У х в а л а

іменем  україни

14  березня 2007 року                                            м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України у складі :

Головуючого -  Яреми
А.Г.,

Суддів :             Левченка Є.Ф.,  Лихути Л.М.,

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в  судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1до Головного управління праці і соціального захисту
населення Донецької облдержадміністрації, відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Ленінському районі м. Донецька про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров”я,

в  с  т
а  н  о  в  и
л  а :

У січні 2003 року
ОСОБА_1звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 12 вересня
1986 року під час виконання трудових обов”язків його було травмовано,  висновком МСЕК від 26 серпня 1993 року було
встановлено, що він втратив 60 % професійної працездатності, після чого він
звернувся до адміністрації установи, з якою перебував у трудових
відносинах,  із заявою про відшкодування
шкоди, проте йому було відмовлено.

Згодом позивач уточнив
свої вимоги і просив суд стягнути з Головного управління праці і соціального
захисту населення за період з 26 серпня 1993 року по 1 квітня 2001 року  втрачений заробіток в сумі 5111 грн. 14 коп.,
компенсацію за несвоєчасну виплату 2786 грн. 40 коп., одноразову допомогу 9645
грн., за заподіяну моральну шкоду 10000 грн., а також стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України в Ленінському районі м. Донецька 4044 грн.
10 коп. несплачених сум страхових виплат.

Рішенням Ленінського
районного суду м. Донецька від 28 грудня 2005 року позов задоволено частково,
постановлено стягнути з Головного управління праці і соціального захисту
населення  на користьОСОБА_1в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 5111 грн. 14 коп., компенсацію 2786 грн. 40
коп., одноразову допомогу 9645 грн., на відшкодування моральної шкоди 8000 грн.,
а всього 25542 грн. 54 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням від
9 березня 2006 року постановлено стягнути з Головного управління праці і
соціального захисту населення на користь держави судовий збір у розмірі 183
грн. 92 коп.

Рішенням Апеляційного
суду Донецької області від 21 червня 2006 року рішення Ленінського районного
суду м. Донецька від 28 грудня 2005 року в частині стягнення  8000 грн. на відшкодування моральної шкоди
скасовано, в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовлено; в
решті рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі
Головне управління праці і соціального захисту населення просить скасувати
ухвалені в справі судові рішення і постановити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга
підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1перебував у трудових відносинах з обласним
відділом соціального забезпечення з 1983 року. 12 вересня 1986 року його було
травмовано, про що складено акт форми Н-1. За висновком МСЕК від 26 серпня 1993
року позивачу було встановлено 3 групу інвалідності у зв”язку з втратою 60%
професійної працездатності внаслідок травми, що мала місце 12 вересня 1986
року, після чого він звернувся до адміністрації відділу соціального
забезпечення із заявою про відшкодування шкоди, проте йому було відмовлено. 1
листопада 2002 року ОСОБА_1звернувся з заявою до відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в Ленінському районі        м. Донецька і йому були призначені
щомісячні страхові виплати в розмірі 23 грн. 10 коп. з дня звернення до Фонду з
урахуванням розміру призначеної пенсії по інвалідності.

Задовольняючи позовні
вимогиОСОБА_1та стягуючи з Головного управління праці і соціального захисту
населення на його користь  втрачений
заробіток в сумі       5111 грн. 14 коп.
за період з 26 серпня 1993 року по 1 квітня 2001 року , компенсацію за
несвоєчасну виплату 2786 грн. 40 коп., одноразову допомогу 9645 грн. та 8000
грн. за моральну шкоду, суд виходив з того, що позивач має право на відшкодування
шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров”я, за рахунок організації, з якою він
перебував у трудових відносинах, ці виплати слід стягнути за період з 26 серпня
1993 року - дати висновку МСЕК.

З таким висновком в
основному погодився й суд апеляційної інстанції, зазначивши лише про те, що суд
першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача 8000 грн. за моральну
шкоду, тому що на день отримання травми відшкодування моральної шкоди не було
передбачено чинним на той час законодавством.

Проте з такими
висновками погодитись не можна.

Згідно пункту 2 статті
7 Закону України “Про страхові тарифи на загальнеобов”язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності” від
22 лютого 2001 року особам, які потерпіли на виробництві  до 1 квітня 2001 року страхові виплати
сплачуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України у випадку, коли право таких осіб на такі
виплати встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 40
Закону України “Про загальнеобов”язкове державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності”  від 23 вересня
1999 року страхові виплати проводяться потерпілому щомісячно в установлені
Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови
цього Фонду або рішення суду з дня втрати ним працездатності внаслідок
нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання.

Якщо справи про
страхові виплати розглядаються вперше по закінченні трьох років з дня втрати
потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку страхові виплати
провадяться з дня звернення.

Задовольняючи позовні
вимогиОСОБА_1та стягуючи з Головного управління праці і соціального захисту
населення на його користь  втрачений
заробіток за період з    26 серпня 1993
року,  суд наведені вище вимоги закону не
врахував, помилково вважав що при визначенні часу, з якого проводиться
стягнення, слід виходити з дня звернення до адміністрації установи, де працював
позивач, а не до органу, який вирішує питання про стягнення - тобто до суду або
відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків.

Апеляційний суд також не
звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення закону.

За таких обставин
ухвалені в справі судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338, ст. 341 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 336  ЦПК України, колегія суддів Cудової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу
Головного управління праці і соціального захисту населення Донецької
облдержадміністрації задовольнити частково.

Рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 28 грудня 2005 року, додаткове рішення цього
суду від 9 березня 2006 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від
21 червня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді :
Є.Ф.Левченко

Л.М.Лихута

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін