УХВАЛА       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14   лютого   2007   року   колегія
суддів   судової   палати
у   цивільних   справах

Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в складі:

головуючого судді   - Іващенко В.В.,

суддів                         - Летягіної О.В.,

- Сінані О.М.,

при
секретарі  - Гребеннікової
Н.О.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.
Сімферополя від 04 грудня 2006 року,

встановила:

рішенням Залізничного районного суду
м. Сімферополя від 04 грудня
2006 року позов
ОСОБА_1 задоволено та зі ОСОБА_2 на користь
приватного підприємця ОСОБА_1 стягнуто суму
нестачі товарно-матеріальних цінностей у розмірі 17120 грн. 92 коп., на підставі договору про повну
матеріальну відповідальність, а також судовий збір та витрати на
інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи, що сплачені позивачкою при
поданні позову.

26 грудня 2006 року на судове рішення ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, відповідно до якої апелянт вважає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовані норми
матеріального права, а саме у порушення ст. 137 КЗпП України, не враховані обставини,
при яких було заподіяно шкоду, оскільки
склад під свою відповідальність вона не приймала, на той час ані трудовий
договір ані договір про повну матеріальну відповідальність з нею укладений не
був; наявність товару не перевіряла. Також вважає, що суд не врахував утримання
з неї позивачкою заробітної плати за один місяць. На підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції
скасувати, у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали
справи, заслухавши пояснення апелянта та її представника, які підтримали
апеляційну скаргу, а також пояснення ОСОБА_1 та її представників, яки просили
апеляційну скаргу залишити без задоволення, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступного.

Ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є приватним
підприємцем і відповідачка ОСОБА_2 знаходилася з нею у трудових відносинах. В
період з 30.06.2006 року
по 10.07.2006 року на
складах позивачки склалася нестача товарно-матеріальних цінностей на суму 17120 грн. 92 коп., у зв'язку з чим, відповідно до
договору про повну матеріальну відповідальність від 01.01.2006 року,
укладеного між сторонами, зі ОСОБА_2 підлягає стягненню зазначена грошова сума
у відшкодування майнової шкоди.

Обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та правильно,
на підставі всебічно досліджених доказів, що надані сторонами у судовому
засіданні, та яким судом
надано належну оцінку.

Справа № 22ц-1342/2007

Так з матеріалів справи
вбачається, що ПП ОСОБА_1 та ОСОБА_2. з червня 2005 року знаходились у трудових
відносинах без належного оформлення трудового договору. 01 січня 2006 року ПП ОСОБА_1 з комірником складу фурнітури ОСОБА_2
укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 9), згідно з п. 1 якого остання прийняла на себе відповідальність
за всі надані їй цінності та грошові кошти, що прийняті нею під звіт за
інвентаризаційним описом до підписання зазначеного договору. Відповідно до п. 6 договору, ОСОБА_1 прийняла на себе
обов'язок створювати нормальні умови праці та виробничу обстановку, що
забезпечує збереження прийнятих під звіт ОСОБА_2 матеріальних цінностей.

05.04.2006 року між
ПП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був письмово оформлений трудовий договір (а.с. 7-8), відповідно до якого ОСОБА_2 прийнята
на роботу комірником з заробітною платою у 350 грн.

Зі звіту про залишок
товару на складі, наданого ОСОБА_2 30.06.2006 року (а.с. 10-16), звіту по складу фурнітури станом на 10.07.2006
р. (а.с. 17) та акту прийму-передачі
товарно-матеріальних цінностей від 10.07.2006 р. (а.с. 69-76), вбачається, що сума нестачі
товарно-матеріальних цінностей у ОСОБА_2 на складі складає 17120 грн. 92 коп.

З таких обставин суд
правильно дійшов висновку про необхідність стягнення зі ОСОБА_2 17120 грн. 92 коп. майнової шкоди.

Доводи апелянта про те,
що судом першої інстанції не враховані обставини, при яких було заподіяно
шкоду, оскільки склад під свою відповідальність вона не приймала, на той час
ані трудовий договір ані договір про повну матеріальну відповідальність з нею
укладений не був, дія трудового договору переривалася, колегія суддів до уваги
не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та поясненнями
самого апелянта і його представника у судовому засіданні в тому числі й про те, що з червня 2005 року по 10.07.2006 року трудовий
договір не розривався.
Враховуючи, що ОСОБА_2 в червні
2005 року було
фактично допущено до роботи комірника, колегія суддів вважає, що з цього часу
між сторонами й було укладено трудовий договір відповідно до ст. 21 КЗпП України.

ОСОБА_2 та її
представником у судовому засіданні наявність доступу до складу сторонніх осіб
доведено не було. До суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати,
яку нібито утримано у відповідачки, остання не зверталася.

Таким чином колегія
суддів вважає, що судове рішення необхідно залишити без змін, оскільки воно
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Залізничного районного суду м. Сімферополя від 04 грудня 2006 року у цивільної справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, та може бути оскаржена протягом двох місяців
безпосередньо до Верховного суду України.