Справа №
22-55/2007 Категорія 13
Головуючий у 1 інстанції Преснякова
Доповідач Баркова Л.Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 лютого 2007
року колегія суддів Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Песоцької Л.І.

суддів Баркової
Л.Л., Салявіна С.В.

при секретарі: Стрілецькій О.В.
розглянувши   у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі   справу за
позовом Прокурора Новоазовського району Донецької області в інтересах ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку;

за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_2 на рішення
Новоазовського районного суду  Донецької
області від   13 грудня 2006 року

встановила:

У серпні
2006 року
прокурор Новоазовського району звернувся до суду з позовом

про
визнання недійсним договору дарування жилого будинку, укладеного

нотаріально
12 березня 1997 року між
ОСОБА_1. в інтересах якої заявлено позов,

та
відповідачкою ОСОБА_2 на підставі ст.235 ЦК
України. Обґрунтовуючи вимоги,

прокурор
посилався на те, що договір дарування є удаваним, оскільки його вчинено

сторонами
для приховання іншого правочину, а саме договору довічного утримання,

який
вони насправді вчинили.

Рішенням
Новоазовського районного суду Донецької області від 13 грудня 2006 року позов   прокурора задоволено.

Визнано, що ОСОБА_1. та ОСОБА_2, укладаючи 12 березня 1997 року договір
дарування жилого будинку №АДРЕСА_1 у місті
Новоазовську, дійсно уклала договір довічного утримання./догляду/.

Розірвано договір довічного утримання/догляду/, укладений
між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 12
березня 1997 року, у
зв"язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх обов'язків по догляду за ОСОБА_1.

В апеляційній
скарзі відповідачка просить рішення суду скасувати і постановити нове, яким в
задоволенні позову прокурору відмовити. Посилається на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, які неповно з"ясовані, порушено і
неправильно застосовано норми матеріального
і процесуального права.

Заслухавши суддю
доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2, яка просила апеляційну скаргу
задовольнити, прокурора Кліменкову А.В., позивачку ОСОБА_1., які просили її
відхилити, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає , що скарга
підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з відмовою в
задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності
з вимогами п.3,4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

2

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування жилого
будинку, укладеного між ОСОБА_1. та ОСОБА_2 є удаваним правочином, що його
вчинено сторонами для приховання насправді укладеного між ними договору
довічного утримання, що оскільки з жовтня 2005
року відповідачка перестала виконувати цей договір, його слід розірвати.

Проте таких
висновків суд дійшов всупереч наданим сторонами доказам та внаслідок невірного
застосування положень матеріального і процесуального закону.

У відповідності
з ч. 1ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з
матеріалів справи, позовних вимог про розірвання договору довічного утримання
прокурором та іншими особами не заявлялось і доказів про невиконання обов'язків
за цим договором не надавалось.

Між тим,    суд
першої інстанції в порушення положень процесуального закону вийшов за межі
заявленого позову і вирішив питання
про розірвання договору довічного утримання/догляду/  у зв"язку з невиконанням ОСОБА_2 своїх
обов'язків по догляду за ОСОБА_1.

Згідно з п.4
Прикинцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, який
набрав чинності з першого січня 2004
року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання їм
чинності, положення його застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли
або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як встановлено судом, ОСОБА_1. на підставі свідоцтва про право власності

на колгоспний двір від 10.10.1977
року була власником будинку за адресою:

АДРЕСА_1 в місті Новоазовську.

12 березня 1997
року ОСОБА_1. подарувала зазначений жилий будинок племінниці ОСОБА_3., відповідачці по
справі.

Договір
дарування було посвідчено державним нотаріусом за місцем проживання дарителя.

Між тим,
вирішуючи справу суд першої інстанції всупереч вимогам закону помилково
застосував положення ст. 235
ЦК України / ред.2003року/
і необгрунтовано визнав договір дарування удаваним.

Згідно з ч.2 ст.
58 ЦК України /ред. 1963р./ якщо
угода укладена з метою приховати іншу угоду/удавана угода/, вона визнається недійсною
і до неї застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Пленум
Верховного Суду України у п.14 постанови від 28 квітня 1978
року №3 „Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз"яснив, що
у разі коли угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2
ст.58 ЦК України/ред.1963
року/ визнає, що сторонами укладена така угода, яку вони дійсно мали на увазі.
У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків,
передбачених для недійсності угоди яку вони мали на увазі.

Докази про те,
що при укладенні договору сторони мали мету приховати іншу угоду, тобто договір
довічного утримання, і не мали наміру на передачу права власності на будинок
відповідачці в матеріалах справи відсутні.

з

Не надано таких
доказів і апеляційному суду.

Навпаки, із
пояснень позивачки в судових засіданнях вбачається, що відповідачка при
укладанні договору дарування ввела її в оману, що вона не безоплатно, а за
умовами довічного утримання хотіла передати спірний будинок у власність
останній. Тобто сама позивачка оспорює факт наявності у неї та відповідачки
загальної мети на приховання іншої угоди.

Із матеріалів
справи вбачається також, що у грудні 2005
року позивачка вже зверталася до суду з позовом про визнання зазначеного
договору дарування недійсним з підстав введення її в оману.

Рішенням
Новоазовського районного суду Донецької області від 24 лютого 2006 року позивачці
було відмовлено в задоволенні позову на підставі ст.57 ЦК України/ред.1963
року/ і це рішення 4 травня 2006 року ухвалою
Апеляційного суду Донецької області залишено без зміни.

Крім того, як
вбачається із позовної заяви ОСОБА_1., вона у 2005 році не заперечувала, що після укладення оскаржуваного
договору дарування, вона до 2003
року сама обслуговувала себе, не бідувала, допомога, яку надавала
відповідачка, її влаштовувала, що підтверджує свідчення відповідачки про намір
позивачки у 1997 році
укласти з нею договір дарування.

Із пояснень
свідка ОСОБА_4. вбачається, що у 1998
році саме від позивачки вона дізналась про укладення нею договору дарування
.

Як пояснила
свідок ОСОБА_5, на підставі заяви позивачки про прийняття на обслуговування, у
вересні 1996 року відділом
соціальної допомоги було укладено з нею договір, який виконувався до січня 2006 року. Якщо б в
період дії договору стало відомо про укладення позивачкою договору довічного
утримання, останню було б знято з обслуговування.

Пояснення
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11. не можуть бути
покладені в основу рішення, оскільки про укладення договору вони дізнались
тільки у 2005 році зі
слів позивачки. Більш того, вони є родичами сторін і виступали в суді на
користь позивачки.

Таким чином, той
факт, що відповідачка на свій розсуд, із родинних стосунків допомагала
позивачці по господарству не свідчить про укладення між сторонами договору
довічного утримання. Більш того, пояснюючи причину укладення договору саме з
відповідачкою, позивачка в судовому засіданні апеляційного суду не
заперечувала, що остання у малолітньому віці довгий час проживала разом з нею у
спірному будинку , що вона
її любила і займалась вихованням.

З урахуванням
зазначеного, встановлених обставин справи та положень матеріального і
процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову
прокурора про визнання недійсним договору дарування будинку, як такого що
укладено з метою приховання іншого договору, довічного утримання, не має.

Тому, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню, з постановою нового
рішення

про відмову в задоволенні позову.        З
урахуванням викладеного,

Керуючись ст.ст. 303,
307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну
скаргу відповідачки ОСОБА_2 задовольнити.

4

Рішення
Новоазовського районного суду Донецької області від 13 грудня 2006 року скасувати.
В задоволенні позову Прокурора Новоазовського району Донецької області в
інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування жилого
будинку за адресою: АДРЕСА_1 в місті Новоазовську відмовити.

Рішення суду
набирає законної сили з дня його проголошення може бути оскаржено протягом двох
місяців з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Верховного Суду України.