рішення

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25 травня 2007 року                                                               м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Гнатенка А.В.,

Барсукової В.М.,

Берднік І.С.,

Гуменюка В.І.,

Григор'євої Л.І.,

Патрюка  М.В.,

Лященко Н.П.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,

Романюка Я.М.,

Костенко М.В.,

Сеніна Ю.Л.,

Данчука В.Г.,

Шабуніна В.М.,

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Охрімчук Л.І., -

розглянувши
в судовому засіданні скаргу заступника Генерального прокурора України про
перегляд у зв'язку з винятковими обставинами рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 8 лютого 2006 року, ухвали апеляційного суду Одеської області
від 5 квітня 2006 року та ухвали Верховного Суду України від 20 вересня 2006
року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної акціонерної
страхової компанії (далі - НАСК “Оранта”) про стягнення страхової суми,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2005 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до НАСК “Оранта” про стягнення страхової суми в розмірі 125 788 грн. 88
коп.

Зазначав, що з 6 вересня 2000 року до
12 жовтня 2005 року працював на посадах ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 та був
звільнений за станом здоров'я. Згідно з висновком МСЕК від 14 вересня  2005 року йому встановлено 25 відсотків
втрати професійної працездатності. Відповідач відмовив йому у виплаті страхової
суми із застосуванням Порядку та умов державного обов'язкового страхування
працівників прокуратури та  ч. 4 ст. 50
Закону України “Про прокуратуру”, зазначивши, що нарахування страхових платежів
повинно здійснюватися йому не як працівнику прокуратури, а відповідно до умов
державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців.

Посилаючись на безпідставність такої
відмови, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Приморського районного суду м.
Одеси від 8 лютого               2006
року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Одеської області від 5
квітня 2006 року, позов задоволено.

Ухвалою Верховного Суду України від 20
вересня 2006 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі на
підставі п. 5 ч. 3 ст. 328  ЦПК України.

У листопаді 2006 року до Верховного
Суду України надійшла скарга заступника Генерального прокурора України про
перегляд у зв'язку з винятковими обставинами зазначених судових рішень з
підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одного і того ж
положення закону. Зокрема, в аналогічних справах за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3
до НАСК “Оранта” відповідно 9 лютого 2005 року та 19 лютого 2003 року судом
касаційної інстанції прийняті протилежні рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 354 ЦПК
України підставою оскарження у зв'язку з винятковими обставинами судових рішень
у цивільних справах після їх перегляду у касаційному порядку є неоднакове
застосування судом касаційної інстанції одного і того ж положення Закону.

Доводи скарги та матеріали дають
підстави вважати, що у справі допущено неоднакове застосування судом касаційної
інстанції положень ч. 4   ст. 50 Закону
України “Про прокуратуру”, постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня
1992 року № 486 “Про затвердження Порядку та умов державного обов'язкового
особистого страхування працівників прокуратури” (далі - Постанова № 486)  та
постанови  Кабінету  Міністрів
України  від        19 серпня 1992 року № 488 “Про умови
державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і
військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх
сімей страхових сум” (далі - Постанова № 488).

Зазначена обставина є підставою для
перегляду оскаржуваних судових рішень у зв'язку з винятковими обставинами.

Перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи скарги, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, з 6
вересня 2000 року до 12 жовтня 2005 року ОСОБА_1 працював в органах військової
прокуратури.

Рішенням МСЕК від 14 вересня 2005 року
йому було встановлено           25
відсотків втрати професійної працездатності у зв'язку з травмою та  захворюванням, пов'язаним з проходженням
військової служби. На час настання страхової події ОСОБА_1 займав посаду
прокурора-криміналіста відділу військової прокуратури Південного регіону
України.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суди
виходили з того, що на нього як прокурорського працівника військової
прокуратури поширюються норми ч. 4 ст. 50 Закону України “Про прокуратуру” та
положення Постанови № 486 щодо порядку та умов державного обов'язкового
особистого страхування працівників прокуратури.

Проте з таким висновком суду погодитися
не можна, оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права
призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону
України “Про прокуратуру” життя і здоров'я працівників прокуратури підлягають
обов'язковому державному страхуванню за рахунок коштів відповідних бюджетів на
суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою. Порядок та умови
страхування встановлюються Кабінетом Міністрів України - Постановою № 486,
згідно з якою державне обов'язкове особисте страхування працівників прокуратури
здійснюється за рахунок коштів, що виділяються з державного бюджету на
утримання органів прокуратури, які виплачуються НАСК “Оранта” у розмірах,
передбачених цією постановою (пп. 1, 3, 7).

