У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

18 липня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у
складі:

Головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Пшонки М.П.,

Лихути Л.М.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до колективного підприємства “Фірма
“Азовбудматеріали” про стягнення вартості вкладу в майні підприємства за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя
від 7 серпня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 26
жовтня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В травні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до колективного
підприємства “Фірма “Азовбудматеріали” про стягнення вартості вкладу в майні
підприємства, посилаючись на те, що був членом цього колективного підприємства
та його співвласником, однак після виходу з членів підприємства в травні 2002
року розмір належного йому до виплати вкладу відповідачем неправомірно
занижено.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 7 серпня 2006 року,
залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26 жовтня
2006 року, позов задоволено частково. Стягнуто з колективного підприємства
“Азовбудматеріали” на користь ОСОБА_1 305 грн. 91 коп. вартості його вкладу.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на
їх необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед
іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з
чим погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивач як член
колективного підприємства є співвласником у колективній власності на
підприємство і тому має право після припинення трудових відносин з ним одержати
вартість свого вкладу, який є пропорційним розміру його частки у статутному
фонді підприємства.

Однак, з таким висновком погодитися не можна.

Згідно зі ст. 4 чинного на час виникнення спірних правовідносин Закону
України “Про підприємства в Україні” відносини, пов”язані з підприємствами в
Україні, регулювалися цим Законом та іншим законодавством, що визначає окремі
особливості, сторони й види діяльності підприємств в Україні.

Право колективної власності та його здійснення на час виникнення спірних
правовідносин врегульовувалися Законом України “Про власність”, згідно з ч. 1
ст. 20 якого суб”єктом цього права є, серед іншого, колективні підприємства.
Виникає право колективної власності, зокрема, на підставі передачі державних
підприємств в оренду, викупу трудовими колективами державного майна (ст. 21
Закону України “Про власність”). Встановлюючи, що у власності колективного
підприємства є вироблена продукція, одержані доходи, а також майно, придбане на
підставах, не заборонених законодавством, ст. 23 Закону України “Про власність”
передбачала, що в цьому майні колективного підприємства визначаються вклади
його працівників. Розмір вкладу працівника визначається залежно від його
трудової участі у діяльності державного або орендного підприємства, а також
участі у збільшенні майна колективного підприємства після його створення. На
вклад працівника колективного підприємства нараховуються і виплачуються
проценти в розмірі, що визначається трудовим колективом виходячи з результатів
господарської діяльності підприємства. Працівникові, який припинив трудові відносини
з підприємством виплачується вартість вкладу.

Отже, відповідно до законодавства член колективного підприємства, який
припинив трудові відносини з ним, має право на одержання вартості визначеного
вкладу, а не частки в майні підприємства.

Оскільки відповідно до ст. 30 Закону України “Про власність” право
колективної власності здійснюють вищі органи управління власника (загальні
збори, конференції, з”їзди тощо), які можуть покладати окремі функції по
управлінню колективним майном на створені ними органи, встановлення засад
визначення розміру вкладу працівника колективного підприємства у майні
підприємства належить до компетенції зазначених органів.

Як Законом України “Про підприємства в Україні”, так і Законом України “Про
власність” визначення розміру вкладу працівника колективного підприємства
(члена підприємства) не пов”язувалось з певними межами або з відповідністю суми
вкладів працівників вартості всього майна підприємства чи розміру статутного
фонду.

В пункті 3.2 Статуту колективного підприємства “Фірма “Азовбудматеріали”,
затвердженого загальними зборами представників членів трудового колективу 21
квітня 2000 року та зареєстрованого у виконавчому комітеті Маріупольської
міської ради 4 жовтня 2000 року за № 493/жзю-2, зазначено, що майно фірми
належить членам трудового колективу, які є співвласниками фірми, на праві
колективної власності.

Однак, судом не з”ясовано, чи не суперечить це Закону України “Про
власність”, яким згідно з п. 1.2 Статуту підприємство має керуватись у своїй
діяльності.

Також не з”ясовано судом, чи узгоджується із Законом України “Про
власність” і Положення про дольову участь у власності, затверджене зборами
представників членів трудового колективу 21 квітня 2000 року, яке встановлює
порядок виплати частки у колективній власності при виході зі складу членів
трудового колективу.

Суду слід було взяти до уваги, що за наявності розбіжностей між нормами
Статуту, зазначеного Положення та Законом України “Про власність” їх слід
застосовувати з урахуванням положень цього Закону.

Як роз”яснено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1
листопада 1996 року № 9 “Про застосування Конституції України при здійсненні
правосуддя”, якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий
акт, який підлягає застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд
зобов”язаний застосувати закон, який регулює відповідні правовідносини.

За таких обставин суд дійшов передчасного висновку про те, що позивач є
співвласником майна колективного підприємства і вартість його вкладу є тотожною
вартості його частки у статутному фонді підприємства.

Таким чином, судом допущено порушення норм процесуального права, що
призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для  скасування
судового рішення з направленням справи на новий розгляд. Оскільки зазначене
порушення було допущено судом першої інстанції і не було усунено апеляційним
судом справу слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338, п. 2 ч. 1 ст. 344 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 7 серпня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької області від 26 жовтня 2006 року скасувати і
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

М.П.
Пшонка

Я.М. Романюк