АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ                                  УКРАЇНИ

13 березня  2007
року                                                                                м.
Одеса

Колегія суддів   судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого -
Кварталової А.М.,

суддів -Левенця Б.Б., Галушко Л.А.,

при секретарі -
Чебан Н.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1до
ТОВ „Тирас" про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку
та середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з
роботи,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Ренійського районного суду Одеської області від 15 травня 2006р,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2006 року позивач
ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до ТОВ „Тирас" про стягнення грошової
компенсації за невикористану відпустку та середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні з роботи згідно ст. 117 КЗпП України.

В обгрунтування
своїх вимог посилався на те, що працюючи у відповідача з 01.10.2003р. на посаді
робочого 02 серпня
2004р, був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. При звільненні
йому не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за весь період
праці та не проведено і не виконано з ним розрахунок при звільненні. 24 лютого 2005р.
він звертався до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації за
невикористану відпустку, однак відповіді не отримав, компенсація за
невикористану відпустку по теперішній час не виплачена, а тому звернувся до
суду для захисту своїх прав.

Відповідач позов
не визнав, посилаючись на те, що компенсація за невикористану відпустку була
невизначена позивачу в зв'язку з відсутністю коштів, а в подальшому позивачу
пропонували отримати компенсацію в сумі 544
грн., однак він її не отримав ,
тому вини підприємства в цьому не має.

Рішенням
Ренійського районного суду Одеської області від 15 травня 2006
року позов задоволено частково. Суд стягнув з ТОВ „Тирас" на користь
ОСОБА_1. компенсацію за невикористану відпустку в сумі 544 грн. 60 коп. та
середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку в сумі 1790 грн., а всього 2334 грн.60 коп.

Справа  №22ц-374/07р

Головуючий в 1 інстанції - суддя  Зїкіна А.П.

Суддя - доповідач - Кварталова A.M.                                                    Категорія
ЦП -41

2

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що судом були порушені
норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають
обставинам справи. Суд повинен був провести розрахунок середньомісячного
заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст.117 КЗпП України за
період з 02.08.2004р. по 15.05.2006р. в розмірі 17 551 грн. 22
коп., але стягнув з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки
розрахунку в сумі 1790 грн. за
два місяця, що не відповідає вимогам закону.

Вивчивши
матеріали справи, заслухавши суддю -
доповідача, яка доповіла колегії суддів зміст оскаржуваного рішення, мотиви
і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення
суду в межах заявлених позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних
підстав.

Задовольняючи
позов позивача частково, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача
на отримання повного розрахунку при звільненні порушено і піддягає захисту, в
частині стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 544 грн. 60 коп., але
позовні вимоги у частині стягнення середньомісячного заробітку за весь час
затримки розрахунку підлягає задоволенню частково в сумі 1790 грн.(1040 грн. + 750 грн.), тобто з
часу звернення позивача до суду 15.03.2006р. до розгляду справи в суді,
оскільки затримка розрахунку при звільненні позивача 02.08.2004р. виникла не з
вини підприємства , тому що
позивач в своєму листі від 24.02.2005р. не вказав, яким чином відповідач може
перерахувати йому кошти, тобто переслати поштою, перерахувати на конкретний
банківський рахунок і таке інше, і тому після повідомлення про те, що
відповідач отримав його листа він до суду не звертався, а повинен був
звернутися, в зв'язку з чим затримка належної йому суми виникла з його вини.

Такі висновки
зроблені судом з порушенням норм трудового права при вирішенні трудового спору
між сторонами та з неправильним застосуванням норм матеріального права при вирішенні
вимог позивача за його позовом.

Рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з постановлениям
нового рішення на підставі ст.309 ч.1 п. 4 ЦПК України.

Відповідно до
ст.ст.116,117 КЗпП України і роз'яснень, які містяться у п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про
оплату праці» від 24.12.1999
року при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені
не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

У разі спору про
розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним
орган в усякому випадку повинен в зазначений у статті 116 КЗпП України
строк виплатити не оспорюванну ним суму.

Установивши при
розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою
розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від
підприємства установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки
розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності.

Колегією суддів
встановлено, що у період з 01.10.2003
року по 02.08.2004 року
ОСОБА_1. працював у ТОВ „Тирас" на посаді робочого (а.с.18-19).

Наказом № НОМЕР_2року
позивач звільнений з займаної посади за ст.38 КЗпП України - за власним
бажанням, з 02.08.2004р.(а.с.18).

3

Згідно вимог
КЗпП України і Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року позивачу
встановлена щорічна основна відпустка.

Після видання, 02.08.2004 року, наказу про
звільнення позивача з роботи, компенсація за невикористану відпустку в сумі 544 грн. 60 коп., що
належить йому від підприємства у день звільнення відповідач не нарахував.

