Справа 2-
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

3 березня 2007
року

Рівненський
міський суд у складі :

Головуючого
судді Мельника О.В.,

при секретарі
Рейнерович Я.В.,

з участю
представника позивача ОСОБА_2.,

представника
відповідача Мельника О.М., Соловйової М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Рівному справу за позовом ОСОБА_1до Дитячо-юнацької спортивної школи № 3 міста
Рівного про стягнення заборгованості із заробітної плати, вихідної допомоги,
середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної
шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача у судовому засіданні змінив позовні
вимоги, відмовився від позову в частині стягнення 56,39 грн. різниці в
заробітку у зв'язку із зміною істотних умов праці та просив залишити без розгляду
позовну вимогу про стягнення 512,42 грн. різниці в заробітку у зв'язку з
підвищенням заробітної плати. Щодо інших позовних вимог представник позивача
пояснив, що ОСОБА_1
працював в ДЮСШ № 3 міста Рівного на посаді працівника по обслуговуванню.
Наказом від 12 вересня 2005 року був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України. 2
березня 2006 року на підставі рішення Рівненського міського суду був поновлений
на роботі і цього ж дня йому була надана щорічна оплачувана відпустка за
робочий рік з 1 лютого 2006 року по 1 лютого 2007 року. Отримавши заробітну
плату за період з 20 лютого 2006 року та за відпустку, виявив невідповідність
її розміру. Вважає, що переведення працівників по обслуговуванню відповідачем
на 1,2 ставки у зв'язку із його поновленням, що вплинуло на зменшення розміру
нарахованої заробітної плати є незаконним, оскільки до звільнення позивач
отримував 1,5 ставки і це без згоди працівника змінює істотні умови праці, що є
підставою для звільнення відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України. Окрім того стверджує,
що під час виплати заробітної плати за час відпустки з 2 по 26 березня 2006
року відповідачем було невірно проведено її розрахунок, оскільки не враховано
коефіцієнти підвищення заробітної плати з 1 вересня 2005 року на 1,14286 рази,
з 1 січня 2006 року на 1,05357 рази, з 1 липня 2006 року на 1,07264 рази, з 1
грудня 2006 року на 1,06546 рази, що становить 101,94 грн. та за шість днів
відпустки загалом становить 25,94 гривні. Вважає також, що відповідачем було
невірно нараховано заробітну плату за час відпустки з 27 березня по 5 квітня
2006 року та виплачено лише 182,07 грн., в той час, як необхідно було заплатити
на 42,47 грн. більше з аналогічних підстав. Враховуючи те, що на час розгляду
справи відповідач частково виплатив указану різницю, а саме перерахував на
розрахунковий рахунок позивача 31,09 грн., просить стягнути з останнього лише
36,87 гривень різниці в заробітку у зв'язку з підвищенням заробітної плати. 27
березня 2006 року позивачеві була надана невикористана щорічна оплачувана
відпустка за минулий робочий рік (з 1 лютого 2005 року по 1 лютого 2006 року).
29 березня 2006 року позивач довідався, що його заробітна плата за вказану
відпустку складає 182,07 гривень. 15 квітня 2006 року отримав рекомендованим
листом повідомлення з'явитись на роботу з 14 квітня 2006 року у зв'язку із
закінченням відпустки та з виробничою необхідністю. Після цього дізнався, що
оплачувану невикористану відпустку було надано на період з 27 березня по 5
квітня 2006 року, відповідно до наказу № 26 директора, хоча відпустка повинна
бути надана на

