АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем  України

„ 21
" лютого 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних  справах
апеляційного  суду  Житомирської
області

в  складі:

головуючого  -
судді                      Головчук  С.В.

суддів:                                               Павицької  Т.М.,

Миніч  Т.І.,

при  секретарі  судового

засідання                                          Прищепа  О.А.,

з  участю:
сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства закритого типу  „Коростенський  фарфор"

на рішення Коростенського
міськрайонного суду від ІНФОРМАЦІЯ_1  року

у справі за
позовом ОСОБА_1 до АТЗТ „Коростенський
фарфор" про стягнення заробітної плати за час вимушеного  простою,

встановив:

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом. Просила стягнути з АТЗТ „Коростенський фарфор" на
її користь 3321 грн. 33 коп.
оплати за час вимушеного простою, який мав місце не з її вини. При цьому
посилалася на те, що з ІНФОРМАЦІЯ_3
року працювала у відповідача в якості контролера-приймальника. Протягом ІНФОРМАЦІЯ_2 років відпустка
без збереження заробітної плати надавалась їй понад встановлені законом
терміни. Оскільки позивачка вважає ці відпустки вимушеним простоєм, то на її
думку відповідач має оплатити простій у розмірі двох третин тарифної ставки.

Рішенням Коростенського міськрайонного
суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 року
позов задоволений частково. З АТЗТ „Коростенський фарфор" на користь
ОСОБА_1стягнуто 1388 грн.16 коп. заробітної плати за час вимушеного простою без
вирахування податків та загальнообов'язкових платежів та на користь держави 51
грн. судових витрат і ЗО грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення  розгляду
справи.

У поданій
апеляційній скарзі АТЗТ „Коростенський
фарфор" порушує   питання   про
скасування   зазначеного   рішення
з   ухваленням

Справа № 22ц/319                                 Головуючий у суді 1 -ї інстанції Волкова Н.Я.

Категорія 39                                          Суддя-доповідач Миніч Т.І.

нового
- про відмову в позові, посилаючись на те, що обставини справи судом
з"ясовані неповно. Зокрема зазначає, що власник має право проводити заходи
по зміні організації виробництва і праці. Позивачка за її згодою працювала в
режимі неповного робочого тижня. Про запровадження такого режиму роботи
позивачка була повідомлена і в установлений законом термін дії відповідача не
оскаржувала.

Розглянувши справу
в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, виходячи
з  наступного.

Частково
задовольняючи вимоги позивачки, суд виходив з того, що тривалість наданої
позивачці відпустки без збереження заробітної плати перевищує терміни,
встановлені Законом України „Про відпустки", та що встановлений
відповідачем режим неповного робочого
тижня  є  простоєм
не  з  вини
працівника.

Проте, з такими
висновками суду погодитись неможливо, виходячи
з  наступного.

Згідно з ч.І ст.34 КЗпП простій -
це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних
умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими
обставинами.

Відповідно до
роз"яснень, що викладені в п.17
постанови Пленуму Верховного Суду України №
13 від 24 грудня 1999 року „Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці" оплата часу
простою не з вини працівника ставиться у залежність від повідомлення ним про
початок простою власника або уповноважений ним орган (бригадира, майстра, інших
службових осіб).

Позивачкою не
надані докази про те, що про початок простою вона повідомляла зазначених осіб.
У вказані в позові спірні періоди вона на роботу не виходила, про що сама
пояснила в апеляційному  суді.

Тому у суду не
було підстав вважати, що у відповідача мав місце  простій.

Крім того, як
вбачається із табелів обліку робочого часу, наказів та заяви позивачки у спірні
періоди вона перебувала у відпустці без збереження заробітної плати (за її ж заявою), працювала в
режимі скороченого робочого тижня, про що була повідомлена   (а.с.22-29,32)
.

Зокрема, з ІНФОРМАЦІЯ_4 року позивачка
перебувала у відпустці без збереження заробітної плати. Із оглянутих
апеляційним судом платіжних документів вбачається, що заробітна плата
нараховувалась та виплачувалась позивачці відповідно до відпрацьованого часу.
Проте такий режим роботи позивачкою не оспорювався.

Наказом НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року позивачці
за її заявою була надана  відпустка  без
збереження  заробітної  плати.

Можливість
надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена
ст.26 Закону
України „Про відпустки".
Зазначений  наказ  позивачкою
не  оспорений.

Відповідно до
наказів НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року та НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_7 року
підприємство переводилось на роботу в режимі неповного робочого тижня, про що
позивачка була повідомлена і вказані накази не оскаржувала.Право відповідача на
запровадження неповного  робочого  часу
передбачено  п.2.1
розділу  2
колективного

2

договору
АТЗТ „Коростенський фарфор" і обумовлене зменшенням обсягів виробництва, втратою
ринків збуту, тяжким фінансовим становищем,
які  не  залежать
від  адміністрації  підприємства.

За наведених
обставин, підстав для задоволення позову не було. Оскаржуване рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню
з  ухваленням  нового
-  про  відмову
в  позові.

На підставі
викладеного і керуючись ст.ст.34,113 КЗпП України, ст.26 Закону України „Про
відпустки", ст.ст.209,307, 309,313,314,316  ЦПК
України  ,   суд

ВИРІШИВ
:

Апеляційну
скаргу      акціонерного      товариства      закритого      типу

„Коростенський  фарфор"
задоволити.

Рішення   Коростенського   міськрайонного   суду
від   ІНФОРМАЦІЯ_1 року  скасувати,
ухваливши  нове  рішення.

Відмовити
ОСОБА_1    в    задоволенні    позову
до   АТЗТ

„Коростенський    фарфор"    про
стягнення    заробітної    плати
за    час

вимушеного
простою  за  безпідставністю  вимог.

Рішення
може    бути    оскаржене
безпосередньо    до    Верховного    Суду

України  протягом
двох  місяців  з  дня  його
проголошення.