РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03
квітня 2007 року                                      Луцький
міськрайонний суд

у складі
головуючої судді Веремчук Л.М. при секретарі Ілюшик Н.О. за участю позивача
ОСОБА_1представника відповідача Кондратюка
В.В. третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька справу за позовом
ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ)
"Волиньфармсервіс-2" про поновлення на роботі , стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

встановив:

30 листопада 2001 року ОСОБА_1звернулась в суд з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) "Волиньфармсервіс-2" про
поновлення на роботі ,стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Покликається на те, що наказом відповідача від 2 листопада 2001 року була
незаконно звільнена згідно з п.3 ст.40 КЗпП України з посади бухгалтера, на яку
переведена без її згоди.

15 січня 2007 року наказом № 137 позивачці змінено підстави звільнення з
п.3 ст.40 КЗпП України на п.6 ст.36 КЗпП України. Вважає своє звільнення
незаконним.

В    ході судового розгляду позивачка змінювала
і уточняла позовні вимоги. Остаточними її вимоги були:

визнати
наказ № 35 від 02.11.2001 року, виданий ТОВ "Волиньфармсервіс-2" про
її звільнення з роботи неправомірним;

визнати
неправомірним наказ №  137 від  15.01.2007 року    про зміну підстави звільнення її з п.3
ст.40 КЗпП України на п.6 ст.36 КЗпП України; поновити    її на роботі із збереженням    попередніх умов - виконання функціональних
обов'язків головного бухгалтера;

стягнути з
відповідача заробітну плату за вимушений прогул з 02.11.2001 року по день
введення даного рішення в дію 56089.15 грн. стягнути з відповідача на її
користь 10 000 грн. моральної шкоди

Представник відповідача позов не визнав. Пояснив суду, що вважає звільнення
правомірним. Просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи,
суд прийшов до висновку про те, що позов
підлягає до задоволення частково.

Відповідно до матеріалів справи, а саме рішення Луцького
міського місцевого суду від 20 жовтня 2003 року, постановленого по справі за
позовом ОСОБА_1до ТзОВ „Волиньфармсервіс-2" про поновлення попередніх умов
праці, позивачка ОСОБА_1працювала у відповідача на посаді головного бухгалтера
і наказом від 9 серпня 2000 року була переведена на посаду бухгалтера за її
згодою. ( а.с.227-231). Таке переведення позивачки на посаду бухгалтера
відповідало вимогам чинного законодавства. Оскільки ці обставини встановлені
рішенням суду, то відповідно до ч.2 ст. З 2 ЦПК України звільняються від
доказування.

Як встановлено тим же рішенням Луцького міського місцевого суду від 20
жовтня 2003 року в товаристві відбулися зміни в організації виробництва та
праці, а саме наказом від 11.06.2001 року та штатним розписом від 13.08.2001
року в товаристві запроваджено бухгалтерську службу із введенням до штатного
розпису посади головного бухгалтера. Про такі зміни позивачка була попереджена
за два місяці.

Як вбачається з посадових інструкцій бухгалтера, після зміни у 2001 році в
організації виробництва та праці, а саме після створення бухгалтерської служби
в товаристві посадові обов'язки бухгалтера змінились і зменшився розмір оплати
праці. Із новою посадовою інструкцією ОСОБА_1була ознайомлена 14.08.2007 року.

Із пояснень позивачки в судовому засіданні стверджених її письмовими
заявами вбачається, що вона відмовлялась працювати на посаді бухгалтера
товариства після запровадження бухгалтерської служби та зміни посадових
обов'язків і оплати праці.

Оскільки, проведення в товаристві відповідача зміни в організації
виробництва і праці ОСОБА_1відмовилась продовжувати роботу в нових умовах, то
адміністрація ТзОВ „Волиньфармсервіс-2" не мала права вимагати від неї
продовження роботи в нових умовах і вона могла бути звільнена на підставі п.6
ст.36 КЗпП України.

