Справа № 22ц-1850/2007
Головуючий по 1-й інстанції: суддя
Доповідач: суддя -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2007 року                                                     м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі головуючого: Шабанової В.О., суддів: Стратіло В.І, Папоян В.В. при
секретарі КошмакТ.С, з участю представника відповідача ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні
апеляційного суду в місті Донецьку справу за апеляційною скаргою відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України в м. Селидове Донецької області
на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2006 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м.
Селидове Донецької області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідач - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві і професійних захворювань України в м. Селидове Донецької області
подав апеляційну скаргу на рішення Селидівського міського суду Донецької
області від 19 грудня 2006 року, яким
частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у
зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві.

Суд стягнув з
відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 29 000 грн., тоді як
позивач просив стягнути 50
000 грн.

Задовольняючи
позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з актом №74 від 17.07.2002 року з позивачем
07.07.2002 року
трапився нещасний випадок на виробництві і висновками МСЕК від 9.10.2002 року йому
встановлено 50% втрати
професійної працездатності у зв'язку з цим нещасним випадком безстрокового та
визнано інвалідом третьої групи. Крім того, йому показане лікування у психіатра
з приводу стресового розладу після травми, він потребує медикаментозного та
санаторно-курортного лікування.

Приймаючи до
уваги вказані обставини і посилаючись на Закон України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві і
професійного захворювання, які потягли втрату працездатності", суд
постановив рішення про стягнення вказаної суми в рахунок відшкодування
моральної шкоди на користь позивача.

Відповідач, не погодившись з таким
рішенням, подав апеляційну скаргу, вважає рішення необгрунтованим і таким, що
не відповідає фактичним обставинам справи, ухваленим з порушенням норм
матеріального і процесуального права. Апелянт посилався на те, що з 01.01.2006 р. набрав
чинності Закон України „Про Державний

2

бюджет
України на 2006 рік",
згідно з п.27 ст.77 якого
зупинена дія статей Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання,
які спричинили втрату працездатності" в частині відшкодування моральної
шкоди застрахованим особам. Тому вважає, що правових підстав для стягнення суми
у відшкодування моральної шкоди не існує.

Крім того, вказував, що для
стягнення моральної шкоди необхідно встановлення факту спричинення моральних
страждань. Вважає, що для встановлення такого факту необхідно мати висновки
МСЕК. У довідці МСЕК, яку позивач надав до суду, не вказано наявність в нього
моральних страждань. Також вважає, що судом не було встановлено які саме
негативні наслідки, у зв'язку з встановленим професійним захворюванням
спричинили моральні страждання. На думку апелянта суд не врахував, що позивачу
відділенням Фонду була сплачена одноразова допомога у сумі 8800 грн. та
призначені щомісячні страхові виплат, які компенсують моральні страждання.

У апеляційній скарзі йдеться також
про те, що до спірних правовідносин слід було застосувати вимоги ст.237-1 КЗпП
України, відповідно до якої моральну шкоду повинно відшкодувати підприємство,
на якому позивач отримав ушкодження здоров'я.

Апелянт просив
скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Від позивача письмових заперечень на скаргу не надійшло.

Заслухавши
доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої
інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Відповідно до
ч.І ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції
і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи.

З матеріалів
справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 01.04.1995
р. по 21.11.2002 р.
перебував у трудових відносинах з ДП «Селидіввугілля» ВП шахта «Україна» і був
звільнений за станом здоров'я на підставі п.2 ст.40 та ст.44 КЗпП України, що
вбачається з його трудової книжки (а. с. 8-12).

Під час
виконання трудових обов'язків 7.07.2002
року з ним стався нещасний випадок на виробництві, в результаті якого він
отримав трудове каліцтво, про що було складено акт за формою Н-1 від 17.07.2002 року (а.с.3-4).

Згідно з
висновками МСЕК від 9.10.2002
року йому вперше встановлено 50%
втрати професійної працездатності у зв'язку з цим нещасним випадком
безстроково з 9.10.2002 року, а
також визнано інвалідом третьої групи (а.с.5).

Проти цих обставин не заперечував і відповідач.

Відповідно до
статей 1, 3, 21, 43 ч.4, 46 ч.І та ч.2
Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої
визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосила право громадян на
належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності,
втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових
внесків громадян, підприємсгв, установ і організацій, а також бюджетних та
інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої
статті 4 Основ
законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
(далі Основи), є страхування від

3

нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Основами
передбачено відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним своїх трудових обов'язків
(п.4 ч.І СТ.25).

