Справа 22ц-955/2007р.
УХВАЛА
Іменем України

19 квітня 2007
року Апеляційний суд Луганської області в складі:

Головуючого:
Карайван Т.Д.

Суддів: Іванової
І.П., Дмитрієвої Л.Д.

При секретарі: Кагадій І.І.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні в М.Луганську цивільну справу по апеляційним
скаргам ОСОБА_1 та ДП "Ніколь" на рішення Брянківського міського суду
від 27 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до ДП "Ніколь" про зміну
формулювання причини звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2006 року позивач звернувся з зазначеним позовом до суду. В
обґрунтування позовних вимог посилався на те,що під час роботи розмінником в ДП
"Ніколь" 11 серпня 2005 року з його автомобіля невідомими особами
було таємно викрадено приблизно 8000 грн., про що він повідомив керівництво
підприємства і за цим фактом Брянківським MB УМВС
було відкрито кримінальну справу. Після цього випадку він продовжував працювати
розмінником у відповідача і виконував свої обов"язки по перевезенню грошей
і заповнення гральних автоматів, але щомісячно з його зарплати відраховували
100 грн. на протязі 5 місяців з грудня 2005 року по квітень 2006 року.

6 травня 2006 року він звернувся до директора ДП "Ніколь" с заявою про
звільнення його за власним бажанням.Оскільки на вимогу директора він відмовився
сплатити всю суму, яка в нього була викрадена , відповідач звільнив його на
підставі ст..41 п.2 КЗпП України за приказом
НОМЕР_1. З наказом він був ознайомлений 13 червня 2006 року і в цей же день
отримав трудову книжку.

Посилаючись на те, що у відповідача не було підстав для його звільнення по
п.2 ст.41 КЗпП України, окрім того з дня крадіжки минуло 10 місяців, позивач
просив змінити формулювання причини звільнення, стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в
сумі 2000 грн. та необгрунтовано стягнені суми у відшкодування шкоди заподіяної
крадіжкою в розмірі 500 грн.

В додатковій позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача моральну
шкоду в сумі 5000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 400 грн.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Гриценка В.І. задоволені частково. Суд
змінив формулювання причини його звільнення зі ст..41 п.2 КЗпП України на ч.І ст.38 КЗпП України.

В решті позов
залишив без задоволення.

В апеляційних скаргах сторони просять скасувати рішення
суду посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
Позивач просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, а
відповідач направити справу на новий розгляд чи ухвалити нове рішення, яким в
позові позивачеві відмовити.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у
справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг,
апеляційний вважає скарги такими, що підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст..
235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках,
коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні
причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства
та з посиланням на відповідну статтю(пункт) закону.

Якщо неправильне формулювання причини звільнення в
трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Зі змісту норми закону випли ває, що рішення про зміну
формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в тому
випадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним, тобто таким, що не
відповідає фактичним обставинам, або таким, що не відповідає чинному
законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд
змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на
відповідну статтю.

Як видно з матеріалів справи позивача було звільнено з ініціативи
адміністрації з підстав п.2 ст.41 КЗпП України (за втрату довір'я). В позовній
заяві позивач посилався на незаконність звільнення і порушення порядку його
звільнення. Суд в рішенні в мотивувальній частині визнав звільнення
необгрунтованим, але ж всупереч вимог ст..235 КЗпП України ухвалив рішення про
зміну формулювання причини звільнення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач наполягав на
тому, що він ставив в суді першої інстанції питання про поновлення його на
роботі і визнання звільнення незаконним, але ж суд рішення щодо цього не
прийняв.

Відповідно до закону, встановивши, що звільнення з
ініціативи власника або уповноваженого ним органу проведено незаконно, суд на
прохання працівника, який у зв"язку з допущеними щодо нього порушеннями
законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем,
може визнати незаконним звільнення із зазначених останнім підстав і, не
поновлюючи його на роботі, змінити дату звільнення ( з дня постановления рішення) та
формулювання його причин відповідно до ст..З8 чи 39
КЗпП України.

Суд визнав необгрунтованим звільнення позивача з підстав
п.2 ст.41 КЗпП, але ж в рішенні не навів мотивів незаконності такого
звільнення. Та обставина, що позивач в цей день звернувся з заявою про його
звільнення за власним бажанням, а був звільнений інакше не є підставою для
визнання звільнення незаконним.

Окрім того, суд змінив формулювання причини звільнення з
дати звільнення позивача за ініціативою адміністрації, а не ухвалення рішення..
Не вирішив питання стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд відмовив позивачу в решті вимог позивача, але ж
повною мірою не встановив чи мали місце обставини, яким обґрунтовувалися вимоги
та якими доказами вони підтверджуються.

За таких
обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до СТ..311 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд вирішив не всі
вимоги і цей недолік не був і не міг бути усунений ухваленням додаткового
рішення судом першої інстанції.

Керуючись
ст..ст..307,311,314,315, ЦПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДП "Ніколь" задовольнити частково.

Рішення Брянківського міського суду від 27 грудня 2006 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів.

Ухвала набуває
законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного
Суду України протягом двох місяців.