МІСЬКИЙ СУД
м е н е м   У к р а ї н и
року                          Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого, судді
заочно розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим цивільну справу за позовною заявою Закритого акціонерного
товариства “Український мобільний зв'язок” до ОСОБА_1 про стягнення грошової
суми боргу за договорами про надання послуг мобільного зв'язку і стягнення суми
договірної санкції, яка забезпечує виконання зобов'язання,
Позивач звернувся до суду цивільної юрисдикції з зазначеним позовом в
порядку процесуальних вимог цивільного судочинства і просить суд стягнути з
відповідача на його користь грошову суму боргу за надані послуги за договором
про надання послуг мобільного зв'язку в розмірі 177 гривень 23 копійки, а також
суму договірної санкції, яка забезпечує виконання зобов'язання споживача
користуватися послугами зв'язку, які надаються ЗАТ „Український мобільний
зв'язок”, протягом 548 календарних днів з моменту підписання додаткової
угоди,   в розмірі 2934 гривень 60
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 17 червня 2005 року  між сторонами було укладено два договори про
надання послуг мобільного зв'язку, станом на 1 квітня 2006 року за відповідачем
виникла заборгованість за надані послуги зв'язку. Оскільки договори  припинені достроково, а відповідач
зобов'язалася користуватися послугами зв'язку протягом 548 календарних днів,
починаючи з дня підписання додаткової угоди, нарахована сума договірної санкції.
З підстав статті 158 частини 2 ЦПК України представник позивача заявила
клопотання про розгляд справи за її відсутності, не заперечуючи проти ухвалення
заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
в судове засідання не з'явився, заперечень проти
позову не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце
розгляду справи.
За таких обставин, враховуючи, що представник позивача не заперечував проти
вирішення справи на підставі наявних у справі доказів за відсутності
відповідача, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до
вимог ст. ст. 169 ч. 4, 224-227 ЦПК України.
Заочно з'ясувавши обставини у справі та дослідивши відповідні докази, суд
дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
червня 2005 року між ЗАТ “Український мобільний зв'язок” і відповідачем  було укладено два стандартних договори про
надання послуг мобільного зв'язку, форма і зміст яких затверджені позивачем.
обох договорів позивач, як виконавець послуг, зобов'язався надавати відповідачу
послуги мобільного зв'язку в межах території України та міжнародної лінії
відповідно до умов укладеного договору, правил користування мережами мобільного
зв'язку та тарифами, у свою чергу споживач послуг зобов'язався своєчасно оплачувати
рахунки за надані послуги, авансові внески за підключення і щомісячну абонентну
плату по всіх телефонах, зареєстрованих на його особовому рахунку.
чином, між сторонами було укладено договори про надання послуг, за якими,
згідно зі ст. 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі
вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується
оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
строки та порядок оплати послуг мобільного зв'язку встановлені згідно з
тарифами, що додаються до договорів.
березня 2006 року обидва договори припинені з підстав п. п. 5.2, тобто у
зв'язку з тим, що відповідач не оплатив заборгованість за надані послуги
протягом одного місяця після відправлення йому письмового повідомлення.
зобов'язання за ст. 611 ЦК України є одним з правових наслідків порушення
заборгованості відповідача за надані послуги зв'язку разом складає 177  гривень 23 копійок.
обставини підтверджуються наданими копіями договорів, додаткових  угод, звітів про баланс особового рахунку
абонента, інтерфейсів перегляду ДУ і розрахунків суми штрафу, звітів про баланс
особового рахунка абонента.
який прострочив виконання грошового зобов'язання, згідно зі ст. 625 ЦК України
на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, причому припинення
договору не припиняє зобов'язання оплатити надані послуги зв'язку.
суд дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, а тому сума боргу
за договорами підлягає стягненню з відповідача.
позовної вимоги про стягнення суми договірної
санкції, яка забезпечує зобов'язання, то за великим переконанням суду,
така на вимогах закону не ґрунтується і не може бути задоволена.
до п. 1.1 Додаткової угоди, укладеної між сторонами, споживач послуг мобільного
зв'язку зобов'язався за обома договорами користуватися послугами протягом 548
календарних днів з моменту підписання угоди.
1.2 Додаткової угоди встановлено, що у разі відмови абонента від основного
договору, до закінчення терміна, встановленого п. 1.1 угоди, або, коли дія
основного договору достроково припиняється на підставі п. 5.2 Договору,  у зв'язку з несплатою замовником послуг
наданих послуг зв'язку, на нього покладається відповідальність у вигляді сплати
на користь позивача санкції у розмірі 3.65 гривень за кожен день, що залишився
до закінчення строку дії Додаткової угоди, починаючи з дня відмови або
позовної заяви вбачається, що представник позивача визначає таку правову
конструкцію саме як санкцію, встановлену на підставі договору, згідно зі ст.
546 ЦК України, тобто як непоіменований вид забезпечення виконання зобов'язання.
основних договорів, укладених між сторонами, припинено 30 березня 2006 року з
підстав п. 5.2 Договору, у зв'язку з несплатою відповідачем наданих послуг
зв'язку, що, зокрема, підтверджується копією інтерфейсу перегляду ДУ.
зі ст. 546 ЦК України належне виконання зобов'язання може забезпечуватись,
зокрема, неустойкою (штрафом, пенею), тобто грошовою сумою або іншім майном,
які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником
зобов'язання. Однак договором або законом можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.
Суд,
враховуючи наведену норму Цивільного кодексу, не оспорює право сторін у
зобов'язанні забезпечувати належне виконання такого у спосіб, що не визначений
окремо цивільним законодавством, проте водночас зазначає, що, по-перше, хоча
сторони і можуть встановити у договорі інший спосіб забезпечення виконання
зобов'язання, такій спосіб не має суперечити імперативним нормам закону та
моральним засадам суспільства, а по-друге, підлягає чіткому визначенню те
конкретне зобов'язання, на забезпечення виконання якого спрямоване встановлення
такого способу забезпечення.
досліджених умов основних договорів про надання послуг зв'язку і умов
додаткових угод випливає, що визначена як договірний механізм забезпечення
виконання зобов'язання санкція, має за мету тільки забезпечення обов'язку
споживача користуватися послугами зв'язку протягом 548 календарних днів з
моменту підписання угоди.
висновок суду ґрунтується на тому, що сума санкції визначається з урахуванням
кількості днів, що залишаються до закінчення строку дії Додаткової угоди, і у
будь-якому разі момент виникнення акцесорного зобов'язання зі сплати суми
санкції пов'язаний з припиненням договору про надання послуг.
забезпечення виконання зобов'язання у такий спосіб не виконує функції
забезпечення належного виконання обов'язку споживача з оплати послуг зв'язку, а
виконує функцію примушення споживача користуватися послугами, що надаються
зі статтею 17 нової редакції Закону України “Про захист прав споживачів” від 1
грудня 2005 року неприпустиме обмеження права вільного вибору послуг, за
споживачем визнається його право вільно обирати послуги. Відповідно до ст. 5
Закону “Про захист прав споживачів” в редакції від 1 грудня 2005 року держава
не лише забезпечує споживачам захист їх прав, а також надає можливість вільного
вибору продукції (послуг, товарів, робіт), тобто саме на суд під час розгляду
конкретної справи покладений позитивний обов'язок з забезпечення правового режиму
вільного вибору послуг.
режим забезпечення прав споживачів і окремо вільного вибору послуг охоплюється
публічним порядком (правопорядком),
встановленим у державі, як однією з головних засад існування
цивілізованого і демократичного суспільства. Тобто публічний порядок як
динамічна система вбирає основи правового характеру, до яких безперечно
відноситься цивілізовані засади регулювання відносин між суб'єктами
господарювання і споживачами, принцип державного захисту прав споживачів.
умови, викладені в п. п. 1.1, 1.2 Додаткової угоди, не відповідають вимогам
законодавства про захист прав споживачів, як такі, що обмежують право споживача
порівняно з правами, встановленими у законодавстві, порушують принцип рівності
сторін договору встановленням непропорційних, недобросовісних і нерозумних
заходів відповідальності, суд з підстав ст. ст. 203 ч. 1, 215 ч. 2, 228 ЦК
України, оцінює зазначені умови правочинів з протизаконним змістом як нікчемні,
а тому до уваги не бере, оскільки вони не породжують жодних юридичних
Суд
тлумачить умови угоди з протизаконним змістом як нікчемні, оскільки  характерною особливістю нікчемних правочинів
є те, що сторони вправі таки правочини просто не виконувати, розглядаючи таки
як неіснуючі. Нікчемність зазначених умов є очевидною і не потребує
спеціального виявлення і підтвердження, правочин з протизаконним змістом не
може бути дійсним за жодних обставин. Таке казуальне тлумачення ґрунтується на
граматичному, логічному і системному тлумаченні норм ст. ст. 203 ч. 1, 215 ч. 2
ЦК України, загальновизнаному доктринальному тлумаченню. При цьому  суд зазначає, що у даному випадку не
застосовує доктрину як джерело права, а використовує в процесі пізнання норми
права та її дійсного змісту.
