АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ  ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-401/2007         Головуючий
у 1 інстанції -Бондаренко Р.В.
2/5                            Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14
березня 2007 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого -Петренко І.О.

суддів
-Болтунової Л.М., Лаченкової О.В.

при секретарі
-  Шило С.Ю.

з участю адвоката ОСОБА_9. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську цивільну справу по апе­ляційній скарзі ОСОБА_1на рішення
Жовтневого районного суду м. Дніпропетров­ська від 29 червня 2006 року за
позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя
особа Вико­навчий комітет Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська про усунення
перешкод і за зустріч­ним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_6 та в інтересах ОСОБА_6,
ОСОБА_5до ОСОБА_2, треті особи Виконавчий комітет Жовтневої районної ради м.
Дніпропетровська, ОСОБА_8про визнання угоди недійсною, -

встановила:

У квітні 2004 року ОСОБА_2. звернувся в суд з позовом до
відповідачів і просив усунути перешкоди в користуванні житловим будинком №
АДРЕСА_1в м Дніпропетровську, шляхом виселення ОСОБА_1., ОСОБА_3. і ОСОБА_4., а
також зобов'язати відділ грома­дянства міграції і реєстрації фізичних осіб
Дніпропетровського міського управління УМВС в Жовтне­вому районі провести
виписку ( зняття з реєстрації) ОСОБА_1. і ОСОБА_3. ( а.с.4)

У обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 16 січня 2002 року
зазначений буди­нок йому був подарований ОСОБА_1. З відповідачами у нього була
усна домовленість, згідно якої вони зобов'язалися в строк до 1 березня 2002
року звільнити будинок. 27 червня 2003 року він зареєстрував вказаний договір в
ДМБТІ м. Дніпропетровська.

До теперішнього
часу відповідачі на його неодноразові вимоги звільнити будинок відмовляються.

15 жовтня 2006 року позивач в порядку ст. 103 ЦПК України
подав позовну заяву, в якій відпо­відачами вказав ОСОБА_1., ОСОБА_3., ОСОБА_4.
і ОСОБА_6. з неповнолітньою донькою ОСОБА_7., і яких просив виселити та
зобов'язати відділ громадянства міграції і ре­єстрації фізичних осіб
Дніпропетровського міського управління УМВС в Жовтневому районі зняти їх з
реєстрації. (а.с. 58)

У листопаді 2006 року ОСОБА_2. знову звернувся з позовом, в порядку ст. 103
ЦПК Украї­ни, де просив визнати реєстрацію ОСОБА_1. від 08.01.2004 року і
ОСОБА_6. від 21.01.2004 року по вул. АДРЕСА_1в м. Дніпропетровську - недійсною
та усунути перешкоди, шляхом виселення з нього відповідачів. (а.с.82)

У подальшому, позивач звернувся з позовною заявою, якою
уточнив свої вимоги і просив усу­нути перешкоди в здійсненні його права
користування та розпорядження спірним домоволодінням, визнавши відповідачів
такими, що втратили право користування ним та виселити з вказаного будинку.
(а.с. 152)

Відповідачка ОСОБА_1. З листопада 2006 року пред'явила зустрічний позов до
ОСОБА_2. і просила визнати договір дарування недійсним, посилаючись на вимоги
ст. 57 ЦК України.(
а.с.98)

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2006
року позов Ко­ОСОБА_2. задоволений, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1.
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду
скасувати і прийняти нове рішення про задоволення її позову, і відмови в позові
ОСОБА_2., посилаючись
на те, що судом при роз­гляді справи були порушені норми матеріального права, а
висновки суду не відповідають обставинам по справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2. та усуваючи
перешкоди в користуванні і розпоря­дженні домоволодінням № АДРЕСА_1в м.
Дніпропетровську зі сторони відповідачів, суд визнав їх такими, що втратили
право користування житловими приміщеннями у зазначеному домово­лодінні та
виселив їх без надання іншого житла, керуючись при цьому ст.ст.9, 150, 156-170
ЖК України, а також ст.ст.48,49 Закону України „Про власність".

Однак з таким висновком колегія суддів погодитися не
може, оскільки він суперечить вимогам за­кону, а також районний суд вийшов за
межи позовних вимог позивача та допустив інші порушення.

Так, ОСОБА_2.,
12 квітня 2006 року звернувся до суду з позовною заявою в порядку ст.31 ЦПК
України, в якій посилаючись на положення ст.71 ЖК України та ст. 383,386,391 ЦК України в реда­кції
2003 року просив визнати відповідачів втратившими право користування спірним
домоволодінням, оскільки вони не проживають в ньому більш ніж шість місяців та
виселити. ( а. с. 150)

Між тим, у процесі розгляду, суд не звернув уваги та не,
що дана заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України та не уточнив її, а при
ухваленні рішення, не врахував, що зазначені вимоги в даному випа­дку виключають
одне одне, але при цьому керувався ст. 48 Закону України „Про власність",
на яку пози­вач не посилався.

Також по зазначеному позову, який суд задовольнив в
повному обсязі, не був залучений до участі в

справі, і відсутній в самому позові, відділ громадянства,
міграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого

РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській        області, представник якого після грудня
2005 року в

судові
засідання не викликався.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1. про визнання недійсним
договору дарування від 16.01.2002 року, укладеного між нею та позивачем щодо
спірного домоволодіння, суд першої інстанції в рішенні не навів ніяких доказів
з цього приводу. ( а.с. 189)

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1.
та ОСОБА_2. була укладена угода, яка є безплатною, однак в рішенні суд
посилається на те, що спірне домоволодіння передано за вказаним договором в
рахунок повернення боргу в розмірі 6 000 доларів США. Сторони не заперечували, що в період з 2000 року по 2001
рік ОСОБА_1. неодноразово зверталася до ОСОБА_2. про на­дання їй різних сум грошей в борг, однак домоволодіння
не збиралася дарувати, а хотіла укласти договір залогу будинку, але позивачем
була заведена в оману.

Розглядаючи справу, районний суд фактично не встановив,
які склалися правовідносини між сторо­нами, і що є предметом спору, а також
якими нормами права слід керуватися.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає ска­суванню та направленню на новий
розгляд до районного суду, оскільки воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись
ст.ст. 304, 307, 311, 314, 315, 317, 319 ЦПК Україна колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від
29 червня 2006 року скасувати і справу направити на новий розгляд до того ж
суду в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,
однак може бути оска­ржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців
до Верховного Суду України.