Справа - 22ц-885/07                               Головуючий в 1 інстанції -
Категорія 11,13                                                                          Доповідач-
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2007
року колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської
області в складі: головуючого - Воробйової Н.С. суддів - Олійника В.І., Оношко
Г.М. при секретарі - Велицькому О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду від
25 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа -Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про визнання
недійсним договору дарування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія

встановила:

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати договір
дарування житлового будинку від 19.11.2004 року, згідно з яким їх батько
ОСОБА_1 подарував належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1
своїй дружині - ОСОБА_3 недійсним.

Посилались на те, що на час укладання договору їх батько
хворів цирозом печінки, зловживав спиртними напоями, в силу хвороби не міг
усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1
року їх батько помер.

Просили задовольнити їх позов та визнати недійсним договір дарування
відповідачці частини будинку, який належав батьку з підстав, передбачених ст.
225 ЦК України.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 25.12.2006 року в
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як
необгрунтоване та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог..

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких
підстав. Відповідно до ст.225 ЦК
України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона
не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом цієї

особи, а в разі її смерті -
за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 та ОСОБА_1
проживали з 2003 року разом, а в травні 2004 року зареєстрували шлюб.

ОСОБА_1- бувший військовослужбовець, капітан у відставці. У 1986 році був
обстежений ВВК в/ч 41566, за результатами якої був визнаний непридатним до
роботи в зоні іонізуючої радіації, захворювання отримав в період перебування на
військовій службі.

У зв"язку з захворюванням неодноразово перебував на лікуванні в
лікувальних закладах  шпиталі, у
відділенні торакальної хірургії Клініки пульмонології ГВКГ МО України м.Київа,
ЦМЛ м.Біла Церква, в Київській обласній лікарні.

З пояснень сторін, свідків в судовому засіданні видно, що в 2003-2004 роках
за ОСОБА_4 , як в медичних закладах, так і дома , здійснювала доглядала його
дружина ОСОБА_3

19.11.2004 року ОСОБА_1 подарував своїй дружині частину
житлового будинку розміром 49/100 частини з частиною господарських та побутових
будівель і споруд, що розташовані АДРЕСА_1.

Відмовляючи позивачам у задоволені позовних вимог, суд виходив з того, що
докази вчинення договору дарування з боку ОСОБА_4 в стані, який не давав йому
можливості розуміти наслідки своїх дій та керувати ними відсутні.

По справі проведено дві судово-психіатричні посмертні
експертизи : 10.08.2005 року ( КОСПИМО, с.м.т. Глеваха) та 23.06.2006 року -
повторна посмертна судово-психіатрична експертиза ( Київський міський центр
судово-психіатричної експертизи).

Згідно з висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи,
проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи з
урахуванням додаткових матеріалів та пояснень сторін, ОСОБА_1 під час укладання
договору дарування частини будинку 19.11.2004 року будь-якими психічними
захворюваннями не хворів і за своїм психічним станом міг розуміти наслідки своїх
дій та керувати ними ( а.с.177-184).

З пояснень свідків- лікарів та медичного персоналу, де лікувався ОСОБА_1,
дільничного терапевта за місцем проживання останнього, вбачається, що ОСОБА_1
тяжко хворів, але психічний стан його був нормальний, поведінка адекватна. Весь
час біля нього знаходилася його дружина. Твердження позивачів про те, що їх
батько на час укладання договору дарування зловживав спиртними напоями та, з
урахуванням його тяжкого захворювання, не усвідомлював значення своїх дій,
спростовуються зібраними по справі доказами.

З матеріалів справи встановлено, що при укладанні
договору дарування державним нотаріусом було перевірено дієздатність ОСОБА_4,
добровільність його волевиявлення. Дарувальник та обдарована були попередньо
ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, перебували
при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміли значення свої дій та їх
правові наслідки (а.с.23, 64).

З урахуванням викладеного, колегія вважає обґрунтованим висновок суду про
відсутність підстав для визнання договору дарування від 19.11.2004 року,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 недійсним.

Рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального
права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.
307, 308 ЦПК України, колегія

Ухвалила:

Апеляційну скаргу відхилити. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду
від 25 грудня 2006 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та
може бути

оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду
України протягом двох

місяців.