суд класифікував конкретні умови додаткової угоди з протизаконним змістом за
групою правочинів, які своїм протизаконним змістом також порушують публічний
порядок, такі є нікчемними також й згідно ст. 228 ч. 2 ЦК України.
на те, що правовий режим забезпечення прав споживачів охоплюється публічним
порядком,  встановленим у державі, сама
по собі категорія публічного порядку спрямована на забезпечення принципу
еквівалентності договірних умов, тому є нікчемним  правочин, який надмірно ущемляє інтереси
більш слабкої сторони у зобов'язанні. Саме такими є стандартні умови Додаткових
угод, що містяться у п. п. 1.1, 1.2., оскільки надмірно ущемляють інтереси
фізичної особи як споживача порівняно з інтересами більш економічно сильного
суб'єкта господарювання встановленням санкції за дострокове припинення
договору, яка за розміром перевищує суму боргу за оплату наданих послуг
зв'язку, що беззаперечно не може вважатися справедливим і розумним.
гарантією від порушення таких загальних засад цивільного законодавства як
справедливість і розумність стала норма статті 18 Закону України “Про захист
прав споживачів” в редакції від 1 грудня 2005 року, якій набрав чинності з дня
його опублікування в газеті “Голос України” 13 січня 2006 року, відповідно до
якої виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які
є несправедливими, зокрема, умови про встановлення  вимоги щодо сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад 50 відсотків вартості продукції) у разі
невиконання ним зобов'язань за договором. Тобто закон перетворив у жорстку
імперативну  форму існуючі об'єктивно у
праві засади регулювання цивільних правовідносин у сфері захисту прав
протиправним і таким, що суперечить засадам публічного порядку являються   не лише основні зобов'язання про
неприпустимість дострокового припинення договору за бажанням споживача, але й
несправедливе акцесорне зобов'язання, яке встановлює несправедливу
відповідальність за порушення такої умови.
чином, враховуючи все наведене, положення статті 548 ч. 2 ЦК України, за
якою  недійсність основного  зобов'язання спричиняє недійсність правочину
щодо його забезпечення, суд вважає, що позов в частині стягнення сум забезпечення
виконання зобов'язання, є протиправним.
щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК
підставі викладеного і керуючись ст. ст. 15, 16, 203 ч. 1, 215 ч. 2, 228, 546,
548, 611, 625, 901, 903 ЦК України, ст. 5, 17 Закону України “Про захист прав
споживачів” в редакції від 1 грудня 2005 року, якій набрав чинності з дня його
опублікування в газеті “Голос України” 13 січня 2006 року, ст. ст. 10, 11, 60,
61, 158 ч. 2, 179, 209, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд
Позовну заяву Закритого акціонерного товариства “Український мобільний
зв'язок” до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми боргу за договорами про надання
послуг мобільного зв'язку і стягнення суми договірної санкції, яка забезпечує
виконання зобов'язання - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства
“Український мобільний зв'язок” грошову суму боргу за надані послуги за
договором надання послуг мобільного зв'язку в розмірі сто сімдесят сім гривень
двадцять три копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства
“Український мобільний зв'язок” в порядку розподілу судових витрат суму
судового збору в розмірі п'ятдесяти однієї гривні, суму
витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі тридцять
гривень, а усього - вісімдесят одну гривню.
В решті позовних вимог - відмовити.
письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто судом, який його
ухвалив,  в порядку, передбаченому ст.
ст. 228, 232 ЦПК України.
Рішення
може бути оскаржено також позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим через Ялтинський міський суд шляхом подачі в
десятиденний строк з наступного дня після його проголошення заяви про
апеляційне оскарження і поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної
скарги або в порядку ст. 295 ч. 4 ЦПК України.

Рішення
суду набирає законної сили в порядку та строки, що передбачені ст. ст. 223, 294
ЦПК України.

СУДДЯ -