Справа №22-ц-157 2007р.                                             Головуючий у 1-й інстанції   Фоменко І.М.
Категорія 18                                                                  Суддя-доповідач                       Данильченко Л.О.
РІШЕННЯ

іменем
України

15
лютого 2007 року колегія суддів судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Сумської області у складі:

головуючого - Смирнової Т.В.

суддів - Данильченко Л.О., Ведмедь Н.І.

з участю секретаря судового
засідання - Рой Я.М.

та осіб, які беруть участь у справі
- апелянта ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_1

розглянула у
відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду Данильченко Л.О., пояснення ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної
скарги, заперечення на ці доводи ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, доводи скарги, колегія

суддів -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1
звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтував тим, що 20 червня 2003 року він передав ОСОБА_2 в лізинг автобус, з правом послідуючого викупу, про що свідчить розписка
відповідача. Згідно даної угоди, ОСОБА_2 зобов'язаний був виплатити ОСОБА_1 2000 доларів США до 01 жовтня 2003 року, однак він не виплатив коштів, хоча експлуатує
автобус. На сьогоднішній день автобус по вині відповідача приведений в неробочий стан, а тому не підлягає
поверненню.

Крім того, відповідач в період з 1 липня 2003 року по 16 серпня 2003 року згідно розписок взяв в борг у
позивача 1200 доларів СІЛА, які зобов'язався повернути до 16 листопада 2003 року, однак до цього часу борг не повернуто.

В зв'язку з цим, позивач просив стягнути борг з урахуванням прострочення платежів у сумі 22 512, 13 грн., моральну
шкоду, спричинену невиконанням зобов'язань, в розмірі 2 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2006 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу
інфляції, з урахуванням облікової ставки Національного банку України, у з урахуванням 3% річних у розмірі 22 512, 13 грн., моральну

2

шкоду в розмірі 500 грн., судовий збір в сумі 233,62 грн. (225,12+8,50) та витрати на ІТЗ в
сумі ЗО грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати
рішення суду першої інстанції у частині стягнення з нього коштів на повернення
боргу за придбання автобусу і прийняти нове рішення,
так як вважає, що суд невірно застосував норми
матеріального права та неповно з'ясував обставини справи.

Апелянт зазначає, що ніяких письмових угод (купівлі-продажу чи лізингу) між ним і позивачем не укладалось. Вважає, що розписка не
може вважатись будь-яким видом письмової форми
правочину, оскільки: по-перше, вона підписана лише
однією стороною, а не двома, по-друге, ця розписка є лише підтвердженням попереднього наміру ОСОБА_2 купити автобус у разі передачі ОСОБА_1 документів на автобус. Апелянт зазначає,
що позивач ОСОБА_1 не передавав ніяких документів на автобус, тобто з свого
боку не виконав існуючої між ними усної
домовленості. А тому апелянт вважає, що він має право відмовитись від автобусу і повернути його позивачу у тому ж
стані, що брав, тим більше, що ніякого ремонту
автобусу він не робив і не користувався ним.

Крім того, апелянт вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки розписку про намір купити автобус
відповідач ОСОБА_2 написав 20 червня 2003 року і тому саме з цієї дати повинен
рахуватися трьохрічний строк позовної давності.

Також апелянт зазначає, що його борг перед позивачем складає не 1200 доларів США (200+500+500), а лише останні
500
доларів, оскільки він повертав позивачу
200 доларів
і 500 доларів,
але не брав з позивача розписок про погашення боргу.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами склалися договірні правовідносини, що регулюються ЦК України - угода на передачу відповідачу в лізинг автобуса та
договори позики.

Оскільки відповідачем були порушені умови договорів, і відповідач ОСОБА_2 не виконав грошові зобов'язання, суд на підставі ст. 214 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача суму
боргу з урахуванням облікової ставки, встановленої
Нацбанком України за кожен день прострочення платежу за останні півроку прострочення, з урахуванням індексу інфляції за
весь час прострочення, а також 3%
річних від простроченої суми.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок невиконання відповідачем умов
договору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду
скасувати в частині стягнення вартості автобусу та відшкодування моральної шкоди і змінити рішення в частині розподілу
судових витрат з наступних підстав.

