АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007 року.
м.Одеса

Колегія  суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого: Косогор
Г.О.

суддів: Ісаєвої Н.В., Ткачук О.О.

при секретарі -
Забалуевій Г.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2006 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з участю
третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації м.
Одеси про стягнення грошової компенсації та по зустрічній позовній заяві
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання 1/4 частини квартири не спільною власністю
подружжя,

встановила:

У липні 2005
року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення грошової компенсації, посилаючись на те, що в період шлюбу з ОСОБА_1
ними була придбана квартира АДРЕСА_1. Відповідно до договору купівлі - продажу від 05 червня 2005 року частина
відповідача спірної квартири складає 1/4 частину. Власниками квартири також є
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 в рівних
частинах кожний. Оскільки квартира є однокімнатною, розподілу не підлягає,
просить постановити рішення, яким стягнути з відповідачів, на її користь та з
урахуванням частки неповнолітньої ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі 47 575
гривень з урахуванням заборгованості по аліментам.

У судовому засіданні ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги та
просить стягнути грошову компенсацію з відповідачів 108 577 гривень в
рахунок 3/8 частин
спірної квартири.

ОСОБА_1 надав до суду зустрічний позов, просить визнати,
що 1/4 частка спірної квартири не є спільною власністю подружжя, позов ОСОБА_2
не визнав, однак проти наявності права власності на 1/4 спірної квартири
неповнолітньої ОСОБА_5
не заперечує.

Головуючий у 1
-й інстанції - Гусєв
О.Г.

Справа №
22-ц - 1184 -2007

Доповідач -
Косогор Г.О.

Категорія -
12

ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнала.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позов ОСОБА_2 не визнали.
Зустрічні вимоги ОСОБА_1 визнали в повному обсязі.

Представник органу опіки та піклування Суворовської
районної адміністрації м. Одеси, який був притягнутий до участі у справі у
якості третьої особи без самостійних вимог, вважав, що позовна заява ОСОБА_2
підлягає задоволенню, за тих умов, якщо за ці кошти буде придбана інша квартира
для проживання неповнолітньої ОСОБА_5

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2006 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 108 577 гривень грошової компенсації за 3/8 частин квартири АДРЕСА_1, в
солідарному порядку. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення
Суворовського районного суду м. Одеси від 05
грудня 2006 року
скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивачки та
про задоволення його позовних вимог, вказуючи на те, що рішення суду
постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися, вивчивши матеріали справи й обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню
частково.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, та відмовляючи у позові
ОСОБА_1, районний суд виходив з того, що вважав достовірно встановленим той
факт, що 1/4 частина спірної квартири належить на праві спільної власності,
оскільки ОСОБА_1 придбав дану частину квартири в шлюбі з позивачкою. Таким
чином суд дійшов до висновку, що ОСОБА_2 належить 1/8 частина спірної
квартири. Крім того, поєднавши 14 частку зазначеної квартири, яка належить
неповнолітньої ОСОБА_5 з часткою матері, суд, враховуючі сумарну частину
квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у розмірі 3/8 частин, вирішив питання про
необхідність грошової компенсації за цю частину у сумі 108 577 гривень.

Однак погодитись з таким висновком районного суду не
можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми матеріального закону.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до
неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі пп.
З і 4 ст.309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове
рішення із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, сторони по
справі цього не заперечують, що з 1996
року по 4 квітня 2005 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 перебували у шлюбі, у якому народилась донька, ОСОБА_5. Після
розірвання шлюбу донька залишилася проживати разом з матір"ю. 5 червня
2001 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, якій діяв від свого імені та від імені
неповнолітній ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_1.

За поясненнями відповідача набута їм в період шлюбу
частка квартира придбана за його власні кошти, які він набув від продажу
приватизованої частки в іншій квартирі по ІНФОРМАЦІЯ_1. Данні пояснення
відповідача судом першої інстанції не прийняти до уваги з тих підстав, що за
думкою суду, сам факт продажу квартири ні є обов"язковою умовою того, що
всі виручені кошти від продажу квартири були використані для придбання спірної
квартири.

Дані висновки суду носять характер припущення, хоча
відповідно до вимог ст.212 ЦПК пояснення сторін підлягають перевірці та оцінці
поряд з іншими зібраними у справі доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до
свідоцтва про право власності на житло №НОМЕР_1,
однокімнатна квартира АДРЕСА_2
належала на підставі приватизації ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у
рівних частках. Дана квартира була продана 31 травня 2001
року за 16 400 гривень
та у тому ж складі власників 5
червня 2001 року,
тобто через 5 діб,
придбана однокімнатна квартира по вулиці Заболотного за 5 424 грн. При цьому,
ОСОБА_2  у склад власників включена не
була, згоду на продаж чи купівлю квартир не надавала, ніякого інтересу до цих
угод не проявляла, про порушення своїх прав не заявляла, джерел коштів для
придбання частки квартири не навела, на час покупки спірної квартири була
зареєстрована за іншою адресою у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3. Таким чином,
судова колегія вважає, що суд припустився порушень процесуального закону-
ст.ст.60,123 не дав оцінки доводам відповідача, віддав явну перевагу доводам
позивачки, іншим доказам належної оцінки також не дав, не навів у рішенні
мотиви їх неприйняття в якості доказів, тому дійшов до помилкового висновку про
те , що 1/4
частина квартири по вул. Ак. Заболотного, власником якої є відповідач, належить
позивачці на праві сумісної власності подружжя.

При з»ясуванні фактів, з якими закон пов»язує порушення
прав неповнолітньої дитини при регулюванні сімейних відносин, судом першої
інстанції не враховано, що відповідно до ч.І ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов»язки
щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а
розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на
обсяг їхніх прав і обов»язків(ч.2 ст. 141
СК України).

Крім того, відповідно до ч.8 ст. 7 СК України
регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.І ст. 177 СК України
батьки зобов»язані дбати про збереження та використання майна дитини в її
інтересах.

Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду,
позивачкою не надано будь-яких доказів, що позбавлення її неповнолітньої дочки
прав на нерухомість з виплатою компенсації її вартості здійснюється в інтересах
дитини.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що позов
ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 не
підлягає задоволенню, оскільки позивачкою не доказані обставини, з якими вона,
як з юридичними фактами, пов»язує свою матеріально-правову вимогу.

У позові ОСОБА_1 про визнання 1/4 частини квартири не
спільною власністю подружжя слід також відмовити, оскільки ці вимоги з огляду
на вищевикладене заявлені зайве. ОСОБА_1 здійснює своє право власності на 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 5 червня
2001 року, який никим не оспорено та він має юридичну силу. Правову оцінку
відношення сторін набули при розгляді позову ОСОБА_2 про стягнення грошової
компенсації за частину квартири. При таких обставинах судова колегія не вбачає
підстав для звернення за захистом нібито порушених чи обмежених прав ОСОБА_1
відповідно до вимог ст.З ЦПК України саме таким чином.

Керуючись ст. ст. 307,
309, 314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія.

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси   від 5
грудня 2006 року
скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4
з участю третьої особи органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації
м. Одеси про стягнення грошової компенсації за частину квартири та у
зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо визнання V* частини квартири
не спільною власністю подружжя, -відмовити
у повному обсязі.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту
його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги
протягом двох місяців з дня набрання законної сили до суду касаційної
інстанції.