№22- ц-252/07р.                                                                          Головуючий 1 інстанції -
Категорія: стягнення боргу                                                            Божко В.В.
за договором позики                                                                   Доповідач- Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2007 року судова колегія судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого-судді:
Міненкової Н О.

суддів:                                     Гальянової І.Г.

Ларенка В. І.

при секретарі:        Набока
О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті
Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором
позики, -

ВСТАНОВИЛА: в червні 2006 року позивач звернувся до суду з
позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних
вимог, просив стягнути з відповідачки на його користь
борг за договором позики суму еквівалентну 600 доларів США, що складає 3060 грн та суму, еквівалентну 2640 доларів США за просрочення грошового зобов*язання, що складає 13 464 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачкою
було укладено договір позики, на підставі якого він передав їй 600 доларів США 18 вересня 2002 рокута які відповідачка зобов*язувалась віддати до 01.01.2003 року зі сплатою 10% щомісячно від загальної суми боргу,
тобто 60 доларів США щомісяця.

18.07.2003 року відповідачкою було
складену другу розписку як гарант повернення боргу та процентів до
25.09.2003 року, однак своїх зобов*язань відповідачка не виконала

Справу розглянуто судом за
відсутності відповідачки. Рішенням
Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2006 року, позов задоволений. З ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 стягнуто 16.524 грн. заборгованості за договором позики.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане
рішення суду та передати справу на новий розгляд
до того ж суду, іншому складу суду, посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим.
що суд розглянув справу за її відсутності не маючи доказів того, що вона
належним чином повідомлялась про час на місце судового
засідання, повідомлень про виклик в суд вона не отримувала. Крім того, посилається на те, що суд першої інстанції невірно застосував закон, який регулює правовідносини, які
виникли між нею та позивачем, а також не врахував ту
обставину, що позивач пропустив строк позовної
давності, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні його
позовних вимог.

В запереченнях
на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, та стягуючи з відповідачки заборгованість
за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що виниклі між сторонами правовідносини регулюються
ст.ст.625,1047 ЦК України в редакції 2003
року.

Між тим, судом першої інстанції
встановлено, підтверджено наявними в справі
доказами та не оспорюється відповідачкою, в особі свого представника, при розгляді справи судом апеляційній інстанції, що

2002
року між позивачем та відповідачкою
було укладено договір позики, відповідно до якого позивач
передав ,а відповідачка отримала суму, еквівалентну 600 доларів США, які зобов*язувалась повернути не пізніше

2003
року, а також зобов*язувалась
сплачувати позивачеві щомісячно 10 процентів в сумі, еквівалентній 60 доларів США (ас. 6).

18.07.2003 року відповідачкою було складено
другу розписку як гарант повернення боргу в сумі еквівалентній 600 доларів США та процентів в сумі, еквівалентній 1300 доларів США до 25.09.2003 року (а.с.7), однак своїх зобов*язань вона не виконала.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, щодо договору позики 18.09.2002 року, які закінчились 25.09.2003 року -остаточним терміном повернення відповідачкою боргу, тобто до 01.01.2004 - набрання законної сили ЦК
України в редакції 2003
року.

Враховуючи зазначене,
правовідносини, які виникли між сторонами, повинні регулюватись ст.ст.374, 170, 214 ЦК України в
редакції 1963 року ( ст.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року), а не ст.ст. 1047,625 ЦК України в редакції 2003 року, які при вирішенні спору застосував суд
першої інстанції

Як вбачається із договору позики, він був укладений
сторонами з урахуванням повернення відповідачкою, як боргу, так і 10 щомісячних процентів від суми боргу
(ас.6), що ст.170 ЦК України в редакції 1963 року не допускалось. При цьому, вказаним
договором не було передбачено розміру процентів за просрочення
відповідачкою зобов*язань по поверненню боргу.

За таких обставин, позивач має право на отримання від
відповідачки основної суми боргу в розмірі 3060 грн.(600 доларів США по курсу 505 грн. за 100 доларів США) та 3 процента річних з просрочено! суми боргу на
підставі ст. 214 ЦК України в редакції 1999 року, в сумі 272 грн.70 коп.( 3060грн. х 3 % : 100% х 36 міс), а не 10 щомісячних процентів від суми боргу, як
встановив суд першої інстанції.

Оскільки, суд першої інстанції неправильно застосував до
правовідносин, які виникли між сторонами норми
матеріального права, то це, відповідно до п.4 ч. 1 ст.309 ЦПК України ,є підставою для
скасування рішення суду від 18 жовтня 2006 року з ухваленням нового рішення та частковим
задоволенням позовних вимог позивача з зазначених вище підстав.

Між тим, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності, належним
чином не повідомив її про час та місце судового засідання,
є безпідставними, оскільки як вбачається із матеріалів
справи, вона повідомлялась судом про час та місце судового засідання на 25.09.2006 року, однак судова повістка була
повернута відділенням зв*язку в зв*язку з
закінченням строку її зберігання (ах. 12-13).Оскільки відповідачка за отриманням
судової повістки у відділення зв*язку не з*явилась, то про час та
місце судового засідання на 18 жовтня 2006 року, вона повідомлялась судом у відповідності до вимог
ч.З ст. 76 ЦПК України ( ах. 18-20) , та що, відповідно до ст. 169 ЦПК України, не перешкоджало
суду розглянути справу за її відсутності.

Крім того, є безпідставними доводи відповідачки про те, що позивач
звернувся до суду з вказаним позовом після закінчення строку позовної давності, оскільки, як вбачається із матеріалів справи,
відповідачка визнавала борг за договором позики
від 18.09.2002
року, який вона повторно зобов*язувалась
повернути позивачеві 25.09.2003 року .Зазначене підтверджується її розписка від 18.06.2003 року( ах. 7 ), а визнання боргу, відповідно до СТ.79 ЦК України в редакції 1963 року, перериває перебіг строку позовної давності. Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав 21.06.2006 року, тобто в межах встановленого законом строку для
звернення за захистом своїх прав.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.І ст. 309,313,
316,317,319,218 ЦПК України, ст.ст.170,214,374 ЦК України в редакції 1963 року, судова колегія ,-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова
від 18
жовтня 2006 року.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши з ОСОБА_1 на його користь 3060 гривень заборгованості за договором позики та 272 гривні 70 копійок

процентів річних в зв*язку з
просроченням виконання грошового зобов*язання.

В іншій частині позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту

його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку

безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня

набрання ним законної сили.