У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

7 листопада 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Барсукової В.М., Григор'євої
Л.І.,

Данчука В.Г., Косенка В.Й.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та позовом
третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про стягнення боргу, визнання права власності на нерухоме майно, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 19 грудня
2006  року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом
до                  ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що знаходилася з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1995 року до              18 лютого 2005 року. За час шлюбу
сторонами за взаємною згодою та домовленістю, за рахунок спільного сімейного
бюджету було набуте численне майно, яке відповідач у добровільному порядку
ділити не хоче. Після уточнення своїх вимог ОСОБА_1 просила провести в рівних
частинах поділ спільно набутого майна: квартири АДРЕСА_1 магазину з гаражем на два бокси, розташованого
АДРЕСА_2, а також стягнути на її користь грошову компенсацію в розмірі 21 500
гривень за її частку в спільній власності - реалізованому відповідачем
автомобілі марки “Рено Канго”, 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

У березні 2006 року ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов до
ОСОБА_1, в якому просив поділити також інше спільно набуте майно шляхом
стягнення на його користь 49 645 гривень грошової компенсації, оскільки
зазначене ним у позові майно ОСОБА_1 забрала без його відома, ліквідувала
спільно створене торговельне місце та продала автомобіль марки “Рено Канго”,
2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2

У квітні 2006 року батько відповідача, ОСОБА_3 як третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, звернувся з позовом до
ОСОБА_2  про стягнення боргу, визнання
права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що позичив останньому
кошти на придбання спірної квартири та магазину з гаражем.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 6 вересня
2006 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, у задоволенні
вимог             ОСОБА_3  відмовлено. Постановлено: визнати за ОСОБА_1
право власності на: 50/100 частин квартири АДРЕСА_1 50/100 частин магазину з
гаражем, розташованого АДРЕСА_2, та автомобіль марки “Рено Канго”, 2001 року
випуску, номерний знак НОМЕР_2, вартістю 53 000 гривень; визнати за
ОСОБА_2право власності на: 50/100 частин квартири АДРЕСА_1, 50/100 частин
магазину з гаражем, розташованого АДРЕСА_2, та автомобіль марки “Рено Канго”,
2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 40 000 гривень; стягнути з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 13 000 гривень грошової компенсації за різницю у
вартості автомобіля, а також 310 гривень судового збору.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Волинської області від 19 грудня 2006  року вказане рішення скасовано, позов ОСОБА_1
задоволено частково, зустрічний позов
ОСОБА_2 задоволено, у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовлено. Постановлено
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 500 гривень грошової компенсації за
різницю у вартості спільного майна подружжя. Вирішено питання про стягнення
судових витрат.

ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду України з касаційною
скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції й
направити справу на новий розгляд у суд першої інстанції, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим
є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
і визнаючи квартиру, магазин з гаражем та автомобілі спільним майном подружжя,
місцевий суд виходив із того, що вказане майно було набуте сторонами за час
шлюбу, а тому підлягає поділу.

Скасовуючи рішення місцевого суду й відмовляючи в
задоволенні вимог про поділ квартири та магазину з гаражем, апеляційна
інстанція виходила з того, що ОСОБА_1 не довела, що вказане майно придбане за
спільні кошти подружжя, оскільки судовим рішенням установлено факт придбання
цього нерухомого майна ОСОБА_2. за позичені у свого батька, ОСОБА_3, кошти, про
які             ОСОБА_1 не знала. Що
стосується придбаних за час шлюбу автомобілів, то, стягуючи на користь ОСОБА_1
різницю в їх вартості, суд правильно виходив із того, що це майно продане й не може
бути виділене сторонам у натурі.

Проте з таким висновком апеляційного суду в частині
відмови в задоволенні вимог про поділ квартири і магазину з гаражем погодитися
не можна, оскільки він суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила
звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між
сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених  ст. 61 ЦПК України.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах
матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,  що один з них не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу,
крім речей індивідуального  користування,
є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог п.п. 2, 4 ст. 65 Сімейного кодексу
України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах
сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто названі норми матеріального права припускають
існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше
кимось із подружжя.

З матеріалів справи, зокрема рішень колегії  суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області від 23 грудня 2005 року  (а.с. 47-50), якими скасовано рішення
Ковельського міськрайонного суду від 2 листопада 2005 року й залишено без
задоволення позовні вимоги виробничо-комерційного об'єднання “Полісервіс” до
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної
квартири та магазину з гаражем на два бокси, на які послався апеляційний суд як
на підставу відмови в задоволенні вимог про визнання вказаного майна спільним
майном подружжя та його поділ, убачається, що судом достовірно встановлено, що
спірне майно було набуте сторонами за час шлюбу, а не подароване ОСОБА_3 своєму
синові - ОСОБА_2

У порушення вимог указаних норм матеріального та
процесуального права апеляційна інстанція переклала обов'язок спростувати
презумпцію спільності майна на позивачку, а не на відповідача, який її
оспорював, що призвело до помилкового скасування правильного рішення місцевого
суду про визнання квартири й приміщення магазину з гаражем спільною сумісною
власністю подружжя та постановлення рішення про відмову у визнанні права
власності на них.

Оскільки апеляційною інстанцією помилково скасоване
рішення місцевого суду в частині задоволення вимог ОСОБА_1 про поділ квартири й
магазину з гаражем, то рішення апеляційного суду в частині відмови в
задоволенні цих вимог підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК
України,  із залишенням без змін у цій
частині рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Волинської області від 19 грудня 2006  року в частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_1 про поділ квартири та магазину з гаражем скасувати, а рішення
Ковельського міськрайонного суду від 6 вересня 2006 року в цій частині залишити
без змін.

У решті - рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

В.М. Барсукова

Л.І. Григор'єва

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко