У Х В А Л А

Іменем
України

12 грудня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого               Григор'євої Л.І.,

суддів:                          Данчука В.Г.,              Барсукової В.М.,

Балюка М.І.,               Косенка В.Й., -

розглянувши в
судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2до ОСОБА_3,
ОСОБА_4про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними, відшкодування
моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4до ОСОБА_1, ОСОБА_2про
визнання договорів купівлі-продажу квартир дійсними, за касаційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2на рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 червня
2007 року,

встановила:

У грудні 2000 року ОСОБА_2. звернувся в суд із зазначеним позовом до
ОСОБА_3., мотивуючи вимоги тим, що 23 грудня 1997 року на Кременчуцькій
регіональній універсальній біржі було укладено два договори купівлі-продажу
квартир № АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3. не сплатила вартість цих квартир, та на
недотримання нотаріальної форми посвідчення спірних договорів купівлі-продажу,
просив визнати ці договори недійсними, стягнути з ОСОБА_3. 137 550 грн.
моральної шкоди. Уточнивши в червні                 2006 року та в березні 2007
року позовні вимоги, просив визнати недійсними спірні договори купівлі-продажу
вказаних квартир, переобладнаних у вбудоване нежиле приміщення - аптеку,
повернувши це приміщення йому та визнавши за ним право власності на вказане
приміщення; стягнути з ОСОБА_3. 137 500 грн. моральної шкоди

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від                       13 квітня 2007 року
позов ОСОБА_2., ОСОБА_1. задоволено частково. Визнано недійсними спірні
договори купівлі-продажу квартир, переобладнаних під нежиле приміщення -
аптеку; визнано право власності на вказані квартири, переобладнані під нежиле
приміщення - аптеку за        ОСОБА_2.;
відмовлено ОСОБА_2., ОСОБА_1. у задоволенні позову про стягнення моральної
шкоди; відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3., ОСОБА_4.; стягнуто
з ОСОБА_3.,                ОСОБА_4.
солідарно на користь ОСОБА_2., ОСОБА_1. 1 700 грн. судового збору.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від                                  25 червня
2007 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 квітня
2007 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2.,
ОСОБА_1. відмовлено; зустрічний позов              ОСОБА_3., ОСОБА_4. задоволено:
визнано дійсними спірні договори купівлі-продажу квартир; окрему ухвалу
Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 квітня 2007 року
скасовано.

У поданій до Верховного Суду України касаційній скарзі ОСОБА_1.,                ОСОБА_2. просять скасувати
рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 червня 2007 року та
залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що на підставі
договорів купівлі-продажу від          23
жовтня 1995 року та від 1 грудня 1995 року, посвідчених Першою Кременчуцькою
державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2. набув право власності на квартири №
АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської
області від 1 лютого 1996 року № 124 ОСОБА_2. надано дозвіл на перепланування
та переобладнання вказаних квартир шляхом їх об'єднання в одне жиле приміщення
та затверджено відповідний проект.

Як установлено судом першої інстанції, зазначене перепланування й
переобладнання з метою об'єднання двох квартир в одну з улаштуванням окремого
входу на вулицю Пролетарську та пожежного виходу у двір цього будинку було
виконане саме позивачем і фактично завершене в липні 1997 року, однак у
встановленому ст. 100 ЖК України та іншими нормативними актами порядку новий
об'єкт не був прийнятий в експлуатацію й зазначені зміни в плануванні квартир
не були ним зареєстровані.

Незважаючи на це, 23 грудня 1997 року між ОСОБА_2.  та ОСОБА_3. на Кременчуцькій регіональній
універсальній біржі укладено договори купівлі-продажу окремих квартир №
АДРЕСА_1, які, крім того, усупереч вимогам                                   ст. 227 ЦК
Української РСР не були нотаріально посвідчені.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 “Про судову практику в справах про визнання
угод недійсними”, договір купівлі-продажу жилого будинку
(квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору, у
тому числі й у випадку укладення договору на біржових торгах, оскільки  ст. 227 ЦК Української
РСР не передбачає іншої форми договору, ніж нотаріальну, і на дані угоди дія
Закону України “Про товарну біржу” не поширювалась.

Із зазначених вимог Закону обґрунтовано виходив суд першої інстанції при
ухваленні рішення про визнання цих угод недійсними.

Скасовуючи зазначене рішення, апеляційний суд дійшов помилкового висновку,
який суперечить вимогам закону, про те, що договори від                   23 грудня 1997 року про
купівлю-продаж спірних квартир не підлягали нотаріальному посвідченню.

За таких обставин рішення апеляційного суду в цій частині не можна визнати
законним і обґрунтованим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про
визнання цих угод дійсними, апеляційний суд неправильно застосував також норму
ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР та не врахував роз'яснення, викладені в ч.ч. 2,
3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від        28 квітня 1978 року № 3 “Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними”.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК
Української РСР суд вправі визнати угоду дійсною за вимогою сторони, яка
виконала угоду за умови, що на момент її вчинення не було перешкод для її
нотаріального посвідчення.

Між тим, як установлено судом першої інстанції, сторони
свідомо не звертались за посвідченням угод до нотаріальної контори у зв'язку з
наявністю передбачених законом перешкод для їх нотаріального посвідчення - у
зв'язку з відсутністю довідки-характеристики бюро технічної інвентаризації з
реєстрацією змін, що відбулися в об'єкті продажу, як того вимагає                       п. 50 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року  № 18/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 7 липня 1994 року за   № 152/361.

Таким чином, на момент укладення зазначених договорів
купівлі-продажу вони не могли бути нотаріально посвідчені, хоча й підлягали
обов'язковому нотаріальному посвідченню (ст. 227 ЦК Української РСР,            ч. 1
ст. 55 Закону України “Про нотаріат”), тому суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР
такий договір не може бути визнаний дійсним, оскільки на момент його укладення
він не міг бути вчинений сторонами з дотриманням вимог закону.

Крім того, суд першої інстанції на підставі матеріалів
кримінальної справи, інших письмових доказів, постанови слідчих органів
від                          2 лютого
2006 року про вчинення щодо ОСОБА_2. шахрайських дій при заволодінні його
квартирами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачами не було
сплачено позивачу вартість об'єктів купівлі-продажу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про недійсність спірних угод із поверненням сторін у
попередній до їх укладення стан з урахуванням установлених фактів та про
відсутність передбачених законом підстав для визнання їх дійсними відповідно
до                    ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР.

Скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права -                ст. ст. 47, 48, 227 ЦК
Української РСР - і дійшов помилкового висновку про дійсність укладених
сторонами 23 грудня 1997 року угод купівлі-продажу, а тому відповідно до ст.
339 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1,
ОСОБА_2задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 25 червня 2007 року
скасувати, залишити в силі рішення Автозаводського районного суду                 м. Кременчука від 13 квітня
2007 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                          Л .І.
Григор'єва

Судді:                                                                 М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

В.Й. Косенко

В.Г. Данчук