Справа №22-1416 Категорія
Головуючий в 1 інстанції
Літовка В.В. Доповідач Висоцька B.C.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

8 лютого 2007 року                                                    Апеляційний
суд Донецької області

в складі

Головуючого ВИСОЦЬКОЇ B.C.

Суддів              ОСПИПЧУК О.В., БІЛЯЄВОЇ О.М.

При секретарі ПОМЕТУН С.М. З участю
позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, її представника
ОСОБА_4

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на
квартиру

ВСТАНОВИВ

В червні 2006 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконкому Краматорської міської ради,
ОСОБА_3 про
визнання права власності та розподіл квартири АДРЕСА_1, виділенні йому у власність ХА частку. Позивач зазначив,
що йому на праві власності належить 1/3
частка квартира адресою АДРЕСА_2. Дві інших частини належать відповідачці
ОСОБА_3 та
повнолітньому сину ОСОБА_5. Останнім часом погіршилися відносини з колишньою
дружиною, тому він шукав квартиру для обміну. З цією метою він звернувся до
сина від першого шлюбу ОСОБА_6, позичив у нього 4 000 доларів США
та придбав спірну квартиру на ім."я відповідачки ОСОБА_3 Після укладення
договору купівлі - продажу
відповідачка та син категорично відмовилися передавати йому у власність належні
частки в квартирі по АДРЕСА_2.
Відповідачка користується спірною квартирою, в тому числі і його х/% частиною,
чим порушуються його права.

В подальшому позивач ОСОБА_1
уточнив позовні вимоги, виконком виключив з числа відповідачів, просив визнати
за ним право власності на всю спірну квартиру АДРЕСА_1, оскільки квартира придбана за його власні кошти.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької
області  задоволені позовні вимоги
ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнуті
судові витрати 152 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3 просить
рішення скасувати, постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом
порушені норми матеріального права.

В судовому засіданні відповідач та її представник
підтримали   скаргу.

Позивач ОСОБА_1 та його
представник  заперечують   проти задоволення скарги, посилаючись на те,
що рішення  відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановлениям нового рішення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ч.І п.п. 3,4 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є

2

невідповідність висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального
права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що спірна
квартира є особистою власністю позивача відповідно до ст. 57 ч.І п. З, ч.б СК
України, оскільки набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належать йому
особисто та набуте ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним
припинення шлюбних відносин. Суд вважав доведеним, що гроші, за які була
придбана квартира, позивач отримав за договором позики у сина від першого
шлюбу, під час придбання майна шлюбні відносини з відповідачкою були припинені.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що сторони знаходилися в
зареєстрованому шлюбі з 20.02.
1981 року по 22.07. 2003 року
(а.с.8,15). Згідно договору купівлі -
продажу, посвідченого в нотаріальному порядку 1 липня 2003 року, тобто в
період шлюбу, ОСОБА_3
купила квартиру АДРЕСА_1,
передав гроші продавцю в розмірі 12
188 грн (а.с.53).

З обставин справи вбачається, що
ОСОБА_1 первісно звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання
права власності та поділ жилої квартири в натурі між власниками, виділення у
власність 1А частки квартири (а.с.4-5). При цьому позивач визнавав, що йому
належить лише 1А частина квартири.

Судом неправильно застосовані норми
матеріального права. Суд посилається на норми, передбачені ст. 57 СК України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, тоді як
оспорюваний позивачем договір укладено 1
липня 2003 року.
Таким чином, правовідносини сторін виникли під час дії Кодексу про шлюб та
сім'ю України та регулюються ст. ст.22,24,28 КпШС України.

Відповідно до ст. 22,24,28
КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також
одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному припиненню шлюбу, власністю кожного з
них.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції вважав доведеним, що шлюбні відносини сторін до придбання квартири
були припинені. Проте, будь якими доказами це не підтверджено.
Відповідачка  стверджувала, що вона
проживала з позивачем спільно до переїзду в спірну квартиру. Сторони розірвали
шлюб в органах РАГС у, будь які письмові чи інші докази, крім свідоцтва про
розірвання шлюбу, відсутні.

Допитані в судовому засіданні
свідки не підтверджували, що шлюбні відносини між сторонами були припинені
(а.с.66-67).

Позивач ОСОБА_1 посилався на те, що
квартиру на ім."я ОСОБА_3
придбав за кошти, отримані за договором позики, укладеного 22 лютого 2003 року з сином
ОСОБА_6. (а.с.9-10).Суд приймає до уваги зазначені докази.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна. З матеріалів справи вбачається, що дійсно договір позики
було укладено між ОСОБА_6. та ОСОБА_1 в письмовій формі 22 лютого 2003 року, відповідно
до якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 4000
доларів США. Достовірні
докази відносно того, куди саме були витрачені передані кошти, відсутні. Спірна
квартира була придбана більш, ніж через 4
місяці. Висновки про те, що саме ці кошти були витрачені на придбання
квартири, є припущенням. Відповідачка наполягала, що квартира була придбана за
спільні кошти подружжя, оскільки вони працювали тривалий час, отримують пенсію
за віком. Крім того, їй не відомо було про укладення договору позики, хоча він
мав місце під час шлюбу подружжя. Свідки, допитані судом, пояснювали, що їм із
слів позивача відомо, що квартира придбана за кошти, надані сином.

3

Оскільки судом
першої інстанції порушені норми матеріального закону, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам справи, рішення підлягає скасуванню з постановлениям нового рішення.

Оскільки час придбання спірного майна є 1 липня 2003 року, підстав
вважати, що майно нажите під час роздільного проживання при фактичному
припиненню шлюбу, немає, спірну квартиру слід вважати спільною сумісною
власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

За таких обставин апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, за позивачем слід визнати право на 1/2 частину спірної
квартири.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.І п.2,
309 ч.І
п.3,4, 314,316  ЦПК України, апеляційний суд

ВИРІШ ИВ

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського
суду Донецької області від 20
листопада 2006 року
скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1,
зареєстрованої на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Державним
нотаріусом Першої Краматорської нотаріальної контору 1 липня 2003 року за реєстром
2-2492 на
ім."я ОСОБА_3.

В решті позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду України
протягом двох місяців після набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий

Судді