24 дні,
оскільки в заяві не вказував про надання лише частини відпустки. Отже, при
виплаті заробітної плати за час відпустки йому не було виплачено та нараховано
оплату за 14 днів відпустки, що складає 254,9 гривень ( 182,07 грн. (нараховані
відпускні) / 10 (оплачені дні відпустки) х 14 (неоплачені дні відпустки). Поряд
з тим, у зв'язку із збільшенням заробітної плати з 1 вересня 2005 року, з 1
січня, 1 липня 1 грудня 2006 року, про що вказано вище, збільшив розмір
позовних вимог у цій частині та просив стягнути з відповідача 350,78 гривень. 4
травня 2006 року, підсумувавши численні порушення трудового законодавства,
позивач звернувся з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням з
причин невиконання керівництвом закладу законодавства про працю з вимогою про
виплату вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП України. 4 травня 2006 року було
видано наказ про звільнення позивача з роботи за власним бажанням без виплати
всіх належних сум та без видачі письмового повідомлення про нараховані суми при
перерахунку, як це передбачено ст. 116 КЗпП України. У зв'язку із цим вважає,
що відповідачем протиправно не було нараховано та виплачено вихідну допомогу,
відповідно до ст. 44 КЗпП України, яка складає 2336,39 грн.. 29 травня 2006 року
з отриманої від відповідача довідки про заробітну плату з'ясував, що з
заробітної плати було незаконно проведене відрахування в розмірі 408,82 грн.,
яке також просить стягнути з відповідача. Враховуючи те, що на момент
звільнення, тобто на 4 травня 2006 року всі належні ОСОБА_1. суми виплачені
не були, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні із розрахунку середньої заробітної плати яка на
момент звільнення становила 778,8 гривень за період з дня звільнення по день
винесення судом рішення по справі, а саме 7750,55 гривень. Представник позивача
також стверджує, що неправомірними діями відповідача по невиплаті належних сум
йому було заподіяно моральної шкоди, яка полягала у втраті нормальних життєвих
зв'язків через вимушені зміни в стосунках з .колегами, в додаткових зусиллях
для організації життя через похилий вік. Просить стягнути з відповідача у
відшкодування моральної шкоди 6000 гривень. Просив також у частині стягнення
заборгованості із заробітної плати допустити рішення суду до негайного
виконання.

Представники відповідача позов визнали лише в частині
вимоги про стягнення різниці в заробітку за період відпусток у зв'язку з
підвищенням заробітної плати на суму 36,87 гривень. В іншій частині позов не
визнали з підстав, викладених у письмовому поясненні.

Вислухавши пояснення представника позивача, представників
відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають до часткового задоволення.

Судом встановлено, що наказом № 34 директора ДЮСШ № 3 міста Рівного від 4
травня 2006 року позивача було звільнено з посади робітника по обслуговуванню
на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Сторони не заперечували те, що в ДЮСШ №3 було проведено
підвищення заробітної плати з 1 вересня 2005 року в 1,14286 рази, з 1 січня
2006 року в 1,05357 рази, з 1 липня 2006 року в 1,07264 рази, з 1 грудня 2006
року в 1,06546 рази, що не було враховано відповідачем при нарахуванні
заробітної плати ОСОБА_1.
у зв'язку із виходом у відпустку терміном з 2 по 26 березня 2006 року за
період з 1 лютого 2006 року по 1 лютого 2007 року та терміном з 27 березня по 5
квітня 2006 року (10 днів) за період з 1 лютого 2005 року по 1 лютого 2006
року, з урахуванням частково отриманої заробітної плати позивачем у розмірі
437,04 гривні, 182,07 гривні та 31,09 гривні, суд вважає, що з відповідача
підлягає стягненню різниця в заробітку у зв'язку із підвищенням заробітної
плати за період відпустки позивачу 6 розмірі 36 гривень 87 копійок.

Судом також встановлено, що позивачу було надано щорічну
відпустку за період роботи з

1 лютого 2005 року по 1 лютого 2006 року лише 10 днів,
замість, 24 днів відповідно до наказу

відповідача № 26 від 27 березня 2006 року, хоча в своїй
заяві просив надати  відпустку

тривалістю саме 24 календарних дні, що є порушенням з
боку власника  вимог ч. 1 ст. f 2 Закону

України "Про відпустки".

За таких обставин, при звільненні ОСОБА_1на підставі ч. 1
ст. -24 Закону України "Про відпустки ", з урахуванням підвищень
заробітної плати у вказаних вище періодах та

розмірах
йому слід було виплатити за 14 невикористаних днів щорічної відпустки 350
гривень 78 копійок грошової компенсації, що вбачається із довідки № 12 від 22
березня 2006 року.

Сторонами не заперечується, а тому на підставі ст. ч. 1 ст. 61 ЦПК України
суд вважає встановленим те, що із заробітної плати ОСОБА_1були відраховані
зайво виплачені йому 408 гривень 82 копійки.

