копія      7/2-392/07
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2007
року Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючого - судді                                                Чіркова Г.Є.,

при секретарі                                                                 Авраменко Л.С.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом
Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк" в особі
представника ОСОБА_1до ОСОБА_2та ОСОБА_3про стягнення заборгованості, та
зустрічною позовною заявою ОСОБА_3до Акціонерно-комерційного банку соціального
розвитку „Укрсоцбанк", третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору
недійсним,

встановив:

представник позивача звернувся до суду з даним позовом,
посилаючись на порушення відповідачем
ОСОБА_4договірних зобов'язань щодо повернення кредиту та сплаті
процентів, забезпечення виконання яких за договором поруки покладено на
відповідача - ОСОБА_3, що є підставою для стягнення з них солідарно суми
заборгованості та неустойки в уточненому розмірі 72 082 грн. 31 коп.

Первісна
ціна позову складала 180 667 грн. 65 коп.

Відповідач ОСОБА_3позов не визнав і звернувся із
зустрічною позовною заявою до
„Укрсоцбанку" про визнання договору поруки недійсним, посилаючись на те,
що його зміст суперечить вимогам Закону України „Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрації обтяжень".

У судовому засіданні представник позивача просив про
задоволення позову з викладених у ньому підстав. Посилаючись на умови договорів
кредиту та поруки, укладених з відповідачами, стверджував про їх порушення.
Зокрема, ствердив, що відповідач ОСОБА_4 порушив договірні зобов'язання й
наданий йому кредит та проценти за користування ним не повернув, а тому він та
поручитель - ОСОБА_3є солідарними боржниками, з яких слід стягнути суму
заборгованості разом з передбаченою договором неустойкою у відповідній сумі.

Уточнюючи розмір позовних вимог у
поданій суду письмовій заяві, представник позивача обґрунтовував це реалізацією
7 листопада 2006 року заставленого майна, внаслідок чого заборгованість
відповідача ОСОБА_4за договором кредиту була частково погашена в розмірі 111
010 грн. 46 коп.

В судовому засіданні представник
позивача ці обставин не підтримував і їх заперечив,
хоча наполягав на необхідності врахування факту погашення заборгованості у вказаній
сумі.

2

Разом з тим, представник позивача не визнав і зустрічний позов
відповідача ОСОБА_3, а свої заперечення
обґрунтував тим, що вказані у позові підстави до визнання договору поруки недійсним на правовідносинах між банком та поручителем не ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник первісний позов не визнали і
ствердили про порушення прав відповідача, що сталося внаслідок укладення
договору поруки, який всіх визначених законом обов'язкових вимог до цього не
містить і їм суперечить.

Зокрема, це стосується того, що укладаючи договір поруки, він не дійшов
згоди з банком стосовно максимального
розміру вимоги забезпеченої обтяженням. До того ж позивач в договорі не поклав на себе обов'язків повідомляти його про
реалізацію заставленого майна.

У той же час, укладаючи договір поруки, відповідач розраховував на
забезпечення кредитного договору заставою, розмір
якої охоплював суму кредиту.

З цих підстав доводили, що позивач порушив права відповідача визначені
Законом України „Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрації обтяжень", коли задовольнив свої вимоги,
реалізувавши заставлене майно не в передбачений цим законом спосіб і без дотримання його інших вимог, за пільговою ціною із значно
нижчою вартістю такого майна від реальної, поклавши на
нього відповідальність по поверненню решти заборгованості,
що утворилася внаслідок цього.

Відповідач ОСОБА_4у судове засідання не прибув і причини відсутності не повідомив, про розгляд справи сповіщався у встановленому
законом порядку, внаслідок чого сторони просили розглянути справу на підставі
наявних доказів.

З матеріалів справи вбачається, що 18 січня 2006 року АКБ
„Укрсоцбанк" надав ОСОБА_4. кредит на придбання автомобіля „Пежо-407 СТ 2.0 Е" 2005 року
випуску в розмірі 156 491 грн. строком на 6
років зі сплатою 16 % на рік, про що укладено відповідний
договір № 28.

