Справа № 22-Ц-237/07                                  Головуючий в
1 інстанції Поліщук С.В.
Категорія - 34                                                                        Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем    України

7 березня 2007 року.                                                                                    м.
Луцьк

Колегія суддів
судової палати в цивільних справах апеляційного суду Волинської

області в складі:

головуючого -
судді Завидовської О.Г.,
суддів: Осіпука В.В.,
Мудренко Л.І. при секретарі: Антонюк О.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

та представника відповідача ОСОБА_4
- ОСОБА_5

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання шлюбного договору недійсним за
апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на рішення Ківерцівського районного
суду від 16 січня 2007року.

встановила:

Рішенням Ківерцівського районного суду від 16 січня 2007
року позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені.

Визнано недійсним шлюбний договір від 23.03.2006року, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_1 в частині передачі у
приватну особисту власність ОСОБА_4 нерухомого майна -житлового будинку з
надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1, земельної ділянки
площею 0,15 га за даною адресою та іншого майна - транспортні засоби, право на
яке підлягає державній реєстрації.

8  апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати вказане судове

рішення, покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального

права та ухвалити нове рішення, яким   позовні вимоги залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та відповідач
ОСОБА_3, кожен зокрема, апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній підстав,
просили скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, кожен зокрема, апеляційну
скаргу заперечили, просили скаргу відхилити.

Апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст.97 СК України сторони, при укладенні шлюбного
договору, можуть домовитись про непоширення на майно, набуте ними під час шлюбу,
положень ст.60 СК України і вважати його спільною частковою власністю або
особистою приватною власністю кожного з них.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 23.03.2006року
укладено нотаріально посвідчений шлюбний договір між ОСОБА_3 та ОСОБА_4., за
умовами якого все рухоме і нерухоме майно набуте подружжям у шлюбі перейшло у
власність дружини ОСОБА_4
(а.с.8).

Встановлено, що ОСОБА_4, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3, 30.01.2004року на
підставі договору купівлі -продажу придбала житловий будинок в АДРЕСА_1
(а.с.11-12). Як вбачається з п.5.7 даної угоди покупцеві ОСОБА_4 було
роз'яснено зміст ст.60 Сімейного Кодексу України.

Судом правильно не взято до уваги доводи відповідача ОСОБА_3 та
представника відповідача ОСОБА_4, що придбаний будинок є приватною власністю
ОСОБА_4, оскільки на придбання будинку остання брала кошти в банку. Як
вбачається з п.2.1.5 договору іпотеки, де предметом іпотеки є даний житловий
будинок, предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності (13,14).

Відповідно до ч.5 ст.93СК України за шлюбним договором не може передаватись
нерухоме та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Враховуючи
зазначену норму Закону та вищенаведені обставини, суд дійшов вірного висновку,
що п. 2.2.3 шлюбного договору подружжя ОСОБА_3 суперечить ч.І ст. 203 ЦК
України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а отже є підставою для визнання правочину
недійсним.

Крім того, з досліджених в судовому засіданні доказів, а саме витягу з
Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.16)
22.12.2005року було накладено арешт на ½  частину житлового
будинку за адресою АДРЕСА_1. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від
20.02.2006року накладено арешт на належу ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку,
що знаходиться за вищевказаною адресою (а.с.19). Зазначені обставини
спростовують доводи апелянта про відсутність обтяження на вищевказане майно.

Відповідно до змісту ст.215 ч.З ЦК України
передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. З ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Апелянт не надала суду беззаперечних доказів, що даний правочин є дійсним,
і не порушує інтереси позивача та не суперечить чинному законодавству.

Отже, виходячи з вищенаведених підстав, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про задоволенні позовних
вимог позивача та визнання даного правочину недійсним.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у рішенні.

Оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його скасування колегія судців не вбачає.

Керуючись ст.ст.
307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія судців -

ухвалила:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного
суду від 16 січня 2007 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути
оскаржена до Верховного суду України протягом двох місяців з дня набрання
ухвалою законної сили.