Справа 2-567 2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року                                                                м.Яворів

Яворівський
районний суд Львівської області в складі: головуючого- судді Гуцал І.П.

при секретарі -
Максимчук О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові цивільну
справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та
зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю
майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних
відносин, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким
поділити спільне з відповідачкою ОСОБА_2 майно, виділивши йому грошову
компенсацію частки вартості житлової квартири АДРЕСА_ 1в розмірі 25 325,00 грн.
та половину вартості меблів в комплекті в розмірі 4150,00 грн., а усього на
загальну суму 29 475,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 16 червня 2005 року
відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління
юстиції Львівської області зареєстровано розірвання шлюбу з відповідачкою.
Житлова квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу 18 грудня 2003 року, а відтак
належить йому разом з відповідачкою на праві спільної сумісної власності. Крім
цього, за час шлюбу були придбані меблі, які знаходяться в квартирі АДРЕСА_2, і
яка знаходиться в спільній сумісній власності позивача, відповідача та їх двох
дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, а саме: набір меблів „Славута" - 2700 грн., два
мякі ліжка - 2300 грн., книжкова шафа - 500 грн., телевізор „Панасонік" -
1300 грн., два килими розміром 2x3 м - 1500 грн., а всього на суму 8300 грн.
Загальна вартість спільного майна, яке підлягає поділу становить 58950 грн.
Вказаний комплект меблів використовується відповідачем по місцю свого
проживання.

ОСОБА_2
звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить прийняти
зустрічний позов до розгляду в одному провадженні з позовом ОСОБА_1. до
ОСОБА_2. про поділ спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_2право
особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 123,4 м.кв.
та коморою в підвалі під літерами XVII та XVIII
площею 60,4 м.кв. Свої вимоги мотивує тим, що з Романюком М.С. перебувала у
шлюбі з 22 жовтня 1983 року по 16 червня 2005 року. Однак спільне проживання і
сімейні відносини з ним тривали до 05 лютого 2003 року. З 05 лютого 2003 року
до розірвання шлюбу (16.06.2005р.) між сторонами фактично припинились шлюбні
відносини. Під час перебування в шлюбі позивач і відповідач проживали в
АДРЕСА_2. Позивач 05 лютого 2003 року залишив сім"ю і переїхав на постійне
місце проживання в м.Львів, де постійно проживає до цього часу. За час
спільного проживання позивача з відповідачем єдине майно, яке спільно придбане
і підлягає поділу є зазначені позивачем меблі та речі домашнього вжитку. Іншого
майна, що підлягає поділу, не було набуто. Відповідач після фактичного
припинення шлюбу до сімейного бюджету коштів не вносив. З лютого 2003 року вона
проживає одна з сином ОСОБА_4. Шлюбних відносин не відновлювали. 18 грудня 2003
року позивач за свої власні та позичені кошти придбала трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1 вартістю 50 613 грн. відповідно до договору купівлі-продажу від
18.12.2003р. Загальна площа цієї квартири складає 123,4 кв.м. з коморою в
підвалі площею 5.кв.м. Однак підвальне приміщення, яким фактично користуюється
і володіє позивач, має площу 60,4 м.кв., а комори в підвалі площею 5,0 кв.м в
цьому підвалі взагалі не існує. Ця комора знаходиться в проекції квартири №2
цього будинку в підвальному приміщенні і використовувалася також попереднім
власником квартири, який вказав позивачу на цю комору під час продажу квартири.
Участі в придбанні цієї квартири відповідач не брав. Тому його позов про поділ
майна подружжя є безпідставним, не підтвердженим ніякими доказами. Кошти на
придбання квартири відповідачу частково позичив її батько ОСОБА_5, і розрахунок
за цю квартиру позивач здійснювала Продавцю гр.ОСОБА_6 тривалий час після
укладення договору купівлі-продажу  за
свої власні заощадження.

Гр. ОСОБА_1. позовні вимоги підтримав та звернувся до суду із заявою про
розгляд цивільної справи без його участі.

