У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

10
жовтня 2007 року                                                                                         м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі :

головуючого

Патрюка  М.В.,

суддів:

Берднік І.С.,

Прокопчука Ю.В.,

Костенка А.В.,

Пшонки М.П., -

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, за позовом третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги, державної податкової інспекції в Ленінському
районі м. Севастополя до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів
дарування недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
угоди удаваною й усунення перешкод у користуванні власністю,

в с т а
н о в и л а:

У
березні 2005 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1, власником якої вона є на
підставі договору дарування від 28 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3. Під час розгляду справи доповнила позовні вимоги, звернувшись до суду
з додатковим позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2,
державна податкова інспекція в Ленінському районі м. Севастополя,  просила визнати договір дарування кімнати
19-6 у квартирі АДРЕСА_1, укладений 28 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3., удаваним, оскільки між сторонами фактично було укладено договір
купівлі-продажу.

У
вересні 2005 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_6  звернулися до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4.  про визнання недійсними договорів дарування
кімнати 19-6 у квартирі АДРЕСА_1, посилаючись на те, що укладені між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 і ОСОБА_4 та ОСОБА_3. договори дарування від 16 березня 2004 року, 28
жовтня 2004 року є незаконними, оскільки предметом договору є майно, яке
знаходиться в податковій заставі і щодо якого сторони не могли здійснювати дії
по його відчуженню. У додатковому позові просили визнати договори дарування недійсними,
скасувати державну реєстрацію права власності на кімнату 19-6 у квартирі
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, перевести права та обов'язки покупця та визнати право
власності на кімнату 19-6 квартирі АДРЕСА_1 за ОСОБА_1. У подальшому уточнили
позовні вимоги та просили визнати недійсним договір дарування ½ частини кімнати 19-6 площею 12,8 кв.м та ½ частини лоджії 19-5 площею 2,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1, укладений 16
березня 2004 року  між ОСОБА_5. та
ОСОБА_4,  з тих підстав, що вказане майно
знаходилось у податковій заставі і було відчужене без дозволу державної
податкової інспекції; визнати договір дарування вказаної кімнати, укладений 28
жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3., договором купівлі-продажу з тих
підстав, що він є удаваним; перевести на ОСОБА_1 права та обов'язки покупця за
договором і визнати за нею право власності на спірну кімнату.

У січні
2006 року державна податкова інспекція в Ленінському районі м.Севастополя
звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_3 про визнання
договорів дарування ½ частини кімнати 19-6 у квартирі
АДРЕСА_1, укладених 16 квітня 2004 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_4 і 28 жовтня
2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3., недійсними, посилаючись на те,  що зазначені угоди є незаконними. Указували,
що податкові органи не надавали ОСОБА_5 згоди на розпорядження належної йому на
праві спільної часткової власності кімнати, оскільки його активи перебувають у
податковій заставі відповідно до Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими
фондами”; просили визнати недійсним договір дарування від

28 жовтня 2004 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3., оскільки він є удаваним.