Відповідно до п.п. 1.3-1.3.2 цього договору, такий забезпечено договором
застави згаданого транспортного засобу із заставною вартістю, що відповідає
суми кредиту, а також договором поруки укладеним з
ОСОБА_5.

Останній договір разом із
відомостями про його укладення суду не представлено.

29 грудня 2005 року між ТОВ „Ілта" та ОСОБА_4укладено договір купівлі-продажу згаданого автомобіля, вартість якого склала 154
430 грн. 37 коп. і такий 17 січня 2006 року застраховано виходячи із вказаної суми.

19 січня 2006 року на забезпечення кредитного договору між АКБ „Укрсоцбанк" і ОСОБА_4укладено договір застави із визначенням у п. 1.2 заставної вартості автомобіля
в розмірі 156 491 грн.

Відповідно до
поданих суду розрахунків загальна сума заборгованості за договором кредиту, яка складається із суми
неповернутого кредиту, процентів за користування
таким та суми штрафу й пені за несвоєчасне виконання зобов'язання відповідачем ОСОБА_4станом на 6 лютого 2007 року
становить 72 082 грн. 31 коп.

3

З цих же
розрахунків убачаються дані про часткове погашення кредиту 7 листопада 2006
року в розмірі 111 010 грн. 46 коп., тобто в розмірі обгрунтованому в позовах
від 9 і 15 листопада 2007 року, за рахунок реалізації заставленого майна.

Крім того, на
забезпечення того ж кредитного договору між АКБ „Укрсоцбанк", ОСОБА_4. і
ОСОБА_3. укладено договір поруки, згідно з яким останній поклав на себе
обов'язки майнового поручителя, що сталося 7 серпня 2006 року.

Разом з тим, ще
28 квітня 2006 року нотаріусом видано виконавчий напис на звернення стягнення
на вказаний автомобіль у розмірі зазначеному в договорі застави, унаслідок
порушення ОСОБА_4зобов'язань щодо повернення кредиту.

Представник
позивача ствердив, що даний виконавчий напис до виконання до відділу державної
виконавчої служби не пред'являвся, а заставлене майно реалізовано в іншій
спосіб.

За твердженням
представника позивача частина вимог банку за кредитним договором задоволено
шляхом звернення стягнення на заставлене майно відповідно до п. 4.4.5 договору
застави, тобто за домовленістю з відповідачем ОСОБА_4, який 29 травня 2006 року
видав довіреність представнику банку на реалізацію даного автомобіля. Зазначена
довіреність наявна в матеріалах справи.

Дану процедуру
звернення стягнення на заставлене майно представник позивача вважав законною.

Разом з тим,
дані про домовленість кредитора з боржниками стосовно звернення стягнення на
заставлене майно в матеріалах справи відсутні. Видача довіреності боржником у
такому випадку законом не передбачена, а тому правовою підставою для цього бути
не може.

Звертає увагу
суд і на те, що договір поруки з Паливодою укладено в той час, коли
ОСОБА_4порушив договірні зобов'язання, а позивач мав намір задовольнити свої
вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Укладаючи цей
договір, позивач всупереч його п. 3.3 наявні на той час відомості про порушення
зобов'язань з боку ОСОБА_4поручителю не повідомив, хоча вже були наявні
підстави, що тягли за собою відповідальність поручителя, як це передбачено в п.
3.1 договору.

Враховує суд і той факт, що даний договір підписом
ОСОБА_4не скріплено.

6 листопада того
ж року представник банка видав довіреність третій особі на реалізацію згаданого
автомобіля, реалізувавши в такий спосіб заставлене майно та задовольнивши
вимоги за кредитним договором у сумі 111 010 грн. 46 коп.

