У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

4 квітня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Лихути  Л.М.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про
відшкодування матеріальної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1на ухвалу
Апеляційного суду Луганської області від 17 січня 2006 року,

в с т а н о в и л а:

В   березні 2004  року
ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначав, що 15.02.2004 р. на 12 км дороги Краснодон-Антрацит у Луганській
області сталася ДТП за участю автомобіля “Ауді-100” під його керуванням та
автомобіля “Лексус RX 300” під керуванням ОСОБА_2

Оскільки ДТП сталася з вини
відповідача, який порушив правила обгону автомобілів, позивач просив стягнути з
ОСОБА_2 завдану йому майнову шкоду.

Рішенням Свердловського міського суду Луганської області від  27.10.2004 р. позов задоволено: стягнуто
з  ОСОБА_2 на користь позивача 30246 грн.
22 коп. матеріальної шкоди, 300 грн. витрат на проведення експертизи та судові
витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 17.01.2006 р. рішення суду
першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до того ж
місцевого суду.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на невідповідність
висновків апеляційного суду фактичним обставинам справи та порушення норм
процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвали
апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню
з таких підстав.

Скасовуючи рішення місцевого суду та направляючи справу на новий розгляд до
місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять
доказів про вручення судової повістки ОСОБА_2. про час і місце розгляду справи,
а тому дійшов висновку про те, що судом першої інстанції були порушені
процесуальні права відповідача, передбачені ст. 27 ЦПК України.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки він
суперечить матеріалам справи та зроблений з порушенням норм процесуального
права.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 ЦПК України 1963 р., що діяв на час розгляду
справи, коли особа, яка викликається, не буде виявлена у місці проживання,
повістку вручають будь-кому з дорослих членів сім'ї, які проживають разом з
нею, а при відсутності їх - домоуправлінню або адміністрації за місцем роботи,
а в сільських місцевостях - виконавчому комітетові сільської Ради народних
депутатів. Службова особа, яка одержала повістку, зобов'язана під свою
відповідальність негайно вручити її належній особі.

В матеріалах справи є розписки про вручення відповідачу повісток про
розгляд справи місцевим судом 21.06.2004 р. та 27.10.2004 р. (а.с. 44, 45), що
були направлені ОСОБА_2. та отримані адресатом.

Згідно листа Краснодонського вузолу поштового зв'язку Луганської області
від 8.08.2005 р. за № НОМЕР_1 ці рекомендовані поштові відправлення, якими
ОСОБА_2. були направлені судові повістки, були вручені його матері (а.с. 88).

Апеляційний суд,  залишивши  поза
увагою  зазначені обставини, в порушення
ст. 94 ЦПК України 1963 р., дійшов хибного висновку про відсутність в
матеріалах справи належних доказів щодо повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи в місцевому суді.

З огляду на наведене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий апеляційний розгляд з підстав ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 333, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 17 січня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І.  Охрімчук

Я.М. Романюк