№                                                                         інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

15 лютого 2007
року                                                                                  м.
Кривий Ріг

Колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді БАРИЛЬСЬКОЇ
А.П., суддів - ЛЯХОВСЬКОЇ І.Є., СОКОЛАН Н.О., при секретарі - ЮРОВСЬКІЙ О.Ю.,
за участю -ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в
м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
позивача ОСОБА_6 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від
05 червня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування квартири недійсним та
відшкодування моральної шкоди, додатковим позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, зустрічним позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про встановлення факту
прийняття спадщини, визнання свідоцтва про право власності, договорів дарування
та купівлі-продажу квартири недійсними, визнання права власності на спадкове
майно (треті особи - Житлово-будівельний кооператив «Світанок-23», Виконавчий
комітет Саксаганської районної ради в м. Кривому Розі, нотаріуси ОСОБА_8 та
ОСОБА_5),

ВСТАНОВИЛА:

23 липня
2004 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив усунути
перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідачку,
пославшись на те, що він придбав зазначену квартиру у власність у ОСОБА_7 за
договором купівлі-продажу від 03 липня 2004 року, посвідченим нотаріусом
ОСОБА_8, проте відповідачка, яка раніше подарувала цю квартиру ОСОБА_7, не
звільняє її.

28 липня
2004 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із позовом до ОСОБА_7 та просила визнати договір дарування зазначеної
квартири, укладений між нею і позивачем та посвідчений нотаріусом ОСОБА_5,
недійсним, а також відшкодувати моральну шкоду, посилаючись на те, що уклала
договір під впливом обману та помилки, оскільки вважала, що в обмін на квартиру
відповідач передасть їй у власність бар.

21
грудня 2004 року ОСОБА_2
подала додатковий позов до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в якому просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_7 продав квартиру, яку
вона йому подарувала і з приводу якої вона подала попередній позов, ОСОБА_6.

30
вересня 2005 року ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 звернулись із зустрічним позовом до своєї матері ОСОБА_2, а також
ОСОБА_7 і ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання свідоцтва
про право власності, договорів дарування та купівлі-продажу квартири
недійсними, визнання права власності на спадкове майно. На обгрунтування своїх
вимог вони зазначили, що 01 серпня 2003 року мати без їхньої згоди отримала
свідоцтво про право власності на спірну квартиру та подарувала її ОСОБА_7, в
той час як ця квартира була придбана ОСОБА_2 спільно
із їхнім батьком ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки вони були прописані
та проживали в квартирі, вважається, що вони прийняли спадщину, тому їм
належить по 1/6 частині жилого приміщення.

Згодом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись
з додатковим позовом до тих же осіб, в якому зазначили, що як співвласники вони
за життя батька мали право кожний по 14 частині квартири, тому просили визнати
за ними право власності в порядку спадкування на 13 частини квартири за
кожним.

Рішенням
Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 червня 2006 року:

· встановлений
факт прийняття ОСОБА_4 і ОСОБА_3 спадщини після смерті батька ОСОБА_9;

визнано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
виконавчим комітетом Саксаганської районної ради м. Кривого Рогу 01.08.2003р.,
частково недійсним;

· визнаний
недійсним договір дарування зазначеної квартири, укладений між ОСОБА_2 і
ОСОБА_7 та посвідчений 03.02.2004р. приватним нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5;

· визнаний
недійсним договір купівлі-продажу тієї ж квартири, укладений між ОСОБА_7 і
ОСОБА_6 та посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8;

· визнано
за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, кожному по 1/6 частині спірної квартири;

· за
ОСОБА_2 визнано право власності на 4|6 частини квартири;

· стягнено
з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 23896грн.;

· відмовлено
в задоволенні позовів ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_7

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інетерсах позивача ОСОБА_6 ставить питання про
скасування рішення суду та направлення справи на новий розгляд, посилаючись на
неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, ст. 114 ЦК України 1963р.,
яка регулює правовідносини щодо продажу, в той час як по справі встановлено, що
ОСОБА_2 не
продала, а подарувала квартиру ОСОБА_7 До того ж, ця стаття втратила чинність з
01 січня 2004 року, а договір дарування укладений 03 лютого 2004 року.