В
судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2. -ОСОБА_7. заявлених
позовних вимог не визнав та пояснив, що

відповідачка перебувала з позивачем у шлюбі з 22 жовтня 1983 року по 16
червня 2005 року. Від подружнього проживання у позивача та відповідачки є двоє
дітей: син ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_1. та син ОСОБА_4- ІНФОРМАЦІЯ_2 Спільне
проживання і сімейні відносини у цього подружжя фактично тривали до 05 лютого
2003 року. З цього часу шлюбні відносини між ОСОБА_1. та ОСОБА_2. фактично
припинилися та більше не поновлювалися до цього часу. Позивач 05 лютого 2003
року виїхав в інше місце проживання і з сім"єю не проживав. Після
припинення шлюбних відносин до сімейного бюджету коштів не вносив. З 2003 року
ОСОБА_2. проживає одна з сином ОСОБА_4, так як її старший син проживає окремо
зі своєю сім"єю.

В грудні 2003 року за свої власні та позичені кошти ОСОБА_2. придбала
трьохкімнатну квартиру в АДРЕСА_1 Кошти на купівлю квартири їй частково позичив
її батько ОСОБА_5. Крім цього, продавець цієї квартири гр.ОСОБА_6 погодився на
оплату з відтермінуванням. Позивач ОСОБА_1. участі в придбанні квартири не
брав, нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу цієї квартири проходило
без його присутності. Зазначена в договорі купівлі-продажу площа комори в
підвалі не відповідає дійсності, так як фактично площа комори, яка знаходиться
в проекції квартири в підвальному приміщенні становить 60,4 кв.м. Саме коморою
зазначеної площі користувався попередній власник цієї квартири, який і вказав
ОСОБА_2. на цю комору під час продажу квартири. Комори, як такої, площею 5,0
кв.м в підвалі не існує. Комора в підвалі не є самостійним обєктом, що підлягає
окремо передачі у власність, а передається разом з квартирою в момент
приватизації. На момент приватизації площа комори в підвалі складала 62,4
м.кв., але після проведення ремонту в коморі підвалі ОСОБА_2. вона складає 60,4
м.кв. Так як квартиру придбано за кошти ОСОБА_2., то вимоги позивача про
виплату йому половини її вартості є безпідставними. Що стосується виплати
половини вартості за комплект меблів, то враховуючи, що в ОСОБА_2. є на
утриманні неповнолітній син ОСОБА_4, а позивач не сплачує аліментів, то такі
вимоги позивача є теж безпідставними, а тому в позові в цілому слід відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, перевіривши докази по
справі, суд встановив наступне.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона по справі зобовязана
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і
заперечень.

Згідно
ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному,

повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі
доказів.

Судом
встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   22 жовтня 1983 року був укладений шлюб, який
зареєстрований відділом ЗАГСу м.Яворова.

16 червня 2005 року відділ реєстрації актів цивільного стану Яворівського
районного управління юстиції Львівської області зареєстрував розірвання шлюбу
мію ОСОБА_1. та ОСОБА_2., про що зроблено актовий запис за №135.

Від подружнього проживання у позивача та відповідача є двоє дітей: син
ОСОБА_3- ІНФОРМАЦІЯ_1. та син ОСОБА_4- ІНФОРМАЦІЯ_2

За час спільного проживання ОСОБА_1. та ОСОБА_2. придбали набір меблів
„Славута", два мякі ліжка, книжкову шафу, телевізор „Панасонік", два
килими розміром 2x3 м. Позивач оцінює вартість придбаного цього майна на суму
8300 грн. Відповідач не заперечує вартості цих речей, а тому їх вартість
вважається бесспірною.

18 грудня 2003 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу, за яким
придбала у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1загальною площею 123,4
кв.м. з коморою в підвалі.