При цьому, як за
твердженням представника позивача, так і виходячи з матеріалів справи, дана
ціна реалізації заставленого майна є меншою від вказаної в договорі, яка в
передбачений законом спосіб не визначалася й за домовленістю сторін даних
правовідносин не погоджувалася.

4

За змістом ст. 2 Закону України „Про
забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень" /далі Закону/, який
серед іншого визначає й правовий режим регулювання забезпечувальних обтяжень
рухомого майна, боржником поряд з особою, яка має виконати на користь
обтяжувача забезпечене обтяженням зобов'язання, є і майновий поручитель за
таким зобов'язанням.

З цих підстав
суд застосовує даний закон при вирішенні цієї справи, а тому твердження
представника позивача про інше є безпідставними.

Так, вимогами
ст. 24 Закону звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в разі
його здійснення в позасудовому порядку, здійснюється лише згідно з вимогами
даного Закону.

Статтею 27
Закону на позивача покладено обов'язок письмово повідомляти боржників про намір
звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому
порядку разом із визначенням конкретного, передбаченого для цього Законом
способу, що вчинюється разом з реєстрацією таких відомостей в Державному
реєстрі.

При цьому,
відповідно до ст. 22 Закону обтяжував і боржник повинні досягти згоди про максимальний розмір вимоги, яка
забезпечується обтяженням, тобто загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального
обтяження.

Слід зважити й
на те, що відповідно до вимог ст. 24 Закону використання іншого способу
звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права
боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися з тією ж вимогою до суду, наприклад, у разі недосягнення згоди з цього
питання між сторонами.

Наявність цих
обов'язків у позивача його представник заперечив і зазначених прав боржників не
визнав, у той час як банк заходів до їх виконання не вживав і про реалізацію
заставленого майна відповідачів не повідомляв.

Даним Законом
врегульовано детальну процедуру, способи і строки звернення стягнення на
заставлене майно з його подальшою реалізацією. їх недотримання позивачем, разом
з посиланням на домовленість про інше, на вимогах закону не ґрунтується і безпосередньо призвело до порушення
прав боржників, унаслідок реалізації заставленого майна не в
передбачений Законом спосіб, за значно меншою ціною від початкової, визначеної
умовами договору, яка за правилами згаданого Закону не встановлювалася.

Відповідно до ч.
3 ст. 6 ЦК України
сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх
змісту або із суті відносин між сторонами.

Зазначене вбачається із
встановлених судом правовідносин.

З наведених вище
підстав, суд доходить висновку про порушення позивачем прав боржників -
ОСОБА_4та ОСОБА_3.

5

З цього суд
зважує на ст. 13 ЦК України,
вимоги якої зобов'язують осіб при здійсненні своїх прав утримуватися від дій,
які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії пов'язані із
зловживанням правами в інших формах.

Судом
встановлено, що позивач в цій справі вийшов за межі наданих йому прав,
покладених на нього обов'язків не виконав і допустив порушення прав
відповідачів, а тому згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України, зазначене є підставою до відмови в задоволенні
його позову.

В той же час,
суд вважає, що договір застави укладений з відповідачем Паливодою відповідно до
ч. 1 ст. 628 ЦК України
не містить обов'язкових умов про які йдеться в Законі України „Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрації обтяжень" та суперечить йому, а тому на
підставі ч. 1 ст. 203 і ст. 215 ЦК
України даний договір слід визнати
недійсним, захистивши порушені права відповідача ОСОБА_3.

Таким чином,
зустрічний позов ґрунтується на вимогах Закону і підлягає задоволенню.

Керуючись
статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволені
позову Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку „Укрсоцбанк"
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3задовольнити.

Договір поруки №
1 від 7 серпня 2006 року укладений між АКБ
„Укрсоцбанк", ОСОБА_4та ОСОБА_3 визнати недійсним.

Рішення набирає
законної сили протягом 10 днів з дня його проголошення і може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подання в зазначений строк заяви про її оскарження
та протягом 20 днів після цього апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295
ЦПК України.