Поряд з тим, як слідує із змісту ч. 2-ст. 127 КЗпП України, відрахування із
заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості установі, де вони
працюють, можуть проводитись за наказом власника або уповноваженого ним органу,
зокрема, для повернення сум, зайво сплачених внаслідок лічильних помилок.

Отже, вказана норма передбачає необхідність кількох умов для її
застосування, а саме необхідність наявності наказу власника про таке
відрахування та необхідність встановлення лічильної помилки при нарахуванні
платежу.

У судовому засіданні жодної із вказаних умов встановлено не було, оскільки
стороною відповідача докази про наявність таких обставин не подавались, а тому
на підставі викладеного, а також п.1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України суд
вважає, що відповідачем було безпідставно утримано із заробітної плати позивача
вказану суму, у зв'язку із чим позов у цій частині підлягає до задоволення.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення 2336,39 гривень вихідної
допомоги, суд приймає до уваги те, що відповідно до наказу № 34 від 4 травня
2006 року ОСОБА_1., було
звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При
цьому, такий наказ не містить посилання на звільнення ОСОБА_1з підстав
невиконання власником законодавства про працю й позивач не просив суд визнати
недійсним такий наказ чи змінити формулювання причин його звільнення.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідна допомога в розмірі не менше
тримісячного середнього заробітку може бути виплачена при припиненні трудового
договору за ст. 38 КЗпП України саме з підстав порушення власником або
уповноваженим ним органом законодавства про працю.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині
стягнення з відповідача 2336,39 гривень вихідної допомоги.

Як встановлено судом та вказано вище, в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП
України, розрахунок з ОСОБА_1.
на день його звільнення у повній мірі проведений не був.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові
сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про
їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові
його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Сторони не заперечували те, що на момент звільнення
середній заробіток ОСОБА_1становив 778 гривень 80 копійок.

Оскільки фактичний розрахунок із позивачем в повній мірі на момент
вирішення спору судом проведено не було, суд вважає, що позов у частині
стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні
підлягає до задоволення частково на суму 7712 гривень 44 копійки ( 778,8 грн. х
на 9 місяців = 7009,2 грн.) + (33,86 грн. (середньоденний заробіток позивача у
травні ) х на 19 невідпрацьованих робочих днів = 643,34 грн.. ) + ( 29,95
-середньоденний заробіток у березні х на 2 дні = 59,9грн.).

Твердження представника позивача про завдання моральної
шкоди ОСОБА_1., внаслідок втрати нормальних життєвих зв'язків через вимушені
зміни в стосунках з колегами та додаткові зусилля для організації життя через
складність у 60-річному віці підшукати роботу на думку суду не можуть свідчити
про заподіяння йому моральної шкоди, оскільки суд не вбачає причинного зв'язку
між порушенням трудових прав позивача та втратою ним нормальних життєвих
зв'язків з колегами за таких обставин, а також у неможливості влаштуватись у
вказаному віці на Іншу роботу, за умови, що ОСОБА_1було звільнено з роботи за
власним бажанням. При цьому, суд також приймає до уваги те, що стороною
позивача не було надано жодного доказу у підтвердження понесення позивачем
душевних хвилювань, страждань,

інших розладів
здоров'я, втрати нормальних життєвих зв'язків внаслідок неправомірних дій
відповідача та заподіяння у зв'язку із цим моральної шкоди після звільнення з
роботи, тобто після 4 травня 2006 року.

Поряд з
тим, відповідно до епікризу Рівненської центральної міської лікарні
встановлено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 17 по 28 квітня
2006 року. З указаної підстави суд вважає, що позивач у певній мірі був
змушений відшуковувати додаткові зусилля для організації свого життя аби
відшукати додаткові кошти для проведення лікування, а тому позовна вимога в
частині відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України, ст.
23 ЦК України підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60,81, 88,212,214,215,367
ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задоволити
частково.

Стягнути з Дитячо-юнацької спортивної школи № 3 міста Рівного на користь
ОСОБА_1796 гривень 47 копійок заборгованості із заробітної плати, 7712 гривень
44 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та
300 гривень у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні позову ОСОБА_1до Дитячо-юнацької спортивної
школи № 3 про стягнення вихідної допомоги відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної
плати допустити до негайного виконання.

На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду
Рівненської області через Рівненський міський суд протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження, яка повинна бути подана протягом
десяти днів з дня проголошення рішення суду.