З

Як вбачається з матеріалів справи, 20 червня 2003 року відповідач ОСОБА_2 видав позивачу ОСОБА_1 розписку, в
якій зазначив, що він взяв в оренду автобус ЛАЗ
699Р держ. ном. НОМЕР_1 в робочому стані і комплектності та
зобов'язується до 1 жовтня 2003 року виплатити вартість автобуса
ОСОБА_1 в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень, еквівалент 2 000 (дві тисячі) доларів США. З моменту підписання даної розписки ОСОБА_2 несе повну відповідальність за збереження
автобусу (а.с.10).

Крім того, ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 три розписки про те,
що він взяв у ОСОБА_1 в борг кошти в сумі:

200 (двісті) доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 15 липня 2003
року (а.с.11);

500 (п'ятсот) доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 01 серпня 2003
року (а.с.12);

500 (п'ятсот) доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 16 листопада 2003
року (а.с.13).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта і вважає невірним висновок суду першої інстанції з приводу того, що між
сторонами був укладений договір лізингу з таких підстав.

Відповідно до Закону України «Про лізинг», в редакції, яка діяла на момент
надання розписки Волковим 20
червня 2003 року,
лізинг - це
підприємницька діяльність, яка спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів і полягає в наданні
лізингодавцем у виключне користування
на визначений строк лізінгоодержувачу майна, що є власністю лізингодавця або набувається ним у власність за
дорученням і погодженням з лізингоодержувачем
у відповідного продавця майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів (ст.1).

Згідно ст. З цього Закону, суб'єктами лізингу можуть бути суб'єкти підприємницької
діяльності.

Статтею 6 Закону, договір лізингу укладається
у формі багатосторонньої або двосторонньої угоди, договір має
бути укладений в письмовій формі та повинен відповідати вимогам
законодавства України.

Статтею 7 Закону передбачені істотні умови
договору лізингу.

Як вбачається з матеріалів справи, розписку, надану ОСОБА_2 (а.с.10) не можна вважати договором лізингу, як зазначає позивач
ОСОБА_1, оскільки по-перше, сторони у справі не були суб'єктами підприємницької діяльності,
по-друге, розписка не є двосторонньою угодою, по-третє, сторонами не дотримані істотні
умови договору лізингу.

За таких підстав, розписку надану ОСОБА_2 щодо автобусу, не можна вважати договором лізингу, оскільки, як встановлено в
засідання апеляційної

4

інстанції
із пояснень сторін по справ, між ними була домовленість про майбутнє укладення договору купівлі-продажу автобусу
ЛАЗ-6991, держ.ном. НОМЕР_1.

Позивач надав відповідачу спірний автобус, який і знаходиться на даний час у відповідача, відповідач гроші за автобус позивачу
не передав, тобто не розрахувався.

Договір купівлі-продажу автобуса між сторонами в установленому законом порядку не оформлено до цього часу. За таких обставин
стягнення судом вартості автобусу в сумі 2 тисячі доларів безпідставне.

Сторони також в апеляційній інстанції пояснили, що між ними не було ніякої домовленості про відшкодування моральної шкоди в
разі невиконання зобов'язань однією із сторін. Тому
і часткове задоволення судом позову про відшкодування
моральної шкоди не ґрунтується на матеріалах справи і діючому законодавстві.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів:

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2006 року в даній справі скасувати в частині вирішення спору про стягнення вартості автобуса, відшкодування моральної шкоди та відмовити в
цій частині позовних вимог.

Рішення цього суду в частині розподілу судових витрат змінити і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 72 грн. а не 233 грн. 62 коп., як
зазначив суд в рішенні.

В іншому - рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 07 грудня 2006 року в даній
справі залишити без зміни.

Дане рішення набрало законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня його проголошення.