Суд не враховує доводи позивача про те, що факт його перебування в шлюбі
породжує правові підстави для права власності на майно, яке придбане за час
їхнього з відповідачем окремого проживання у зв"язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин. В цьому випадку суд виходить з наступного:
фактичне припинення шлюбних відносин та не проживання ОСОБА_1. спільно з сімєю
з лютого 2003 року підтверджено в судовому засіданні свідком Станьком Г.І.
Укладення 18 грудня 2003 року договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 без
участі позивача ОСОБА_1. підтверджується свідком ОСОБА_6, який являвся попереднім
власником цієї квартири.

Одночасно свідок ОСОБА_5. дав свідчення про те, що він особисто дав
відповідачу ОСОБА_2. частину грошей в розмірі 35 000 грн. для придбання
квартири в м.Львові за умови повернення цих коштів в майбутньому. Свідок
ОСОБА_6 дав свідчення про те, що повністю за продану квартиру ОСОБА_2.
розрахувалася в кінці 2005 року.

На
основі представлених та проаналізованих доказів суд приходить до висновку, що
при вирішенні спору щодо прав власності на квартири АДРЕСА_1є можливим
застосувати п.6 ст.57 Сімейного кодексу України.

Згідно з ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" приватизація державного житлового фонду -відчуження квартир та
належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.д.)
державного житлового фонду на користь громадян України. З наведеної вище норми
закону вбачається, що передачі у приватну власність громадянам України в
процесі приватизації підлягають квартири разом з належними господарськими
спорудами і приміщеннями в обсязі (розмірах), в яких громадяни користувались
такими квартирами на момент приватизації, при цьому, підвал не є самостійним
обєктом, що підлягає окремо передачі у власність, а передається разом з
квартирою в момент приватизації. Площа комори в підвалі, що була в користуванні
мешканців квартири №2 на момент приватизації складала 62,4 кв.м., що
підтверджується свідченнями ОСОБА_6 Таким чином, з моменту передачі у приватну
власність квартири АДРЕСА_1, попередні власники набули у власність квартиру з
урахуванням положень ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового
фонду" - включно з коморою у підвалі 62,4 м.кв., яка після проведення її
ремонту та проведення уточнюючої технічної інвентаризації становить 60,4 м.кв.
Судом встановлено, що комори в підвалі площею 5,0 кв.м., яка зазначена в
правовстановлюючому документі, в цьому будинку не існувало та не існує, а тому
ця помилка спричинила неточність при укладенні договору купівлі-продажу
квартири.

Суд також приходить до висновку, що загальна площа комори в підвалі, яка
знаходиться у власності гр.ОСОБА_2. становить 60,4 м.кв.

Оцінюючи докази в їх сукупності, що були добуті та досліджені в судовому
засіданні, суд приходить до висновку, що при розгляді справи доведено, що
вартість спільного майна ОСОБА_1. та ОСОБА_2. становить 8300 грн., а квартиру
АДРЕСА_1 разом з коморою в підвалі площею 60,4 м.кв. є особистою приватною
власністю ОСОБА_2!.

Керуючись ст.ст.Ю, 11, 60, 81, 88, 123, 212, 213, 218 ЦПК України, п.6
ст.57, 60, 69, 70, 71 СК України, ст.1, 8 Закону України „Про приватизацію
державного житлового фонду", суд, -

ВИРІШИВ:

Позов
ОСОБА_1   задоволити   частково.

Поділити
спільне з ОСОБА_2     майно    та

виділити
ОСОБА_1  грошову  компенсацію частки вартості меблів в розмірі
4150,00 грн.

Стягнути   з
ОСОБА_2   в   користь
ОСОБА_1   4150,00 грн. в рахунок
грошової компенсації частки вартості меблів та 51 грн. судових витрат. Всього
підлягає до стягнення 4201,00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволити. Визнати за
ОСОБА_2право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 123,4 м.кв. та коморою в підвалі під літерами XVII  та XVIII  площею 60,4 м.кв.

Стягнути з ОСОБА_1в користь ОСОБА_2 81,00 грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Львівської області шляхом подання через Яворівський районний суд Львівської
області протягом десяти днів з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження та подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів після подання
заяви про апеляційне оскарження.

Рішення
виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.