Перевіривши
законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги
та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом
першої інстанції правильно встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_2 від шлюбу із
ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і з яким вона проживала до його смерті, має
дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 12а.с. 116, 127).

Після
смерті ОСОБА_9 відкрилася
спадщина у вигляді 12 частини квартири АДРЕСА_1, оскільки подружжя придбало її
спільно під час шлюбу, сплативши повну вартість квартири 15 січня 1992 року
Житлово-будівельному кооперативу «Світанок-23», членом якого була ОСОБА_2 (т.
Іа.с. 209).

Спадкоємцями
першої черги за законом є дружина ОСОБА_2,
а також діти ОСОБА_4
і ОСОБА_3, які не
зверталися із заявою про отримання спадщини, проте фактично прийняли її,
оскільки з часу свого народження та на час розгляду справи постійно мешкали в
спірній квартирі і були зареєстровані в ній відповідно з 19 травня 1998 року та
з 30 червня 1995 року (т. 1 а.с. 117 - 119).

Рішенням
виконавчого комітету Саксаганської районної ради № НОМЕР_1 від 16 липня 2003
року на підставі заяви ОСОБА_2 01 серпня 2003 року їй було видане свідоцтво про
право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 113, 114, 162).

За
договором дарування від 03 лютого 2004 року, посвідченим 03 лютого 2004р.
приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_2 подарувала, а
ОСОБА_7 прийняв у дар спірну квартиру (т. 1 а.с. 55).

Визнаючи
цей договір недійсним та повертаючи сторони у первісний стан, суд першої
інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2
порушила вимоги ст. 4 Закону України «Про власність», відповідно якої
відчужувати належте йому майно може лише власник, а вона уклала договір
дарування на спірну квартиру в цілому, в тому числі і на частки, які їй не
належали.

Проте,
ухвалюючи рішення в цій частині позовних вимог, суд неправильно застосував
норми матеріального права, а саме статті 48, 114 та 145 ч. 3 ЦК України 1963р.,
не звернувши уваги на те, що спірна угода укладена 03 лютого 2004 року, тому на
неї не поширюється дія цих норм закону.

Крім
того, приймаючи рішення в цій частині справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 порушила вимоги
ст. 114 ЦК України
1963 року, не повідомивши в письмовій формі решту учасників спільної часткової
власності про намір подарувати свою частку сторонній особі.

Проте
такий висновок також не відповідає вимогам закону, оскільки право привілеєвої
купівлі частки в спільній власності виникає лише при продажу цієї частки.

На думку
колегії суддів, до даних правовідносин слід застосувати ст. 388 ч. З ЦК України 2003
року, згідно якої, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного
набувача в усіх випадках.

За таких обставин
позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3
про визнання недійсним договору
дарування квартири підлягає задоволенню.

Що ж
стосується права ОСОБА_2 на укладення договору дарування належної ій особисто
частки квартири, то колегія суддів виходить із положень ст. 361 ЦК України 2003
року,"відповідно якої співвласник має право самостійно розпорядитися своєю
часткою у праві спільної часткової власності.

Проте,
враховуючи, що на момент укладення договору дарування частка ОСОБА_2 в спільній
частковій власності на квартиру не була визначена, колегія суддів вважає, що
вона не мала права укласти договір дарування частки квартири, належної особисто
ій.

Згідно ч. 3 ст.
215 ЦК України
2003 року, якщо недійсність правочину

прямо не
встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа

заперечує його
дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин

може бути визнаний судом недійсним.

У зв*язку із неправильним
застосуванням норм матеріального права, рішення суду в частині визнання
недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 03 лютого 2004
року, необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення в порядку ст.
309 ч. 1 п. 4 ЦПК України, яким визнати недійсним в цілому договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений міш ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

В іншій частині
рішення суду не оскаржено.

Керуючись
ст. 303, 307, 309 ч. 4, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 червня 2006 року в частині
визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_7 03
лютого 2004 року, скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1
задовольнити.

Визнати
недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7,
посвідчений 03 лютого 2004 року приватним нотарійсом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № НОМЕР_2.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.