У Х В А Л А

І М Е
Н Е М   У К Р А Ї Н И

Суддя Верховного Суду України Ярема
А.Г., розглянувши 3 жовтня      2007 року
касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Антрацитівського міськрайонного суду від 27
грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 23 серпня
2007 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсними договорів дарування будинку та визнання права власності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом, посилаючись на те, що  будинок
АДРЕСА_1 належав йому  на підставі
договору купівлі-продажу від 16 травня 1973 року. 19 серпня            1981 року за порадою батька  - ОСОБА_3, він подарував йому вказаний
будинок.

Продовжуючи проживати разом з
батьком у зазначеному жилому приміщенні та розраховуючи на виконання батьком
домовленості про залишення спірного будинку йому за заповітом, він капітально
його відремонтував та збільшив його вартість.

Проте його брат - ОСОБА_2, отримав
рішення від 20 жовтня 2005 року про прийняття в експлуатацію і затвердження  самовільних побудов.

Вважаючи, що  договір дарування від 19 серпня 1981 року був
укладений без наміру створити наслідки, зокрема, без наміру передати   батьку будинок у власність, просив визнати
вказаний договір недійсним,  рішення
міської ради від 20 жовтня 2005 року
незаконним.

У процесі розгляду позивач змінив
та доповнив позовні вимоги, просив визнати недійсними зазначений договір від 19
серпня 1981 року й  договір дарування
будинку, укладений між його батьком та братом                   29 листопада 2005 року,
посилаючись на його незаконність, оскільки батько при його укладенні не міг
розуміти значення своїх дій і керувати ними, та визнати за ним  право власності на спірний будинок.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду від 27 грудня
2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської
області від 23 серпня 2007 року, в задоволенні позову відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на невідповідність
висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального
і порушення норм процесуального права та ставить питання про скасування судових
рішень і передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції або
ухвалення нового рішення.

У відкритті касаційного провадження
у даній справі слід відмовити з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не  може  встановлювати або (та) вважати доведеними  обставини,
що  не  були  встановлені  в  рішенні  судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті   ними,
вирішувати   питання   про   достовірність  або недостовірність того чи іншого доказу та  про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги  і зміст оскаржуваних рішень не дають підстав
для висновку про те, що судами допущено порушення норм  процесуального або неправильне застосування
норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, та
зазначені доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до п.  5 ч. 3
ст. 328   ЦПК України, у разі якщо
касаційна скарга є необгрунтованою і викладені
в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись
ст. 328  ЦПК України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними
договорів дарування будинку та визнання права власності за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Антрацитівського міськрайонного суду від 27 грудня 2006 року
та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 23 серпня 2007 року
відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до
касаційної скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України                                             А.Г. Ярема