Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
24 січня 2007 року                                                               м.
Колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2   до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи:
Маріупольська міська рада, Управління освіти Маріупольської міської ради, Універсальна
товарна біржа “Гарант Україна”, Азовська універсальна товарна біржа, приватні
нотаріуси Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_11, ЖКП
“Азовжилкомплекс” про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними,
вселення, визнання права на жилу площу за касаційною скаргою ОСОБА_6 на  рішення Орджонікідзевського районного суду м.
Маріуполя від 23 грудня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Донецької
області  від 28 лютого 2006 року,
в с т а н о в и л а:
У січні 2005 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися
в суд з даним позовом посилаючись
на те, що з 20 серпня 1991 року
ОСОБА_1 спільно з своєю дочкою ОСОБА_2 і чоловіком ОСОБА_12 були користувачами квартири АДРЕСА_1. У листопаді 1992 року
ОСОБА_1 від свого імені, без
згоди ОСОБА_12, приватизувала шляхом купівлі продажу дану квартиру у власника,
яким на той час був металургійний комбінат "Азовсталь". Рішенням Орджоникідзевського
районного суду м. Маріуполя від 28 грудня 1992 року даний договір купівлі - продажу квартири був визнаний
недійсним, а сторони приведені в попередній
стан. В подальшому дана квартира не приватизувалася і знаходилася в комунальній власності.
У травні 1999 року ОСОБА_1 позичила
у ОСОБА_3 3000 доларів США
і видала йому нотаріально завірену довіреність на розпорядження спірною квартирою. У зв'язку з тим, що в
обумовлений строк ОСОБА_1 не змогла повернути суму позики, ОСОБА_3 продав    25 грудня 1999 року дану квартиру по біржовому контракту ОСОБА_4, яка в
свою чергу також по біржовому контракту продала її 20 серпня 2002 року ОСОБА_5, який,
скориставшись послугами приватного нотаріуса, продав цю квартиру 2 грудня 2003
року  ОСОБА_6. Вважаючи, що видавши довіреність ОСОБА_3 на розпорядження квартирою, яка
фактично їй не належала, видала
неправомочний документ, а тому угода, яка укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по відчуженню спірної
квартири, є незаконною. Відповідно
всі подальші угоди по відчуженню спірної квартири, як і первісний договір купівлі - продажу
повинні бути визнані недійсними. Крім того, просила привести сторони в попередній стан, визнати за нею право користування спірною
квартирою, вселити її з дочкою в цю квартиру. Вважає, що з поважних причин пропустила строк для
звернення до суду, оскільки ОСОБА_3 завіряв її, що не скористається довіреністю на продаж квартири, розписку в отриманні грошей за дану
квартиру вона підписувала без вказівки дати на ній. Крім того, до 2001 року вона
проживала в спірній квартирі, була в ній зареєстрована, а згодом неодноразово зверталася в органи
прокуратури, важко захворіла,
лежала в лікарні, була визнана інвалідом. Просила поновити пропущений з поважних причин строк
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від             23 грудня 2005 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Донецької області  від  28
лютого 2006 року позов задоволено. Визнано недійсним біржовий контракт від 25
грудня 1999 року, укладений ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 з ОСОБА_4 про продаж
квартири АДРЕСА_1,  стягнуто з ОСОБА_1 на
користь      ОСОБА_4 3865 грн. Визнано
недійсним біржовий контракт від 20 серпня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про продаж цієї квартири, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3865
грн. Визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 2
грудня 2003 року між          ОСОБА_5 і
ОСОБА_6, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
4678 грн. Поновлено за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право користування спірною
квартирою, вселено їх в дану квартиру.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя
від  5 січня 2006 року визнано поважними
причини пропуску строку позовної давності та поновлено строк для звернення до
суду з позовом.

У касаційній скарзі
ОСОБА_6 ставить питання про скасування зазначених судових рішень і ухвалення нового рішення про відмову у позові, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального права.

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
позовні вимоги суд виходив з того, що ОСОБА_1 на  час видачі довіреності від 24
травня 1999 року на розпорядження спірною квартирою, не була власницею цієї
квартири і не мала права розпоряджатися чужим майном. Угода купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1 від 25 грудня 1999 року не
має юридичної сили, отже, не породжує тих прав і обов'язків на встановлення
яких вона була направлена, всі подальші угоди по купівлі-продажу спірної
квартири також підлягають визнанню недійсними.

З
такими висновками суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням  норм матеріального та
процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно
до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Як
роз'яснено у  п. 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року “ Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними” ( з подальшими змінами) угода може бути
визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в
кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних
юридичних наслідків.

Вирішуючи
спір, суд зазначених вимог закону та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України
не врахував, доводи і заперечення сторін належним чином не перевірив, в рішенні
не послався на норму закону і не зазначив з яких правових підстав визнає
недійсними угоди від 20 серпня 2002 року та від 2 грудня 2003 року, стороною в
яких позивачі не були.

За
правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_6 посилався на те, що він є добросовісним
набувачем спірної квартири, рішенням
Орджоникідзевського районного суду  м.
Маріуполя від 30 грудня
2004 року за його позовними вимогами ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 визнані такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 і не є власниками чи користувачами
цієї квартири, в силу вимог ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим
рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Зазначені в запереченнях на
позов обставини, суд належним чином не перевірив, не з'ясував які
правовідносини сторін випливають із цих обставин, характеру спірних
правовідносин, зумовлених встановленими фактами, які права, свободи чи інтереси
позивачів та ким були порушені, не визнані або оспорені на час їх звернення з
позовом, хоча з'ясування та перевірка цих обставин має істотне значення для
правильного вирішення спору.

Указані
порушення закону залишилися поза увагою
суду апеляційної інстанції.

За
таких обставин судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими,
підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя
від 23 грудня 2005 року, додаткове рішення цього ж суду від 5 січня 2006 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької області
від 28 лютого 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий:

А.В.
Гнатенко

Судді:

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук

В.Й. Косенко