Справа №
22-Ц-228 / 2007 р.                                         Головуючий у 1-й інстанції - Линник О.С.
Категорія - 32                                                            Суддя-доповідач  - Білецький О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

13 лютого 2007 року колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Рибалки В,Г.

суддів - Білецького О.М., Хвостика С.Г.

з участю секретаря судового
засідання - Чуприни В.І.

та осіб, які прийняли участь у
справі розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 21 грудня 2006 року у
справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування - Тростянецька міська рада, ОСОБА_3,
про вселення з малолітньою дочкою ОСОБА_4 в квартиру

і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Тростянецьке житлово-експлуатаційне управління, ОСОБА_6, про
визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання
актів недійсними, -

встановила:

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 21 грудня 2006 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 грн. 50 коп. повернення судового збору, а на користь ТУ ДСА 7 грн. 50 коп. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення.

В задоволенні інших вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5, посилаючись на неповноту з'ясування обставин,
невідповідність висновків суду фактичним обставинам і порушення судом норм
матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1 та відмовити повністю в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Вважає, що ОСОБА_1 не проживала в спірній квартирі вимушено, з поважних причин, а тому не втратила право користування цим жилим
приміщенням і підлягає зі своєю дитиною вселенню.

Заслухавши пояснення і заперечення сторін, їх представників та третіх осіб,
дослідивши матеріали, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно
залишити без задоволення, а рішення суду - без зміни з таких підстав.

Судом встановлено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 19 кв.м, була надана ОСОБА_2 на сім'ю із трьох чоловік (він, його дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1) згідно з ордером, виданим на
підставі рішення виконавчого комітету Тростянецької міської ради народних
депутатів від 11 серпня 1989 року.

2

Вказані особи з 1 вересня 1989 року зареєстровані у вказаній квартирі та проживали в ній.

Шлюб подружжя ОСОБА_2,ОСОБА_7 було розірвано за рішенням Тростянецького райсуду від 13
травня 1996 року.

Рішенням того ж суду від ЗО жовтня 1997 року (справа № 2-26/1997 року) ОСОБА_7 разом з
неповнолітньою на той час дочкою ОСОБА_8 (нині ОСОБА_1) були вселені
в спірну квартиру.

Це рішення суду Тростянецьким
райвідділом ДВС виконане 25 березня 1998 року.

Однак, фактично, з моменту вселення ОСОБА_8 разом з матір'ю в спірній
квартирі не проживали.

Колишня дружина наймача - ОСОБА_7 знята з реєстрації за
вказаною адресою та перереєстрована з 18 листопада 2002 року в тому ж населеному пункті по
АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 досягла повноліття 28 січня 2000 року.

З вересня 1999 року по 17 березня 2000 року за направленням центру
зайнятості вона навчалась в Сумському ПТУ-12, потім
була працевлаштована, однак не поверталась для проживання в
квартиру в квартиру за місцем реєстрації (прописки).

Суд встановив, що за нею саме з вказаної дати (17 березня 2000 року) зберігалось право на користування жилим приміщенням ще протягом шести
місяців, тобто до 17 вересня 2000 року.

Після реєстрації 2 вересня 2000 року шлюбу із ОСОБА_3 ОСОБА_8 змінила прізвище на
«ОСОБА_1» і проживала разом з чоловіком за іншими адресами.

Станом на 25 січня 2002 року в спірній квартирі була прописана малолітня дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказані факти повно і всебічно з'ясовані судом першої інстанції на підставі
належним чином досліджених доказів на які
суд послався у своєму рішення та яким дав вірну оцінку.

За таких обставин обґрунтованим є висновок суду про те, що ОСОБА_1 з 17 вересня 2000 року втратила право користування
жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з не проживанням без
поважних причин понад шість місяців.

Таке рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.71, 72 ЖК України.

Відповідно до ст. 17 ЦК УРСР та ст.65 ЖК України, на
прописку малолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі згода наймача не була потрібною.

Однак в цьому жилому приміщенні дитина не проживала і права користування
ним не набула, оскільки на час її
народження ОСОБА_1 вже таке право втратила.

На даний час, згідно з ч.4 ст.29 ЦК України, її місцем проживання також є
місце проживання батьків.

В зв'язку з цим суд на законних підставах відмовив у її позовних вимогах
про вселення з дочкою у це жиле приміщення.

Позиція суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п.10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України».

З

Всупереч ст.60
ЦПК України, ОСОБА_1
та її представники не довели у встановленому
порядку поважності причин непроживання в спірній квартирі після 17 вересня 2000 року.

В той же час зібрані по справі
докази свідчать про протилежне.

Так, після закінчення навчання в житло за місцем своєї реєстрації вона не
вселялась, участі в оплаті утримання квартири та комунальних послуг не брала,
зі зверненнями до компетентних органів щодо перешкод в
цьому з боку батька чи його неправомірної поведінки не зверталась, позов про вселення вперше подала лише 22 квітня 2002 року у відповідь на позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання втратившою право
користування житлом (справа Тростянецького райсуду № 2-307/2003 року).

З огляду на обставини справи, не є такими належними доказами і акти
дільничного інспектора міліції від 15 квітня 2001 року, 24 грудня 2003 року та 12 січня 2004 року про відсутність ОСОБА_2 за місцем
проживання під час відвідання у вказані дні квартири.

Вони не містять достовірних відомостей про тривалу відсутність відповідача.
Крім того, у відповідному органі внутрішніх справ звернення позивачки з цього
приводу не зафіксовані.

Суд дав критичну оцінку доводам апелянта щодо вагітності позивачки, догляду
'її за новонародженою дитиною та проживання
в спірній квартирі співмешканки батька -ОСОБА_6. Ці обставини не
унеможливлювали проживання ОСОБА_1 за місцем її реєстрації.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права, тому підстав
для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314,315 ЦПК України,
колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Тростянецького
районного суду Сумської області від 21 грудня 2006 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двох місяців
з цього часу може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України.