Рішенням
Ленінського районного суду м. Севастополя від 4 вересня 2006 року, позов
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів
дарування недійсними, позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги,
державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя до
ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5. про визнання договорів дарування недійсними та позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання угоди удаваною й усунення перешкод у
користуванні власністю задоволено частково: визнано недійсним договір дарування
½ частини кімнати 19-6 площею 12,8 кв.м та ½ частин лоджії 19-5 площею 2,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1, укладений 16
березня 2004 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_5., посвідчений приватним нотаріусом
Севастопольського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 626;
договір дарування жилої кімнати 19-6 площею 12, 8 кв.м  з лоджією 19-5 площею 2,9 кв.м у квартирі
АДРЕСА_1, укладений 28 жовтня 2004 року між ОСОБА_5. та ОСОБА_3., посвідчений
приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу ОСОБА_9,
за реєстровим № 1751,  визнано договором
купівлі-продажу; визнано недійсним договір купівлі-продажу в частині
купівлі-продажу ½ частини кімнати 19-6 площею 12,8
кв.м та ½ частини лоджії 19-5 площею 2,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1;
застосовано наслідки часткової недійсності та удаваності правочину: стягнуто із
ОСОБА_4. на користь ОСОБА_3 вартість ½ частини
кімнати в сумі 23 165 грн.; переведено на ОСОБА_1 права та обов'язки покупця ½ частини кімнати за даним договором купівлі-продажу з покладанням на неї
обов'язку виплатити 23 165 грн., внесених на депозитний рахунок територіальної
Державної судової адміністрації м. Севастополя; визнано за ОСОБА_1 право
власності згідно з даним договором на ½ частин
кімнати 19-6 площею 12,8 кв.м та ½ частини лоджії 19-5 площею 2,9
кв.м. у квартирі АДРЕСА_1; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про усунення перешкод у користуванні власністю відмовлено; кошти в розмірі 23
165 грн., які знаходяться на депозитному рахунку територіальної Державної
судової адміністрації м. Севастополя, повернуті ОСОБА_1; стягнуто з ОСОБА_3 судові
витрати на користь держави .

Рішенням
Апеляційного суду м. Севастополя від 16 листопада 2006 року рішення суду першої
інстанції скасовано та постановлено нове рішення. Відмовлено в  задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2, третьої
особи державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя до
ОСОБА_3 , ОСОБА_4., ОСОБА_5. про визнання договору дарування від 16 березня
2004 року, укладеного між ОСОБА_5. та ОСОБА_4, недійсним; договір дарування від
28 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнано удаваним
правочином, визнано вказаний договір дарування договором купівлі-продажу на
суму 46 330 грн.; відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про переведення на
неї прав покупця за правочином від 28 жовтня 2004 року та визнання права власності
на кімнату 12,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_1; позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення
перешкод в користуванні власністю задоволено та вселено ОСОБА_3 до кімнати 19-6
житловою площею 12,8 кв.м у  квартирі
АДРЕСА_1; грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку територіальної
Державної судової адміністрації м. Севастополя, повернуто ОСОБА_1; стягнуто із
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 51 грн., та на користь
держави 361 грн; стягнуто із ОСОБА_4. судовий збір на користь держави в розмірі
463 грн.

У касаційних скаргах ОСОБА_1,
ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, державна
податкова інспекція у Ленінському районі м. Севастополя просять скасувати
рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна
скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2 у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6
не підлягає задоволенню, а касаційна скарга державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Севастополі підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 у своїх
інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, колегія суддів Судової палати
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 10 ЦПК України).

Судами
встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 28
липня 2003 року кімната площею 12,8 кв.м
належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у
рівних частках. Зазначена кімната приватизована відповідно до Закону України
“Про приватизацію державного житлового фонду” (а.с. 84).

Відповідно до ст. 356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві
власності є спільною частковою власністю. Співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ст. 361 ЦК
України). Цивільним кодексом України передбачено переважне право співвласників
на купівлю частки у праві спільної часткової власності та переведення прав та обов'язків
покупця на інших співвласників у разі порушення їх права переважної купівлі
частки у праві спільної часткової власності.

Застосування вищенаведених норм
закону має певні особливості при розгляді судами справ про відчуження кімнат у
квартирах, власність на які набута в результаті приватизації державного
житлового фонду

До
об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків,
одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах
найму (п. 1 ст. 2 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду”
від 19 червня 1992 року).

Отже, приватизовані відповідно до
п. 1 ст. 2 Закону кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, є самостійними об'єктами власності, а не часткою у
спільній власності всіх наймачів, які мешкають у такій квартирі чи будинку.
Тому при продажу такої приватизованої кімнати особи, які також приватизували
жилі приміщення в цій же квартирі (будинку), не користуються правом переважної
купівлі, передбаченої ст. 362 ЦК України.

Як
убачається з матеріалів справи, право спільної часткової власності на спірну
кімнату набуто ОСОБА_5. та ОСОБА_4 у результаті приватизації, а ОСОБА_1
зверталася до органу приватизації із заявою про передачу в спільну часткову
власність приміщень у комунальній квартирі (а.с. 106, зворот).

