- Справа №22-1154                              Головуючий у 1 інстанції Кротінов В.А.
15                                                    Доповідач
ІМЕНЕМ        УКРАЇНИ
8 лютого 2007р                                                 Апеляційний суд Донецької області
. головуючого   ВИСОЦЬКОЇ B.C.                                   :
суддів               ОСИПЧУК
участю   представника  позивача
ОСОБА_1   -   ОСОБА_4, представника ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в.м.Донецьку справу за позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_2; ОСОБА_3 про
визнання приватизації та свідоцтва на право власності недійсними, визнання
права на житлову площу та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_3. про визнання права на житлову площу, визнання приватизації
та свідоцтва на право власності квартири АДРЕСА_1 незаконними, посилаючись на
те, що в спірну квартиру він вселився разом
з відповідачами.в лютому 1998 року. Відповідачі були зареєстровані в спірній квартирі, він був зареєстрований
в гуртожитку за місцем  роботи. Органом приватизації   14 березня 2000 року видано свідоцтво про
право власності на зазначену квартиру в порядку приватизації. Проте
приватизація квартири була проведена з порушенням вимог Закону України
„Про приватизацію державного житлового фонду", згоди на неї він не давав.
Оскільки в спірній квартирі він постійно проживав,
вважає, що   мав права на її
приватизацію. Про приватизацію квартири він' дізнався під час порушення справи
про розірвання шлюбу в 2005 році. З цих підстав позивач ОСОБА_1 просив
погодилися з первісним позовом та звернулася, до суду із зустрічним позовом про
виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення
з підстав, передбачених ст, 168 ч.З ЖК України, посилаючись на"те, що  спірна квартира була отримана ними
двома взамін непридатної, є їх особистою власністю, яку вони отримали внаслідок
приватизації, та вона їм необхідна для  проживання. ОСОБА_1 з 1995 року був прописаним
у гуртожитку і працюючи на Донецькому
металургійному заводі знаходився за місцем роботи на квартирному  обліку для отримання квартири.
Позивачу ОСОБА_1 було відомо про
2000 році, вважають, що позивач не набув права на житлову площу та надав
суду доказів незаконності приватизації квартири.
Рішенням
Ленінського районного суду м. Донецька від 23 листопада 2006 року
задоволений позов ОСОБА_1: визнано за ним право на житлову площу в квартирі
АДРЕСА_1, визнані недійсними приватизація та
свідоцтво про право власності, виданого, представництвом Фонду Державного майна
України в м. Донецьку 14 березня 2000 року. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виселення відмовлено.

В апеляційних
скаргах ОСОБА_3,
ОСОБА_2   просять рішення скасувати,
постановити нове  рішення про задоволення
їх вимог про виселення, в задоволенні
первісного позову ОСОБА_1 про визнання права на житлову площу, визнання
приватизації та свідоцтва про власність недійсними відмовити, посилаючись на тс, що суд не дав належної оцінки доказам у
справі, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, судом неправильно застосовані норми
матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 апеляційну скаргу
підтримав, просив її задовольнити.

Представник
позивача  ОСОБА_4 заперечували
проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Представники Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради   в судове
засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в надісланому листі просили
розглядати справу у їх відсутності.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду частковому скасуванню, с постановлениям нового в частині
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на житлову площу, визнання приватизації та свідоцтва про право власності
недійсними; залишенню без змін в частині
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 про виселення, оскільки висновки
суду не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального та
процесуального права.

Задовольняючи
позов про визнання приватизації та свідоцтва про право власності недійсними,
суд виходив з того, що приватизація спірної квартири не була проведена у
відповідності до закону, оскільки
позивач придбав право па житло у спірній
квартирі, не зберігав право користування з іншому жилому приміщенні, а лише
зберігші там реєстрацію.

Проте з таким
висновком суду погодитися не можна..

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_1 була надана
згідно ордеру виконкому Ленінської районної Ради в м.
Донецьку 12.10.1995 року ОСОБА_6 (ОСОБА_2) па сім'ю у складі 2-х чоловік : їй та дитині ОСОБА_7 ( після шлюбу ОСОБА_3).
Квартира була надана взамін непридатної для проживання (а.с.155-157).

