АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах
апеляційного суду
Чернігівської області в складі:
судді Хромець Н.С.,
суддів: Євстафіїва О.К., Квача М.О., Скрипки
розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
в с т а н о в и л а :
у серпні 2004 р. ОСОБА_1 пред'явила позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, у якому
просила на підставі ст. 229 ЦК України визнати недійсним укладений між
сторонами договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 та відшкодувати понесені по
справі судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що внаслідок
незадовільного стану здоров'я, наявності потреби у матеріальній та моральній
підтримці, сторонньому догляді вона погодилася на пропозицію відповідачів
укласти договір довічного утримання, згідно з яким вона передає їм у власність
спірне домоволодіння, а вони довічно надаватимуть їй забезпечення у вигляді
догляду та необхідної матеріальної допомоги. Підписуючи оспорювану угоду, вона
була впевнена, що підписує договір довічного утримання, і в зв'язку з поганим
зором та довірою відповідачам, які є її дітьми, не читала тексту договору.
Після припинення надання їй відповідачами у квітні 2004 р. обумовленої ними
допомоги, погіршення стосунків між ними вона взнала, що уклала договір
дарування домоволодіння, а не договір довічного утримання. Оспорюваний нею
договір не відповідає її дійсному волевиявленню.
Справа № 33ц-КС-251, № рядка
Головуючий у першій інстанції - Первак М.О.
Доповідач в апеляційній інстанції - Захарова А.Ф.
Доповідач Євстафіїв О.К.
Рішенням  Жашківського  районного
суду  від  22.09.2004
р.  ОСОБА_1 відмовлено у
задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 08.12.2004 р. вищевка
-   зане рішення місцевого суду
скасовано, а вимоги ОСОБА_1 задоволено: оспорюваний нею договір визнано
недійсним, за позивачем визнано право власності на спірну садибу; на користь
останньої з відповідачів стягнуто судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати постановлене по
справі рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого
суду. При цьому вони посилаються на порушення судом ІІ інстанції при розгляді
справи норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи рішення про відмову ОСОБА_1 у позові, суд І інстанції
виходив з того, що у ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач
не потребує і в момент укладення оспорюваного договору теж не потребувала
сторонньої допомоги, що вона свідомо й цілеспрямовано підготувала документи,
необхідні для його укладання, після чого, згідно з вільно виявленим бажанням,
уклала з відповідачами даний договір.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції
послався на те, що у ході апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач
не мала реального наміру на безоплатне відчуження спірного будинку, а
відповідачі не мали реального наміру прийняти від неї у дар цей будинок, що
оспорюваний договір ОСОБА_1 укладено внаслідок помилки.

Але з висновками апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Так, жодним з учасників судового розгляду не оспорюється, що, згідно з
текстом нотаріально посвідченого договору від 05.08.2003 р., ОСОБА_1
подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли у дар домоволодіння АДРЕСА_1.

На підставі ст. 229 ЦК України, на яку посилається позивач як на
підставу позову, правочин може бути визнаний недійсним у разі, якщо особа, яка
його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення: щодо
природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей
речі, що значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим
призначенням. Цією статтею також встановлено, що помилка щодо мотивів правочину
не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ні нині чинне (глава 55 ЦК України), ні чинне в момент укладання оспорюваного
договору (глава 22 ЦК УРСР) законодавство, що регламентує спірні
правовідносини, ні інші правові норми не встановлювали, що помилка щодо мотивів
укладання договору дарування має істотне значення.

Згідно з ст. 202 ЦПК України, 1963 р., рішення суду має бути законним та
обґрунтованим. П. 8 ч. 1 ст. 314 цього Кодексу приписував, що мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини і визначені
відповідно до них правовідносини. На порушення даних правових норм, у
оскаржуваному рішенні не зазначено, які апеляційним судом встановлено обставини
(факти), що підтверджують, що при укладанні ОСОБА_1 договору дарування з
відповідачами остання помилилася щодо обставин, які мають для цього істотне
значення (щодо природи оспорюваного правочину, прав та обов'язків сторін). Так,
у рішенні суду ІІ інстанції не зазначено, відносно яких саме обставин, що мають
істотне значення для укладення договору дарування, помилилася позивач,
укладаючи оспорюваний договір з відповідачами, а також у чому об'єктивно
виразилася та помилка ОСОБА_1, яка призвела до укладення нею даного договору.
Аналогічне роз'яснення міститься і у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 28.04.1978 р. № 3 „Про судову практику в справах про визнання угод
недійсними” (з наступними змінами й доповненнями).

У мотивувальній частині рішення суду апеляційної інстанції однією з
підстав задоволення позову зазначено, що оспорювана угода є такою, що укладена
позивачем без наміру безоплатно відчужити садибу, а відповідачами - про людське
око, без реального наміру отримати у дар цю садибу. Проте, відповідно до ч. 1
ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний
суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду І інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді І інстанції. Оскільки
ОСОБА_1 не заявлялися вимоги про визнання недійсним укладеного між сторонами
договору дарування садиби з мотивів його мнимості чи фіктивності (ст. 58 ч. 1
ЦК УРСР, 1963 р., ст. 234 ЦК України), то задоволення позову з цієї підставі є
явним виходом за межі позовних вимог.

Постановлене по даній справі місцевим судом рішення в цілому відповідає
вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України. Його прийнято на підставі належних і
допустимих доказів, а викладені у рішенні висновки суду належним чином
вмотивовано. З рішення ж суду ІІ інстанції не вбачається, з яких підстав та
мотивів ним було скасовано рішення суду І інстанції, у чому полягає його
хибність.

Таким чином, постановлене по справі рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з залишенням в силі рішення місцевого суду.

В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України у зв'язку з задоволенням касаційної
скарги з позивача на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути 89 грн. 48 коп. на
повернення витрат по сплаті держмита за подання касаційної скарги.

Керуючись Законом України від 22 лютого 2007 року № 697-V "Про внесення змін до Закону України "Про
судоустрій України" щодо забезпечення касаційного розгляду цивільних
справ", підпунктом 2 пункту 3 розділу VII "Прикінцеві та перехідні
положення" Закону України "Про судоустрій  України", ст.ст. 323, 335, 339, 344, 345
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовільнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 08.12.2004 р. скасувати
та залишити в силі рішення Жашківського районного суду Черкаської області від
22.09.2004 р.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
89 (вісімдесят дев'ять) грн. 48 коп. на відшкодування судових витрат.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Хромець Н.С.

Судді:

Євстафіїв
О.К.

Квач М.О.
Скрипка А.А.  Шемець Н.В.