З
огляду на вищенаведене, поширення судом першої інстанції на комунальну квартиру
правового режиму спільної часткової власності та застосування переважного права
на купівлю частки в майні співвласників кімнати є незаконним і таким, що
суперечить вимогам законодавства.

Задовольняючи частково касаційну скаргу державної податкової інспекції у
Ленінському районі м. Севастополя, колегія суддів Судової палати виходить із
наступного.

Висновки апеляційного суду щодо
відсутності правових підстав для звернення податкових органів із позовом до
суду про визнання договору недійсним є помилковими і такими, що не ґрунтуються
на вимогах законодавства.

Відповідно до п. 11 ст. 10 Закону
України “Про державну податкову службу України” податкові органи подають до
судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод
недійсними і стягнення в дохід держави коштів, одержаних ними за такими
угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом
підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними
цільовими фондами за рахунок їх майна.

З метою
захисту інтересів бюджетних споживачів активи платника податків, що має
податковий борг, передаються у податкову заставу. Право податкової застави
поширюється на будь-які види активів платника податків, які перебувають в його
власності (повному господарському віданні) у день виникнення такого права, а
також на будь-які інші активи, на які платник податків набуде прав власності у
майбутньому, до моменту погашення його податкових зобов'язань або податкового
боргу. Платник податків, активи якого перебувають у податковій заставі,
здійснює вільне розпорядження ними, за винятком операцій, що підлягають
письмовому узгодженню з податковим органом, в тому числі при купівлі чи
продажу, інших видів відчуження або оренди (лізингу) нерухомого та рухомого
майна, майнових чи немайнових прав, за винятком майна, майнових та немайнових
прав, що використовуються у підприємницької діяльності платника податків (пункт
8.1, підпункт 8.2.2, 8.6.1 статті 8 Закону України “Про порядок погашення
зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами”
від 21 грудня 2000 року).

Апеляційний
суд у порушення ч. 3 ст. 212 ЦПК України щодо належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку
доказів у їх сукупності, посилався на відсутність податкової застави згідно з
відомостями викладеними в листі Севастопольського міського управління юстиції
(а.с. 29). При цьому з витягу з Державного реєстру застав рухомого майна від 10
квітня 2002 року, журналу кореспонденції податкового органу, які містяться в
матеріалах справи, а також із заперечень, наданих представником податкових
органів у судовому засіданні (а.с. 29, 64, 79, 143) вбачається, що активи
ОСОБА_5. станом на день укладення договору дарування від 16 березня 2002 року
перебували в податковій заставі.

Зазначені
протиріччя у наданих сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень
письмових  доказах судом апеляційної
інстанції не усунуто.

При
цьому в порушення вимог ч. 2 ст. 64 ЦПК України судом не витребувано та не
досліджено оригінал листа-згоди державної податкової інспекції у Ленінському
районі м. Севастополя за  № 443/9/10-309
від 4 березня 2004 року про наявність якого йшлося у відповіді
Севастопольського міського управління юстиції (а.с. 29).

Як
роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 29 грудня 1976
року “Про судове рішення” № 11 (з наступними змінами), обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Вищенаведеним
вимогам законодавства оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

За
таких обставин рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні
позовних вимог державної податкової інспекції у Ленінському районі м.
Севастополя підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_6 відхилити.

Касаційну скаргу державної податкової
інспекції у Ленінському районі м. Севастополя задовольнити частково.

Рішення
Апеляційного суду м. Севастополя від 16 листопада 2006 року в частині позовних
вимог державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя про
визнання недійсними договорів дарування від 16 березня 2004 року, укладеному
між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та від 28 жовтня 2004 року, укладеному між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, скасувати і справу в цій частині передати на новий апеляційний
розгляд. В решті -  рішення суду залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.В. Патрюк

Судді:                                                                                      І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В.
Прокопчук

М.П. Пшонка