Відповідно до
ч.2 ст.4 Закону України „Про охорону праці" в редакції від 21 листопада 2002 року державна
політика а галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету
життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення
належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч.І ст.9 цього Закону
відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я
або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі
Закон).

Преамбулою
Закону передбачено, що він визначає правову основу, економічний механізм та
організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального
страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного
захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих
на виробництві.

Зазначені закони
України, по-перше спрямовані на соціальний захист працівників, які внаслідок
нещасного випадку чи професійного захворювання отримали ушкодження, що призвели
до втрати професійної працездатності, і по-друге, передбачають відшкодування
Фондом соціального страхування від нещасних випадків шкоди шляхом надання
потерпілим соціальних послуг та виплат, у тому числі відшкодування моральної
(немайнової) шкоди.

З урахуванням
конституційної значущості здоров'я як невідчужуваного та непорушного блага, що
належить людині від народження і охороняється державою, законодавець урегулював
обсяг та характер відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я нещасним випадком чи професійним захворюванням, і
передбачив комплекс заходів, спрямованих на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

Враховуючи
особливості захисту здоров'я потерпілого, поряд із відшкодуванням матеріальної
шкоди компенсується і моральна шкода за наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам незалежно від відшкодування майнової шкоди
передбачено статтею 1 Закону
України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності" і є одним із способів захисту особистих немайнових прав
працівника.

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик ( Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені Законом (стаття 21) соціальні послуги та виплати. Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту
громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності.

4

До страхових
виплат належать, зокрема, грошова сума, яка виплачується застрахованому за
моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт
„є" пункту 1 частини
першої статті 21, частина
третя статті 28 Закону).

Відповідно до
статей 23, 1167 Цивільного
кодексу України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, яких він зазнає. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна
умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як
право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження
здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому
моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає
працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна
працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Встановлення
Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків
відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого
державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від
нещасного випадку та професійного захворювання (стаття 3 )

Таким чином, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заподіяння позивачу
моральної шкоди умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок
відшкодувати цю шкоду незалежно від інших страхових виплат.

Доводи апелянта
про те, що у даному випадку обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди відповідно
до ст.237-1 КЗпП України необхідно покласти на підприємство, де позивач отримав
професійне захворювання є безпідставними і не заслуговують на увагу, оскільки
вони не основані на законі.

Спірні
правовідносини не врегульовані нормами КЗпП України, а спеціальною нормою - Законом України
„Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку
на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", яким передбачений Фонду щодо відшкодування моральної шкоди
постраждалим на виробництві незалежно від вини.

Що стосується
доводів апеляційної скарги відповідача про те, що положення Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності", які відшкодування моральної шкоди, призупинено Законом
України „Про Державний бюджет України на 2006
рік", вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до
ст.5 ЦК України
акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує
цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні
відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який
втратив в чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав
та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У даному випадку правовідносини
щодо відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на
виробництві виникли до введення в дію Закону України „Про Державний Бюджет
України на 2006 рік"
і тому положення цього закону не мають зворотної сили щодо травми, отриманої
позивачем у 2002 році.

5

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції щодо
встановленого розміру моральної шкоди, погодитись не можна.

Відповідно до
роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4, розмір
відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних
страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача
та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан
здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Ухвалюючи
рішення про стягнення з Фонду на користь позивача 29000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, суд не обґрунтував необхідності стягнення саме
такого розміру компенсації. Суду слід було прийняти до уваги доводи відповідача
про те, що у зв'язку з встановленням позивачу стійкої втрати професійної
працездатності у розмірі 50%
відділенням Фонду йому була сплачена одноразова допомога у сумі 8800 грн., призначені
та сплачуються щомісячні страхові виплати, він має можливість отримувати
санаторно-курортне та медикаментозне лікування.

За таких
обставин апеляційний суд, виходячи з засад розумності, виваженості та
справедливості, вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної
шкоди до 15 000 грн.

Керуючись
ст.ст.303-305, п.З ч.І ст. 307,
п.1 ч.І ст. 309,
313, ч.2 ст. 314, 316,
317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м.
Селидове Донецької області задовольнити частково.

Рішення
Селидівського міського суду Донецької області від 19 грудня 2006 року змінити.

Стягнути
моральну шкоду з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.
Селидове Донецької області на користь ОСОБА_1 у розмірі 15 000 (п'ятнадцять
тисяч) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене протягом двох
місяців з моменту набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.