АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22 -313                        Головуючий у 1
інстанції Амброскін В.Л.
2007 р.                                Суддя-доповідач:                         Спас О.В.
року                                                            м.
суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:                     головуючого:    Савченко
суддів :                Спас О.В.
при секретарі:     Череватій О.В.
участю позивача ОСОБА_1,
яка діє також в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2. та її
представника ОСОБА_3, відповідачів
ОСОБА_4,  ОСОБА_5 та їх
представника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, яке діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2
на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від "16"
листопада 2006 року по справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комунарської районної
адміністрації Запорізької міської ради про визнання незаконним набуття права
власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,
визначення ідеальних часток у праві власності та стягнення моральної шкоди.
28 квітня 2006 року ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання
незаконним набуття права власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визначення ідеальних часток у праві власності на
У позові зазначала, що до вересня 2003
року разом із донькою проживала в гуртожитку, який розташований за адресою:
З 05 вересня 2003 року вона була
знята з реєстрації за вказаною адресою та переїхала разом із донькою проживати
до свого батька та сестри, які мешкають за адресою: АДРЕСА_2.
ОСОБА_1 стало відомо, що квартира НОМЕР_1 в якій вона проживає без її відому 30
вересня 2004 року була приватизована
відповідачами - ОСОБА_4, ОСОБА_5                                  Вважаючи
приватизацію незаконною та такою, що порушує її права та права її
неповнолітньої дитини. ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним набуття кожним з
відповідачів право власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2. Просила
визначити ідеальну частку в праві власності в розмірі 1/2 за ОСОБА_1, 1/4 за
неповнолітньою донькою ОСОБА_2,
1/4 за ОСОБА_4, 1/4 за
ОСОБА_5 в спірній квартирі.
Вважає, що діями з приватизації житла, які порушило її права, її спричинено
душевні страждання і просить стягнути з батька ОСОБА_5 та сестри ОСОБА_4
грн. на відшкодування моральної шкоди.
13 червня 2006 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з заявою про уточнення позовних вимог в якій доповнила свої вимоги
вимогою про визнання недійсним свідоцтва №
НОМЕР_2 про право власності па житло, видане 30 вересня 2004 року
Комунарською райадміністрацією Запорізької міської ради.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16
листопада 2006 року у задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та
в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 посилаючись па порушення норм
матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам
справи, просить рішення скасувати, справу направити на повий розгляд до того ж
суду в іншому складі суддів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача,
пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої інстанції обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1
ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги
і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, ідо суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд правильно
встановив правовідносини, які склалися між усіма учасниками справи, дав їм
належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно
їх оцінив. Суд першої інстанції застосував вірно норми матеріального та
процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Той довід апеляційної
скарги, що провадження у справі підлягало закриттю з тих підстав, що справа не
має розглядатися в порядку цивільного судочинства, оскільки одним з
відповідачів є суб'єкт владних повноважень, а саме Комунарська районна
адміністрація Запорізької міської ради, є таким, що не відповідає діючому
процесуальному законодавству, а чому не впливає па вирішення питания про законність та
обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

3

Не може бути взятий до уваги і той довід апеляційної скарги, що судом
першої інстанції порушено права неповнолітньої ОСОБА_2, 1990 року народження,
оскільки у справі не брав участь представник органу опіки та піклування. Цей
довід спростовується тією   обставиною,
що в інтересах неповнолітньої особи виступала і виступає її мати - позивач
ОСОБА_1. яка за приписом ст.39 ЦПК України є її законним представником і має
повний обсяг прав для здійснення такого представництва.

Наступні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що
ОСОБА_1 з
донькою ОСОБА_2 постійно проживали в спірному житлі і були к ньому прописані
до 1998 року,
коли виїхали та виписалися у гуртожиток за місцем роботи ОСОБА_1, а тому зберігали
за собою право користування вказаним жилим приміщенням, коли повернулися до
житла у 2003 році. Ці
доводи не відповідають нормам ЖК України і суперечать встановленим по справі
обставинам. Окрім цього. такі доводи фактично містять у собі нові позовні
вимоги, які не заявлялися у суді першої інстанції І не були предметом розгляду
суду першої інстанції, а тому виходять за межі розгляду справи апеляційним судом
і не впливають, на. нього висновки.

Виходячи з позовних вимог суд першої інстанції дійшов
правильного висновку щодо того, що позивам з донькою, які вселилися в спірне
житло у 2003 році під
приводом тимчасового мешкання па час підшукування іншого житла, по набуванню
рівного з відповідачами права користування жилим приміщення.

Такий висновок відповідає положенням ст. 65 Ж К України, яка
передбачає, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх
членів сім'ї, які проживають разом з ним. вселити інших осіб в займане ним жиле
приміщення. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням,
якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами нього сім'ї, які
проживають з ним. не було іншої угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

У даній справі встановлено, що позивач при вселенні в спірне житло зі оди
відповідачів не отримувала та запевнила їх в тимчасовому характері свого
проживання. Однією сім'єю з відповідачами позивач з донькою не жили, спільного
сімейного бюджету не мали, спільного господарства не вели, витрат з квартплати
та з оплати комунальних платежів позивач не несла.

Частину цих обставин позивач визнала в суді першої та апеляційної інстанції,
а доказів на спростування інших з цих обставин позивач не надала, що суперечить
ст. 60 ЦПК
України, яка вказує, ідо кожна сторона зобов'язана довести і і обставини, на
які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечені).

Дослідивши ці обставини суд першої інстанції зробив
правильний висновок, що при вселенні позивача з донькою був обумовлений інший
порядок користування житлом. А саме, вони вселилися окремою сім'єю метою - тимчасового проживання.
Підтверджує цей висновок і та обставин що позивач не зареєструвалася в житлі й
відповідачі згоди на її реєстрацію не давали.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що позивач
з донькою не мали права браги участь в приватизації спірного житла, оскільки ч.
1 ст. 5 Закону України
,.Про приватизацію державного житлового фонду" визнає таке право за
наймачем та членами його сім'ї. Відокремлена від інших умов обставина лише
проживання в квартирі не надає особі права отримання цього житла у власність
шляхом його приватизації.

За встановлених обставин у суду першої інстанції не
існувало підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним набуття
відповідачами права власності на житло, визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло, визначення ідеальних часток у праві власності та стягнення
моральної ніколи.

4

Iнші
доводи апеляційної скарги розглянуті апеляційним судом і с такими, що не
спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображують бажання
позивача вирішити спір на свою користь.

Таким чипом, при розгляді
справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи
апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої
інстанції та для направлення справи на повий розгляд.

Керуючись ст. ст. ЦПК 209. 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

У X В А Л И Л А:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2006 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення,
проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня проголошення.