Стаття 13 Закону України “Про
прокуратуру” визначає, що серед інших, до системи органів прокуратури належать
і військові прокуратури.

Разом з тим, ч. 2 ст. 461
цього Закону визначено, що військові прокурори є військовослужбовцями, які
проходять службу відповідно до Закону України “Про загальний військовий
обов'язок і військову службу” (далі - Закон             № 2232-XII від 25 березня 1992 року), і на
них поширюються правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види
постачання, забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського
складу Збройних Сил України.

Таким чином, ч. 2 ст. 461
Закону України “Про прокуратуру” в імперативній формі визначено, що на
військових прокурорів не поширюються гарантії правового і соціального захисту,
передбачені ст. 50 цього Закону, а повинні застосовуватися гарантії,
встановлені для військовослужбовців.

Такі гарантії встановлені ст. 16 Закону
України “Про соціальний  і правовий
захист  військовослужбовців  та
членів  їх  сімей”
(далі  -  Закон
№ 2011-XII від 20 грудня 1991 року) та Постановою № 488, відповідно до яких державне
обов'язкове особисте страхування є одним із видів соціальних гарантій,
встановлених державою.

Отже, норми Закону України “Про
прокуратуру” не встановлюють правові і соціальні гарантії для осіб офіцерського
складу Збройних Сил України, якими є військовослужбовці військових прокуратур,
а відсилають до спеціальних норм (Закон № 2232-XII від 22 березня 1992 року,
Закон                  № 2011-XII від 20 грудня
1991 року), якими регулюються порядок і умови державного обов'язкового
особистого страхування цих осіб.

Та обставина, що ст. 461
Закону України “Про прокуратуру” передбачає обов'язок військових прокурорів у
своїй діяльності керуватися нормами цього Закону, не впливає на їх правові і
соціальні гарантії, оскільки цей обов'язок стосується їх професійної
діяльності, а не правових і соціальних гарантій, щодо яких міститься пряма
вказівка.

Крім того, ч. 5, 6 ст. 52 Закону
України “Про прокуратуру”, як і ст. 43 Закону № 2232-XII від 25 березня 1992 року ст. 23
Закону № 2011-XII від         20
грудня 1991 року, постановою № 488 передбачено, що фінансування і
матеріально-технічне забезпечення військових працівників прокуратур, у тому
числі і на страхові виплати, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету,
що виділяються Міністерству оборони України.

Таким чином, ураховуючи наведене та
зважаючи на те, що прокурори, слідчі та інші службовці військових прокуратур є
військовослужбовцями, державне обов'язкове особисте страхування цих осіб
повинно здійснюватися відповідно до ст. 16 Закону № 2011-XII від 20 грудня
1991 року та Постанови  № 488.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд
безпідставно застосував до спірних правовідносин ч. 4 ст. 50 Закону України
“Про прокуратуру” і Постанову № 488, що призвело до неправильного вирішення
спору та постановлення незаконного й необґрунтованого рішення, яке помилково
залишено без зміни апеляційною та касаційною інстанцією.

За таких обставин на підставі п. 5 ч. 1
ст. 358 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню з постановленням
нового рішення про відмову ОСОБА_1 у позові із заявлених ним підстав.

Керуючись ст. ст. 354, 357, 358 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

в и р і ш и л а:

Скаргу заступника Генерального
прокурора України задовольнити.

Скасувати рішення Приморського
районного суду міста Одеси від
8 лютого 2006 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 5
квітня 2006 року та ухвалу Верховного Суду України від 20 вересня 2006 року і
постановити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в позові до НАСК “Оранта про
стягнення страхової суми.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                        А.Г.
Ярема

Судді:                                                                 М.І.
Балюк

В.М. Барсукова

І.С.
Берднік

А.В.
Гнатенко

Л.І.
Григор'єва

В.І.
Гуменюк

В.Г.
Данчук

А.В. Костенко

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

М.В.
Патрюк

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка

Я.М. Романюк

Ю.Л.
Сенін

В.М. Шабунін