У Х В А Л А

іменем  україни

27 червня 2007 року                                                            м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого                  Яреми
В.Г.,

суддів:                           Пшонки
М.П.,          Левченка Є.Ф.,

Лихути
Л.М.,              Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, відкрите акціонерне товариство (далі
- ВАТ) “Банк “Український капітал”, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними договорів
застави та скасування виконавчих написів,

в с т а н о в и л а:

9 вересня 2003 року ВАТ Банк
“Український капітал” (Заставодержатель) та ОСОБА_4 (Заставодавець) уклали договір застави
НОМЕР_1, за яким забезпечуються вимоги
Заставодержателя щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування
кредитом, інших платежів за кредитними угодами до нього, що укладено між
Заставодержателем та ОСОБА_4, за умовами яких
Заставодержатель надав ОСОБА_4 кредитну лінію в
сумі 450 000 доларів США терміном до 7 вересня 2005 року. Заставодавець
передав, а Заставодержатель прийняв у заставу належне Заставодавцю на праві
власності майно, а саме:  житловий  будинок АДРЕСА_1, котельню, земельну ділянку площею
0,0919 га АДРЕСА_2 та НОМЕР_2 за вищевказаною адресою та інше майно,
перераховане в п. 2 договору застави.

18 вересня 2003 року ВАТ Банк
“Український капітал” (Заставодержатель) та ОСОБА_3 (Заставодавець) уклали договір
Застави, за яким забезпечуються вимоги Заставодержателя щодо повернення кредиту
та інших платежів за кредитним договором НОМЕР_3, укладеним між ВАТ “Банк “Український капітал” та ОСОБА_7 Строк повернення кредитної суми 450
000 доларів США визначили 7 вересня 2005 року.

Заставодержатель прийняв в заставу
належні Заставодавцю на праві власності три земельні ділянки відповідно площею
0,0827 га, 0,0805 га та 0,0814 га загальною площею 0,2446 га, які розташовані АДРЕСА_3.

У березні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про
визнання недійсними зазначених договорів застави та скасування виконавчих
написів, посилаючись на те, що укладення цих договорів відбулося під час
знаходження заставленого майна під арештом, оскільки відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 була порушена кримінальна справа.
Відповідно до вироку Солом'янського районного суду м. Києва від 5 грудня 2003
року  задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь позивача
згідно з вищевказаними договорами застави 1 090 000 грн. У подальшому 24 грудня
2003 року приватним нотаріусом неправомірно було вчинено два виконавчі написи в
інтересах банку. Посилаючись на вищевказані порушення, ОСОБА_1 просив задовольнити його позов.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 8 червня 2006 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 15 листопада
2005 року рішення районного суду скасовано та постановлено нове рішення  про задоволення позову ОСОБА_1

Визнано недійсними договори
застави, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідно 9 вересня та 18 вересня
2003 року, з ВАТ “Банк “Український капітал”. Скасовано виконавчі написи за
реєстраційними номерами НОМЕР_4, НОМЕР_5, вчинені приватним нотаріусом ОСОБА_8.

З ВАТ “Банк “Українский
капітал” на рахунок Державної виконавчої служби Києво-Святошинського району
Київської області стягнуто кошти, отримані від реалізації заставного майна.

Додатковим рішенням
апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2007 року з ВАТ “Банк “Український
капітал” стягнуто на рахунок Державної виконавчої служби Києво-Святошинського
району Київської області 1514115грн. 16 коп. на користь ОСОБА_1

Ухвалою Верховного Суду
України від 26 грудня 2006 року відмовлено ВАТ “Банк “Український капітал” у
відкритті касаційного провадження в даній справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного
суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення
судом апеляційної інстанції норм матеріального а процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335
ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими. Касаційний суд перевіряє законність
судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

У статті 30 ЦПК України
визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Стаття 35 ЦПК України
зазначає, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають
процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу.

Сторони, крім прав та
обов'язків, визначених ст. 27 ЦПК України, мають ще додаткові права,
встановлені ст. 31 ЦПК України.

У скарзі ОСОБА_8 посилається на порушення судом вищезазначених
норм процесуального права. Ці доводи відповідача не були взяті до уваги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ВАТ “Банк “Український капітал” судом
залучені до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору.

Однак, постановляючи рішення
про визнання недійсними договорів застави та скасовуючи виконавчі написи, суд
апеляційної інстанції стягнув із третьої особи, яка не заявляла самостійних
вимог, - ВАТ “Банк “Український капітал” на користь позивача 1 514 115 грн. 16
коп.  При цьому зазначена сума стягнута
на рахунок державної виконавчої служби, тобто на рахунок юридичної особи, яка
не була залучена до участі у справі.

Колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що суди першої та
апеляційної інстанцій зазначених норм закону в повному обсязі не врахували, у
зв'язку з чим у порушення ст. 33 ЦПК України залишилось невирішеним питання про притягнення до участі
у справі як належних відповідачів вищевказаних юридичних та фізичних осіб.

Наведене свідчить про те, що
рішення судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з порушенням норм
процесуального закону, тому вони підлягають скасуванню з направленням справи на
розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 348
ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Верховного Суду України від 26 грудня
2006 року.

Керуючись ст. ст. 336, 338
ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справа х Верховного Суду
України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду
м. Києва від 8 червня 2006 року, рішення апеляційного суду м. Києва від 15
листопада 2006 року, додаткове рішення апеляційного суду м. Києва від 12
березня 2007 року та ухвалу Верховного Суду України від 26 грудня 2006 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий                                                                   А.Г. Ярема

Судді:                                                                                    М.П. Пшонка

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Я.М. Романюк