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_2 з лютого 1998 року постійно
зареєстрована та проживає в спірній квартирі разом з дочкою , що
підтверджується особовим рахунком. (а.с.І8), Позивач ОСОБА_1 знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 15 грудня .'990
року до 16 серпня 2005 року (а.с.138). Відповідачі за первісним позовом
наполягали на тому, що ОСОБА_1 ніколи не звертався з проханням до них про
вселення в установленому законом порядку, а зберігав за собою право на житлову
площу в гуртожитку, оскільки бажав отримання власного житла, іх поясненням суд
оцінки па дав, хоча вони не спростовуються будь-якими доказами, підтверджуються
актом (а.с.19).

Відповідно до змісту от. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача
жилогоприміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим жилим приміщенням, якщо вона
зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.

ОСОБА_1 не заперечував проти того,
що не звертався, з заявою про вселення в
установленому порядку, залишався прописаним в гуртожитку заводу, де знаходився на квартирному обліку. Оскільки
матеріалами справи підтверджено, що   ОСОБА_1
зберігав за собою право користування іншим жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2, суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про визнання за ним права на житлову.площу. Наявність
рішення суду від 29 вересня 2005 року про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив
право на житлову площу внаслідок не проживання з травня 1999 року, не може бути
підставою для визнання за ним права на житлову площу (а.с.152).

Відповідно до ст.ст. 5, 8 Закону
України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація
державного житлового фонду здійснюється уповноваженими
на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією,'та органами
місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами
у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача
займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову
власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх,
за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого
власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі
рішень відповідних органів приватизації. Передача квартир (будинків) у власність громадян оформляться свідоцтвом про
право власності на квартиру (будинок), яка реєструється в органах
приватизації і не потребує нотаріального посвідчення (п.п.3,5 ст.8
вищезазначеного Закону).

Представництво Фонду державного майна України в м. Донецьку на
підставі розпорядження НОМЕР_1 від 14.03.2000 року видало на спірну квартиру
свідоцтво про право спільної часткової (по 1/2 частки кожному) власності
на двох осіб : ОСОБА_6, ОСОБА_7, (а.с.61-64).

Таким чином, з моменту відповідного оформлення приватизації виникло право
власності на приватизоване жиле приміщення державного житлового фонду.

Оскільки позивач
ОСОБА_1 не набув права користування на' житлову
площу, наймачем якої була ОСОБА_2, тому його права приватизацією квартири
порушені не були. Суд першої інстанції не мав законних підстав для задоволення
позову про визнання приватизації недійсною.

Оскільки відповідно до вимог закону передача займаних квартир здійснюється

у власність лише за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно

мешкають в даній квартирі, відповідачі подавали письмову заяву,
приватизацію

спірно квартири слід вважати законною.

Оскільки
приватизація є передача квартир у власність громадян, яка здійснюється на
підставі рішення відповідних органів приватизації, визнання недійсною
приватизації тягне за собою визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру. Оскільки приватизація
квартири відповідала вимогам Закону, підстав
для визнання свідоцтва про право власності не вбачається.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що    рішення суду
першої інстанції суперечить нормам матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 заявлено
зустрічний позов до ОСОБА_1 про виселення з квартири. Вимоги неодноразово уточнювалися,
останнім чином заявлені на підставі ч. З ст.168 ЖК України, ст..47 Конституції
України (а.с.197-200, 212)  виходячи з
того, що спірна квартира знаходиться в
спільній сумісній власності позивачів на підставі свідоцтва про право власності
на квартиру та необхідна для їх проживання.

Висновки суду
про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення є
вірними.

Відповідно до ст. 11 ЖК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки з обставин справи
вбачається, що між ОСОБА_1, з однієї
сторони, на ОСОБА_2, ОСОБА_3, з другої сторони, не було укладено договору найму
жилого приміщення як на визначений, так і на невизначений строк, він не
може бути розірваний.

Керуючись ст. ст. 307 , 309 ч.1 п.
п. 3,4, 316 ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення
Ленінського районного суду м. Донецька від 23 листопада 2006 року в частині
визнання за ОСОБА_1 права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1, визнання
приватизації та свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, виданого
представництвом Фонду Державного майна України в м. Донецьку 14 березня 2000
року скасувати.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1,
визнанні приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру, виданого
представництвом Фонду Державного майна України в м. Донецьку 14 березня 2000
року відмовити.

Рішення в
частині відмови в задоволені зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення з квартири АДРЕСА_1 залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його
проголошення.

На рішення може
бути подана касаційна скарга до суду касаційної Інстанції протягом двох місяців
після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.