УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
січня місяця 23 дня
колегія суддів судової палати по цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого, судді______________________
Любобратцевої Н.Ї.,  .

Суддів                                                                     Чистякової
Т.Ї.,

___________________         ______        _____  Даніла Н.М.,

При секретарі
Гребеннікової Н.6.,

За участю прокурора_____________________ Гасенко В.А.,

у присутності
позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, третьої особи

ОСОБА_3,
представника третьої особи ОСОБА_4,

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Сімферополі цивільну справу за

позовом    ОСОБА_1
до    ОСОБА_5,

співвідповідача   ОСОБА_6,
третя    особа    ОСОБА_3, про визнання права власності на
частину житлового будинку та земельну

ділянку,

за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на
рішення Центрального районного суду м.

Сімферополя АР
Крим від 18.08.2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на дві кімнати площею
18,5 м2 та 7,3 м2, кухню 5,5 м2 і частину
земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належать відповідачці на праві власності.
Вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, від
якого народилися дві дочки. У 1977
р. теща - ОСОБА_5
переїхала жити до Криму, пізніше за договором купівлі-продажу вона придбала
частину спірного будинку, в який вони з дружиною переїхали жити, і з першого
дня позивач став ремонтувати будинок, будувати до нього прибудови. За його
особисті кошти було побудовано дві кімнати площею 18,5 м2 і 7,3 м2, підсобні
приміщення, туалет; поліпшено газове опалювання, забетоновано двір у будинку.
Після реконструкції вартість жилого будинку на 18 жовтня 2002
р. за довідкою БТІ складає 39501,22
грн. З першого дня приїзду тещі і до розлучення з дружиною в 2002 р. велося
спільне господарство. У судовому засіданні суду першої інстанції позивач змінив
свої позовні вимоги і просив визнати за ним право власності на прибудови площею
18,5 м2 літер
«А1», сарай літер «Д» та земельну ділянку площею 67,3 м2 на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя
АР"Крим від 18.08.2006
р. в позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права
власності на прибудови, площею 18,5
м2 літер - «А1»,
земельну ділянку площею 67,3
м2 та сарай літер - «Д», по
АДРЕСА_1 відмовлено.

На вищевказане рішення суду першої інстанції ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення
по суті позовних вимог. Доводи
скарги   зводяться   до
того,   що   апелянт
під   час   проживання
в   спірному

Справа № 22-ц-356/07

Доповідач Любобратцева Н.І.

2

домоволодінні
зробив багато будівельних та ремонтних робіт, внаслідок чого вартість будинку
суттєво збільшилася, тому він має право власності на вказані прибудови.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх
представників, висновок прокурору, проаналізувавши доводи апеляційної скарги в
межах ст. 303 ЦПК України, дослідивши матеріали справи, колегія суддів
знаходить, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами не було укладено угоди про створення спільної
власності, а тому підстав для визнання за позивачем права власності на чуже
майно немає.

З   такими
висновками   суду   погоджується   колегія
судців,   оскільки   вони відповідають обставинам справи,
встановленим у судовому засіданні, а також вимогам | чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 є
власником 34/100 частки
домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 1978 р. (а.с. 12-13). За вищевказаним
договором у конкретне користування покупця перейшло в літ. „А" жиле
приміщення № 3 площею 14,8 кв. м, тамбури
„а-2", „а-3", льох «Д». Рішенням виконкому Центральної районної ради
м. Сімферополя від 13.06.1989 р. був затверджений акт приймання в експлуатацію
жилої прибудови літ. „А-1" розміром 4,4
на 5,2 м,
тамбуру літ. „а" розміром 3,3
на 2,1 м,
тамбуру літ. „а-1" розміром 1,12
на 0,52 м, сараю
літ. „Д" розміром 2,45
на 3,45 м,
навісу літ. „Г" розміром 4,3
на 2,6 м.
Доказів про те, що позивач під час будівництва вказаних прибудов був членом
сім'ї ОСОБА_5 суду не надано. Навпаки, з пояснень сторін у судовому засіданні
витікає, що ОСОБА_1 під час
роботи на підприємстві перебував на квартирному обліку для одержання власного
житла, в 1983-19.84 роках
працював у районах Крайньої Півночі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду

України від 4
жовтня 1991 р. № 7 (зі змінами,
внесеними постановами від 25
грудня 1992

р. №
13 та від 25 травня 1998 р. № 15) „Про практику
застосування судами законодавства,

що регулює право приватної власності громадян на жилий
будинок", оскільки згідно зі ст.

17 ЗК
України і ст. 14 Закону
України „Про власність" земельна ділянка для будівництва

жилого будинку і господарських будівель надається
громадянину в приватну власність,

участь інших осіб у будівництві не створює для них права
приватної власності на жилий

будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.
Згідно зі статтями 16 і 17 Закону

„Про власність" таке право, зокрема, виникає, коли
будівництво велось подружжям у

період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх
спільною сумісною власністю, або

велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий
будинок стає їх спільною сумісною

власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою
між ними. Інші особи, що,:,

брали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі)
не на підставі угоди про

створення спільної власності, вправі вимагати не визнання
права власності на будинок, а

відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу

забудовнику (покупцю) вони надавали
не безоплатно.

Оскільки
у порушення вимог ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України позивачем суду не було надано
належних та допустимих доказів про наявність угоди про створення спільної;
сумісної   власності   на
частину   домоволодіння   між
ним   та   ОСОБА_5,
судом обґрунтовано було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Справа № 22-ц-З56/07                                          Головуючий
у першій інстанції

Іванов С.С.

Доповідач
Любобратцева Н.І.

3

За такими обставинами
оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм ; матеріального і
процесуального права, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування
немає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314 Цивільного
процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у цивільних
справах

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити. Рішення
Центрального районного суду м. Сімферополя від 18 серпня 2006
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути

оскаржена в касаційному порядку безпосередньо у Верховний
Суд України протягом двох

місяців.

Судді       Любобратцева Н.І.