав
чинності Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік", п.27
ст.77 якого зупинив норму Закону України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності" про відшкодування
моральної шкоди, але суд не врахував це при ухваленні рішення. Належним
відповідачем у справі є підприємство, працюючи на якому позивач придбав
професійне захворювання, у відповідності до вимог ст..237-1 КЗпП України.
Позовна заява позивачем подана з порушенням вимог ст.ст.225, 233 КЗпП України
(а.с.52-55).

Апеляційний суд вважає,
що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої
інстанції - зміні в
частини суми, стягнутої на користь позивача у відшкодування моральної шкоди,
через наступне.

Розглядаючи
справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін в частині права позивача на відшкодування відповідачем
моральної шкоди, завданої професійним захворюванням; встановленим фактам і
доказам в цій частині дав правильну правову оцінку і дійшов правильного висновку
про те, що здоров'ю позивача шкідливими і небезпечними умовами праці завдано
шкоду у зв'язку із професійним захворюванням: хронічна вертеброгенна
криже-кресцова радікулопатія (а.с.З, 17-18). Право позивача
на відшкодування моральної шкоди і обов'язок відповідача цю шкоду відшкодувати
позивачу у зв'язку з вказаним професійним захворюванням випливає із ст. 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", який діяв на час виникнення у позивача права на
відшкодування моральної шкоди, і Рішення Конституційного Суду України у справі
про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" від 27
січня 2004 року № 1 -рп/2004.

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача про те, що для визнання факту
завдання позивачу моральної шкоди необхідно висновок МСЕК про наявність
заподіяння такої шкоди позивачу, оскільки такий висновок МСЕК необхідний у разі
відсутності стійкої втрати працездатності, а позивачу завдана стійка втрата
працездатності у зв'язку з професійним захворюванням хронічною вертеброгенною
криже-кресцовою радікулопатією, наявність якої МСЕК вперше встановлена 24 липня 2003 року у розмірі 30% (а.с. 17-18). Згідно ст.57
ЦПК України доказами в цивільній справі є
будь-які  фактичні дані,  на підставі яких у визначеному порядку суд
встановлює

наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, висновків експертів. Сукупність наданих позивачем і
досліджених судом першої інстанції доказів: трудова книжка позивача (а.с. 8-11), акт
розслідування професійного захворювання від 25 червня 2002
року №51 (а.с.З-4), виписки із
амбулаторної картки позивача (а.с.2), довідки МСЕК від 24 липня 2003 року (а.с.17-18)
і від 22 липня 2004 року (а.с.19),
виписки із історії хвороби (а.с.21-35) пояснення представника відповідача, який
не оспорює ні один із указаних письмових доказів, пояснення позивача,
підтверджують факт завдання позивачу моральної шкоди професійним захворюванням,
у зв'язку з яким 24 липня 2003 року МСЕК вперше
встановила позивачу втрату 30%
професійної працездатності, а 22
липня 2004 року - у розмірі 40%.

Апеляційний суд
не приймає довід апеляційної скарги відповідача, що п.27 ч.1 ст.77 Закону
України „Про Державний бюджет України на 2006
рік" зупинив на 2006
рік дію Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди, оскільки вказаний Закон України „Про Державний бюджет України на 2006 рік" набрав
чинності з 1 січня 2006 року, а право
позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 24 липня 2003 року.

Довід
апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 237-1, 225, 233 КЗпП України не
заслуговує на увагу, оскільки Кодекс законів про працю України регулює трудові
відносини всіх працівників, а позивач не перебував і не перебуває у трудових
відносинах з відповідачем. Відносини між позивачем і відповідачем в частині
відшкодування моральної шкоди, спричиненою ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, з 1
квітня 2001 року
регулюються спеціальним Законом України „Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності".

Визначаючи
розмір суми, яка підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції врахував конкретні обставини справи. Але
суд першої інстанції при визначенні розміру суми у відшкодування моральної
шкоди не врахував принципи розумності, виваженості і справедливості. Остання
обставина вимагає змінити рішення суду першої інстанції від 25 грудня 2006 року в частині
суми, стягнутої з відповідача на користь позивача у відшкодування позивачу
моральної шкоди. Згідно п.З ч.1
ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є
підставою для зміни рішення суду першої інстанції. Виходячи із викладеного,
апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивача у відшкодування
моральної шкоди, завданої професійним захворюванням: хронічна вертеброгенна
криже-кресцова радікулопатія, належить стягнути десять тисяч гривень, оскільки
саме ця сума відповідає всім обставинам справи, а також принципам розумності,
виваженості і справедливості.

Керуючись
ст.ст.303, 307 ч.1 п.З, 309 ч.1 п.З, 313, 316, 317 ЦПК України,
апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Торезі
задовольнити частково.

Рішення Торезького міського суду Донецької області від 25 грудня 2006 року змінити.

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань в місті Торезі на користь ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди десять тисяч гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено
у касаційному порядку шляхом подання скарги
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
проголошення.