і м е н е м     у к р а
26 вересня 2007 року
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого      Патрюка М.В.,
суддів:              Данчука В.Г.,                           Прокопчука Ю.В.,
Костенка А.В.,                Пшонки М.П., -
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу,
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гадяцького районного суду Полтавської
області від 3 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області
від 5 грудня 2006 року,
в с т а н о в и л а:
У травні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від
4 липня 2005 року відповідач ОСОБА_2 засуджений за ст. 122 ч. 1 КК України до 1
року позбавлення волі, а на підставі ст. 1 п. “г”  Закону України від 23 червня 2005 року “Про
амністію”, звільнений від призначеного покарання. У вказаній кримінальній справі
№ 1-3, порушеній 22 липня 2002 року, вона була визнана потерпілою та цивільним
позивачем. Починаючи з 19 травня 2003 року, її інтереси в судах представляв
адвокат ОСОБА_3, який мешкає в м. Зіньків Полтавської області. За період, що
склав майже 2 роки, ним була надана правова допомога на суму 1 700 грн. і
здійснено витрати, пов'язані з явкою до суду, на суму 378 грн., які оплачені
нею та про стягнення яких вона звернулася до суду з даною позовною заявою,
оскільки при розгляді кримінальної справи їй було відмовлено в задоволенні цим
Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 3 жовтня 2006
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 5
грудня 2006 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування прийнятих у
справі судових рішень, посилаючись на порушення норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та відповідати на запитання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення у справі суперечать цим нормам.

Позивачка ОСОБА_1 вимогу про стягнення з відповідача 2 078 грн.
обґрунтовувала ст. ст. 79, 84 ЦПК України як її, потерпілої, витрати на правову
допомогу, у тому числі: 1 700 грн. за надані адвокатом юридичні послуги та 378
грн. витрат адвоката на придбання бензину для поїздок на власному автомобілі
для участі в розгляді кримінальної справи по обвинуваченню відповідача.

Суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що в силу                  ст. 93 КПК України при
визнанні винним підсудного суд постановляє стягнути з нього судові витрати.

З цього ж виходив і апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін.

При цьому суди не зважили, що відповідно до ст. 91 КПК України до судових
витрат відносяться:

1. суми, що видані і мають бути видані свідкам, потерпілим, експертам,
спеціалістам, перекладачам і понятим;

2. суми, витрачені на зберігання, пересилання і дослідження речових
доказів;

3. інші витрати, що їх зробили органи дізнання, досудового слідства і суди
при провадженні у справі.

Суди не з'ясували, до якої категорії з цього переліку судових витрат, що
виникли зі справи щодо обвинувачення відповідача, відносяться позовні вимоги та
яка правова норма регулює розмір відшкодування цих витрат потерпілій та не
зважили на вирок суду, яким позивачці відмовлено у поверненні витрат на правову
допомогу за відсутності такого відшкодування за нормами
кримінально-процесуального кодексу.

Не перевірено позовні вимоги й
нормами ст.ст. 79 84 ЦПК України, на які посилалася позивачка, і
положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590
“Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави” та ст. 85
ЦПК України, які передбачають види та граничний розмір відшкодування витрат,
пов'язаних з оплатою правової допомоги, витрат сторін і їх представників, що
пов'язані з явкою до суду.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 3 жовтня 2006
року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 5 грудня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:

М.В. Патрюк                                                                                  В.Г.
Данчук
А.В. Костенко
Ю.В. Прокопчук                                                                             М.П.
Пшонка