24.02.2005 року позивач
звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплатити компенсацію за
невикористані дні відпустки, та вислати її на його адресу, або направити  довідку про середньомісячну заробітну плату
для звернення до суду.

Цей лист
отримано підприємством 02.03.2005р., про що не заперечував в суді апеляційної
інстанції представник відповідача, (а.с.4-5).

Суми коштів, які
належать позивачу на день звільнення -
02.08.2004 року, і які не оспорював відповідач, підтвердивши це у
довідці від НОМЕР_1(а.с.23),
та в суді першої інстанції про те, що загальна сума заборгованості ОСОБА_1. від
ТОВ „Тирас" складала 544
грн. 60 коп. за
невикористану відпустку, яка йому не виплачена відповідачем до теперішнього
часу, тобто до розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач її не
сплатив.

В суд
апеляційної інстанції представник відповідача надав лист за №3 від 24.01.2006р.
про те, що позивач був повідомлений про те, що він повинен звернутися до
підприємства для отримання компенсації за невикористану відпустку, і цей лист
позивач отримав згідно повідомлення
25.01.2006р.

Згідно ст.116 ЦПК України при
нарахуванні суми, належної працівникові при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою
зазначеної суми.

Оскільки
відповідачем порушені вимоги трудового законодавства відповідно строків
розрахунку при звільненні позивача з роботи (ст. 116 КЗпП України), і такий розрахунок не проведений
відповідачем по день розгляду справи судом апеляційної інстанції (ст. 117 КЗпП України), з
відповідача на користь позивача підлягають стягненню компенсація в сумі 544 грн. 60 коп. за
невикористану відпустку ,
яка належить йому від підприємства, і яка йому не виплачена у день
звільнення, а також -відповідні
суми, виходячи із середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з
02.08.2004р. по 25.01.2006р., коли йому стало відомо про те, що він може
звернутися до підприємства за отриманням компенсації за невикористану
відпустку, яка йому була нарахована підприємством.

Таким чином стягненню з відповідача на користь позивача
підлягають:

-    середня
заробітна плата за час затримки розрахунку з 02.08.2004р. по

25.01.2006р.,
тобто за 17 місяців ( з 02.08.2004р.
по 02.01.2006р.) складає 11479
грн.42

коп. та
з 02.01.2006р. по 25.01.2006р. за 16
робочих днів , виходячи
із середньої

заробітної
плати позивача - 675грн. 26 коп., згідно
довідки, яку надав в суд апеляційної

інстанції
представник відповідача,   складає у сумі
540,16 грн., а
всього 12019,58 грн.

- компенсація за невикористані дні відпустки складає 544 грн. 60 коп.

Всього підлягає стягненню з відповідача на користь
позивача 12564 грн.   18

коп. (11479,42+ 544,60+540,16), з зобов'язанням
відповідача нарахувати та утримати з нарахованої судом загальної суми
прибутковий податок та інші обов'язкові платежі.

Доводи
представників відповідача про те, що позивач не отримував компенсацію за
невикористану відпустку, тому що знав про її нарахування через свого батька, який працював на
підприємстві, є надуманими і нічим не підтверджені.

Згідно п.3ст.10
ЦПК України , кожна
сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Доказів про те,
що позивач був повідомлений про нарахування йому компенсації за невикористану
відпустку, відповідач не надав ,
як в суд першої інстанції так і в апеляційний  суд.

4

Колегія суддів
вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір (ст.79
ч.1 ЦПК України), який складає 125
грн.64 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі ЗО
грн.(ст.81 ч.3 п.2 ЦПК України).

Приймаючи до
уваги, що висновки суду не відповідають обставинам справи, суд порушив норми
матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про задоволенню позову частково.

Керуючись ст.ст.209,
303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п.п.3,4, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Ренійського районного суду Одеської області від 15 травня 2006р. скасувати, постановити нове рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1до Товариства з обмеженою відповідальністю „Тирас" задовольнити
частково.

Стягнути з
Товариства з обмеженою відповідальністю „Тирас"( вул. Маякська,2 с Великий Дальник
Біляївського району Одеської області) на користь ОСОБА_1компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 544
(п'ятсот сорок чотири) грн. 60
коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з
02.08.2004р. по 25.01.2006
року в сумі 12019,58
грн. а всього у сумі 12564.( дванадцять тисяч п'ятсот шістдесят чотири)
грн. 18 коп. з
утриманням прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

В інших позовних
вимогах ОСОБА_1до Товариства з обмеженою відповідальністю „Тирас"  відмовити.

Стягнути з
Товариства з обмеженою відповідальністю „Тирас" на користь держави судовий
збір у сумі 125(сто двадцять п'ят) грн. 64
коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі
30(тридцять) грн.

Рішення колегії суддів набирає законної сили з моменту
проголошення. Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку
протягом двох місяців з дня проголошення, через Верховний Суд України.