У х в а л а

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 жовтня 2007 року                                                                               м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.

суддів:

Балюка М.І.,                     Гуменюка В.І., Григор'євої
Л.І.,               Косенка В.Й.,  -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним, за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та частково недійсним свідоцтва
на спадщину за законом та усунення від спадщини, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання права власності на 11/25 частин житлового будинку,

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року ОСОБА_1 звернувся з зазначеним позовом, посилаючись на
те, що у 1964 році, повернувшись із армії, він поселився проживати в будинку
своєї матері ОСОБА_3 У 1965 році разом з нею та братом ОСОБА_4 розпочали
будівництво будинку АДРЕСА_1. У 1967 році брат одружився і став проживати
окремо. Будинок добудували позивач з матір¢ю. У 1973 році
позивач одружився, але через непорозуміння невістки з матір¢ю, мусив
звернутися до суду про закріплення за ним частини будинку. Рішенням Лисянського
райсуду від 5 серпня 1980 року за позивачем визнано право власності на 1/3
частину будинку. У 1995 році померла мати. Позивач звернувся до суду про
визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який склала на брата їх
матір, частково недійсним. Суд позов задовольнив частково і виділив йому
частину, яка не являється корисною житловою площею. Позивач дав дозвіл ОСОБА_2
на проживання в якості квартиранта на своїй частині будинку. 8 лютого 2002 року
був складений заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року. Позивач ОСОБА_1 просив визнати свідоцтво про право на спадщину, видане
ОСОБА_2, недійсним, визнати за ним право власності на частину спірного будинку,
яке належало на праві власності його покійному брату ОСОБА_4 та визнати недійсним
заповіт складений на ім'я ОСОБА_2

У
зустрічному позові ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на
11/25 частин спірного будинку, посилаючись на те, що ніяких порушень при
складенні заповіту 8 лютого 2002 року не було допущено.

В листопаді 2004 року із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулася ОСОБА_3 Зазначала, що 10 лютого
1973 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після
смерті чоловіка відкрилася спадщина на його майно. Вважає, що вона, як дружина,
є спадкоємицею першої черги, а позивач по справі - спадкоємцем другої черги, як
брат. Просила визнати за нею право власності на 11/25 частин будинку та
продовжити їй строк для прийняття спадщини.

Рішенням Лисянського районного суду
Черкаської області від 4 лютого 2005 року позов задоволено частково. Визнано
недійсним заповіт ОСОБА_4 від 8 лютого 2002 року на користь ОСОБА_2 та
свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_2 від 20 вересня 2002
року. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/25 частин спірного будинку.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 серпня 2004
року на майновий пай на ім'я ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_1 право власності на
частину майна в колективному майні. В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Черкаської області від 21 грудня 2006 року рішення Лисянського районного
суду  Черкаської області від 4 лютого
2005 року частково скасовано. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 14 вересня 2002 року на ім'я ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_1
право власності в порядку спадкування за законом на ½
частину земельної ділянки - паю. Державні акти на право
власності на земельну частку (пай), видані на ім'я ОСОБА_4 20 лютого 2002 року
та на ім'я ОСОБА_3 визнано недійсними. Визнано частково недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане 28 серпня 2004 року на ім'я ОСОБА_3 на
майновий пай. Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадщину за законом на ½ частину майнового паю, належного
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай від 6 серпня
2003 року. В решті рішення Лисянського районного суду від 4 лютого 2005 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалені судові рішення в частині визнання за ОСОБА_3 права власності
на 11/25 частин спірного будинку, посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до  частини 1 статті 55 ЦК УРСР (1963 року)
угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення
перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати
ними, може бути визнана судом недійсною.

З матеріалів справи убачається, що
на момент складання заповіту від 08 лютого 2002 року у ОСОБА_4 відмічалася термінальна
стадія онкологічного захворювання, що позбавляло його здатності орієнтуватися в
подіях, пов'язаних з колом сімейних справ і відповідно розуміти  значення своїх дій та керувати ними.

Суди дійшли правильного висновку про
визнання недійсним заповіту  від 08
лютого 2002 року укладеного ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, як такого, що оформлений особою, яка не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними.

На підставі викладеного суди дійшли
правильного висновку щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, видане ОСОБА_2 20 вересня 2002 року та визнання за ОСОБА_3 права
власності на 11/25 частин спірного будинку.

Згідно статті 530 ЦК УРСР (1963
року) при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними
спадщини, а також в разі, коли всі
спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у
рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з
боку батька так і з боку матері (друга черга).

Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1 є братом померлого ОСОБА_4, а тому немає права на
визнання за ним права власності у порядку спадкування на 11/25 частин будинку АДРЕСА_1.

Статтею 528 ЦК УРСР (1963 року)
передбачено, що особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь
з спадкоємців або зробили замах на їх життя не мають права стати спадкоємцями
ні за законом, ні за заповітом.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 заявив
позовні вимоги про усунення від спадкування ОСОБА_3 внаслідок того, що вона
довгий час не проживала з померлим, не доглядала його, не хоронила.

Однак статтею 528 ЦК УРСР (1963
року) чітко визначено підстави усунення особи від спадщини. Такі підстави, як
не проживання з спадкодавцем тривалий час, не здійснення догляду за
спадкодавцем у вищевказаній статті не зазначені.

Крім того, суд апеляційної інстанції
дійшов правильного висновку про визнання частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом від 14 вересня 2002 року , виданого на ім'я ОСОБА_3 на
земельну ділянку розміром 2, 4256 га на території Лисянської селищної ради та в
частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 28
серпня 2004 року на майновий пай розміром 16 510 грн. на ім'я ОСОБА_3,
оскільки після смерті матері ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка мала бути успадкована обома
синами - ОСОБА_4 та ОСОБА_1

У відповідності до частини 1 статті 335
ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної
інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або вирішені
ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно
статті 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо
визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального
права.

Судом апеляційної інстанції досліджено
обставини справи повно, зібраним доказам дана оцінка.

Доводи скарги не спростовують висновків
суду.

Рішення суду постановлено з додержанням норм
матеріального та  процесуального права,
підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Керуючись
статтями 333, 335-337, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 21 грудня 2006 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.В. Гнатенко

Судді:
М.І. Балюк

Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.Й. Косенко