У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

10
жовтня 2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

Головуючого - Яреми А.Г.,

Суддів:             Левченка Є.Ф., Лихути Л.М.,

Охрімчук
Л.І.,    Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до сільськогосподарського виробничого кооперативу
(далі - СВК) ім. Котовського про стягнення заробітної плати та вихідної
допомоги,

в
с т а н о в и л а :

У серпні 2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що працював у
відповідача інженером з охорони праці, з 19 березня         2006 року його було звільнено на
підставі п. 1 ст.40 КЗпП України; за період роботи з                  1 жовтня 2005 року й до дня
звільнення його посадовий оклад наказами СВК ім. Котовського було визначено без
урахування мінімально гарантованого розміру окладу, визначеного Галузевою
угодою між Міністерством аграрної політики України, галузевими об'єднаннями
підприємств та Профспілкою працівників агропромислового комплексу України на
2003-2004 роки, зі змінами і доповненнями до неї, та відповідною Галузевою
угодою на 2006-       2008 роки;
зазначене порушення призвело також до виплати йому вихідної допомоги у розмірі
меншому, ніж належить.

Позивач просив визнати
незаконними накази СВК  ім. Котовського про
визначення його посадового окладу, стягнути 5357 грн. 42 коп. заробітної плати
та вихідну допомогу в сумі 3850 грн.

Рішенням Барського
районного суду від 19 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного
суду Вінницької області від 15 лютого 2007 року, позов задоволено частково,
постановлено стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну
плату в сумі 697 грн. 99 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення
про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
працював інженером з охорони праці
СВК ім. Котовського. Наказами № 10 від 1 вересня 2005 року та № 1 від 2
січня 2006 року затверджено штатний розпис кооперативу та розмір заробітної
плати кожного з працівників у зв'язку зі зміною розміру мінімальної заробітної
плати. Розміри посадових окладів, визначені Галузевою угодою між Міністерством
аграрної політики України, галузевими об'єднаннями підприємств та Профспілкою
працівників агропромислового комплексу України на 2003-2004 роки, Галузевою
угодою на 2006-2008 роки, кооперативом не враховувались

Задовольняючи частково позов, суд
виходив із того, що відповідач підтвердив наявність заборгованості по
заробітній платі перед позивачем в сумі 697 грн. 99 коп., тому зазначена сума підлягає
стягненню на користь ОСОБА_1; натомість його вимоги щодо стягнення заробітної
плати, виходячи з розміру, передбаченого Галузевими угодами, є безпідставними,
оскільки норми таких угод містять рекомендаційний, а не обов'язковий характер,
і кооператив відповідно до своїх повноважень прийняв рішення про те, що
заробітна плата працівникам підвищуватися не буде у зв'язку з незадовільним
фінансовим становищем господарства, наявністю значної заборгованості.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 34 Закону України “Про кооперацію” від 10 липня 2003 року трудові відносини
в  кооперативних організаціях регулюються цим
Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій
та правилами їх внутрішнього розпорядку. Кооперативна
організація самостійно визначає форми і систему оплати праці
своїх членів і  найманих працівників з
урахуванням вимог, встановлених законодавством.

Статутом СВК  ім. Котовського (п.
17.3) передбачене право кооперативу самостійно визначати форми і систему оплати
праці членів кооперативу та найманих працівників, однак з урахуванням норм і
гарантій, встановлених законодавством.

Статтею 9 Закону України “Про
колективні договори і угоди” від 1 липня 1993 року визначено, що положення
генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і  є обов'язковими для всіх суб'єктів, що
перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП
України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки,
ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри   надбавок, доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з
дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими
(регіональними) угодами.

Частинами
3, 4 ст. 97 цього Кодексу передбачено, що конкретні розміри тарифних  ставок (окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і
винагород встановлюються власником або уповноваженим ним  органом з урахуванням вимог, передбачених
частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права
в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці,
що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними
договорами.

За змістом зазначених норм
встановлені галузевими угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників
в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для
всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Суд у
порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК України на зазначені положення закону та
п.17.3 Статуту СВК  ім. Котовського уваги
не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних
правовідносин, неправильно застосував положення ст. 97 КЗпП України, ст. 9 Закону України “Про колективні договори і угоди”,
сконцентрував свою увагу лише на наявності у відповідача права самостійно
визначати форми і систему оплати праці членів кооперативу та найманих
працівників, однак не врахував того, що таке право кооперативу кореспондується
із його обов'язком дотримуватися при вчиненні відповідних дій норм і гарантій,
встановлених для працівників законодавством, у тому числі умовами галузевих
угод.

Не можна визнати обґрунтованим
посилання суду на те, що норми галузевих угод щодо оплати праці містять
рекомендаційний характер згідно п. 5.2 Галузевої угоди на 2003-2004 роки,
оскільки зазначеним пунктом передбачено покласти на Міністерство аграрної
політики України та органи роботодавців обов'язок проаналізувати наявність
діючих галузевих норм і нормативів праці, їх придатність до застосування; цей
пункт угоди ніяким чином не регулював питання оплати праці.

Посилання суду, як на одну з
підстав відмови в задоволенні позовних вимог, на те, що ОСОБА_1 не звертався до
СВК ім. Котовського з приводу встановлення йому розміру заробітної плати
відповідно до галузевої угоди, є безпідставним
так як застосування умов галузевих угод є обов'язком відповідача й не
залежить від наявності звернень працівників з цього приводу.

Апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, у порушення вимог ст.ст. 303,           315 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини
і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду
від 19 грудня 2006 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 15
лютого 2007 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Л.І.Охрімчук

Ю.Л.Сенін