Відмова працівника від продовження роботи в нових умовах - зі зміненими
істотними умовами праці за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою могла
бути підставою для припинення трудового договору згідно з п.6 ст.36 КЗпП
України, якщо зміна істотних умов праці викликана змінами в організації
виробництва і праці( раціоналізація робочих місць, введення нових форм
організації праці, впровадження нових передових методів, технологій тощо) та
при умові, що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два
місяці ( п.п.23,31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Згідно ст. 338 п.4 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції,
з яких скасовані рішення, є обов"язковими для суду першої чи апеляційної
інстанції при повторному розгляді справи.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 25 жовтня 2006 року (
а.с.342-343) при вирішенні даної справи суд першої інстанції повинен
застосувати ч.4 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів". Тобто,
встановивши при розгляді справи про поновлення на роботі особи, звільненої за п.4
ст.40 КЗпП України, що підставою розірвання трудового договору стала відмова
працівника від продовження роботи в зв"язку зі зміною істотних умов праці,
викликаних змінами в організації виробництва і праці і працівник не згоден
працювати в нових умовах, суд вправі змінити формулювання причини звільнення на
п.6 ст.36 КЗпП України.

Враховуючи те, що підставою для звільнення ОСОБА_1на
підставі п.3 ст. 40 КЗпП України стала її відмова від продовження роботи у
зв'язку зі зміною істотних умов праці, викликаних змінами в організації
виробництва і праці, суд вважає, що підстави її звільнення підлягали зміні на
п.6 ст.36 КЗпП України.

Але з врахуванням того, що наказом від 15.01.2007 року
№137 ОСОБА_1товариство змінило підстави звільнення з п.3 ст.40 КЗпП України на
п.6 ст.36 КЗпП України, тобто усунуло допущені порушення при звільненні, що не
тягне поновлення позивачки на попередній роботі, то суд вважає, що звільнення
ОСОБА_1на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, відповідає встановленим обставинам
справи та вимогам чинного законодавства.

При прийнятті такого
рішення суд також враховує, що позивачка просить поновити її на посаді
бухгалтера з виконанням обов'язків головного бухгалтера, хоча до звільнення
вона працювала на посаді бухгалтера з якої і була звільнена.

Жодних доказів на ствердження своїх пояснень про звільнення через
упереджене відношення до неї позивачка суду не представила і судом таких
доказів не досліджено.

З врахуванням того, що відповідач проводячи зміни в організації виробництва
і праці та змінючи ОСОБА_1умови праці діяв правомірно, а також мало підстави
для звільнення позивачки за п.6 ст.36 КЗпП України, то вимоги про відшкодування
моральної шкоди заподіяної незаконним звільненням не підляюгать задоволенню.

Крім того, відповідно до змісту ст.233 КЗпПК України вимоги про
відшкодування заподіяної моральної шкоди заподіяної порушенням трудових прав
працівника можуть бути пред'явлені протягом трьох місяців з моменту порушення
трудових прав. Оскільки, вимоги ОСОБА_1про відшкодування заподіяної моральної
шкоди, заподіяної незаконним звільненням, заявлено лише у 2007 році, тобто з
пропуском трьохмісячного строку, клопотання про поновлення строку на
пред'явлення вимог про відшкодування моральної шкоди позивачкою не заявлено і
підстав для поновлення такого строку немає, тому вимоги про відшкодування
моральної шкоди не можуть бути задоволені.

Разом з тим, неправильним зазначенням підстав звільнення ОСОБА_1останній
заподіяно моральні страждання, то суд вважає, що з врахуванням глибини таких
страждань, тяжкості вимушених змін в її житті, невірне зазначення підстав
звільнення не потягнуло для позивачки шкідливих наслідків, відсутність грубих
порушень прав позивачки суд вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати
позивачці моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди суд виходить з того, що
звільненням з роботи за п.3 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1перенесла нервовий стрес,
таке формулювання причин її звільнення призвело до зниження її престижу,
ділової репутації. Суд також враховує час та зусилля, які необхідні були для
відновлення попереднього стану.
Моральну шкоду, заподіяну позивачеві ,суд оцінює в 2000грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6,10,11,58,60,213,215,224,338п.4
ЦПК України, ст. ст. 32ч.1,3, 36 п.6, 40п.З, 232, 233,235,237-1 КЗпП України,
ч.4 п.10,23,31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992
року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд

вирішив:

Позов
задовольнити частково.

Стягнутим з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньфармсервіс
-2" в користь ОСОБА_1  2000( дві
тисячі) грн. моральної шкоди.

В решті позову
відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Волиньфармсервіс-
2" в користь держави    8.50 (вісім
)грн. державного мита.

На рішення може бути подано заяву про апеляційне
оскарження протягом десяти днів з дня отримання повного рішення. Апеляційна
скарга на дане рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження рішення суду. Крім цього, апеляційна
скарга на дане рішення може бути подана без попереднього подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання
заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження ,
але апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 294 ЦПК,
рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі
подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним судом.