Справа № 22-ц-37                                                                  Головуючий
1 інст. - Данько ВВ.
трудові                                                                   Суддя-доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2007 року судова
колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:                  Борової С.А.,

суддів:                                          Даниленка
В.М.,

Пшенічної Л.В.,

при секретарях                           Макарові В.О.,
Гребенщиковій Ю.В., Шевченко ОБ.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Комінтернівського районного суду м.Харкова від 27 червня 2006
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства
„Завод ім.. Малишева" про поновлення на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за день переводу,
стягнення доплати до середнього заробітку у зв'язку з переводом та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

17 листопада 2004
року ОСОБА_1. звернулася до суду до ДП „Завод ім.. Малишева" з
зазначеним вище позовом.

Позивачка
зазначала, що з 1997 року
працювала у відповідача, з 10.10.2002
року - на
посаді диспетчера цеха №
140. Розпорядженням № 200
від 18.10.2004 року
була звільнена з роботи за п. 1
ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням штату працівників. ОСОБА_1. посилалася на те,
що при її звільненні були порушені вимоги трудового законодавства, оскільки
вона мала право перед іншими працівниками на залишення на роботі, їй не
запропонували іншу роботу, яка була в наявності. Звільнення відбулося без
попереднього згоди профспілкового органу УМРП „Праця", членом якої вона є
з 2003 р. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу, недоплачену заробітну плату за 1 день - 9.10.2002 р.
при переводі з цеху № 580 у цех № 140, доплату до середнього заробітку у
зв'язку з переводом з 10.10.2002 р. по 10.12.2002 р. Зазначені грошові кошти
підлягають індексації, тому просила стягнути їх з урахуванням індексу інфляції.

Незаконними
діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у 50000 грн.

В судовому
засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала.

Представник
відповідача проти позову заперечував. Вважав, що порушень трудового
законодавства зі сторони підприємства при звільненні ОСОБА_1. не було.

Рішенням
Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2006
року у задоволенні позову ОСОБА_1. відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1. просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким
задовольнити її вимоги, оскільки суд належним чином не перевірив питання, чи
мало місце скорочення штату працівників, не взяв до уваги, що звільнення
відбулося з порушенням трудового законодавства, а тому дійшов помилкового
висновку про безпідставність її вимог.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

2

Відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка була
звільнена з роботи за п. 1
ст. 40 КЗпП
України за скороченням штату працівників відповідно до вимог трудового
законодавства.

Судова колегія
вважає, що суд вірно встановив фактичні обставини по справі, правовідносини,
які виникли між сторонами, та закон, який їх регулює. Висновок суду випливає з
матеріалів справи та ґрунтується на вимогах закону.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації
виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або
перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності
або штату працівників.

Звільнення з
підстав, зазначених у пунктах 1,
2 і 6 цієї
статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на
іншу роботу.

Не допускається
звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в
період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до
ст. 43 КЗпП
України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України,
може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового
представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Якщо працівник
одночасно є членом кількох професійних спілок, які діють на підприємстві, згоду
на його звільнення дає виборний орган тієї профспілкової організації, до якої
звернувся власник або уповноважений ним орган.

Рішення
профспілкового органу про ненадання згоди на розірвання трудового договору має
бути обґрунтованим.

Власник або
уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як
через місяць з дня одержання згоди профспілкового органу.

Якщо розірвання
трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним
органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду
профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в
дачі згоди на звільнення працівника, розглядає спір по суті.

Ст. 49-2 КЗпП України
встановлено порядок вивільнення працівників, відповідно до якого про наступне
вивільнення працівників персонально попереджують не пізніше ніж за 2 місяці;

·
при вивільненні працівників у випадках змін в організації
виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством (ст. 42
КЗпП України);

·
разом з попередженням власник пропонує працівникові іншу
роботу на тому ж підприємстві; водночас доводить до відома державної служби
зайнятості про наступне вивільнення працівника.

Як вбачається з
матеріалів справи, на підставі наказу №
83 твід 23.01.2004 року
(а.с. 60) розпорядженням
№ 200 від 18 жовтня 2004 року трудовий
договір з ОСОБА_1. був розірваний на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України.

Виконуючи вимоги
закону, відповідач повідомив персонально ОСОБА_1. про наступне звільнення не
пізніше ніж за 2 місяці
(повідомлення від 02.03.2004
р. - а.с. 26).

ОСОБА_1. були
запропоновані вільні посади на підприємстві, однак від запропонованої роботи
вона відмовилась (акт від 22.04.2004
р. - а.с. 228).

Зазначені
обставини не оспорювала і сама позивачка. Відсутність інших вільних посад
підтверджується звітами підприємства, наданими центру зайнятості, та штатним
розкладом.

На час
закінчення 2-місячного строку та вирішення питання про звільнення ОСОБА_1.
підприємство звернулося до профспілкового комітету при ДП „Завод ім..
Малишева" та отримало згоду на звільнення позивачки (протокол № 42 від 28.04.2004 р.)

Оскільки на цей
час позивачка була членом двох профспілкових організацій, то підприємство мало
право вибору профспілкового органу.

З 29.04.2004 р. ОСОБА_1. у зв'язку
з хворобою не працювала. Вийшла на роботу 18.10.2004
р. і в цей день була звільнена.

3

Оскільки рішення
профспілкового органу є чинним протягом місяця, та не діяло на день звільнення,
суд апеляційної інстанції звернувся до профспілкового органу за своєю
ініціативою та УМРП „Праця", членом якого є ОСОБА_1., не дав згоду на
звільнення ОСОБА_1.

Легалізація
діяльності УМРП „Праця" на ДП „Завод ім., Малишева" встановлена
рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.09.2002 р. по справі за
позовом ОСОБА_2. до ДП „Завод ім.. Малишева" та відповідно до ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало
законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Матеріалами
справи підтверджено членство ОСОБА_1. у даній профспілковій організації
(посвідчення, квитанції про оплату членських внесків, пояснення свідка ОСОБА_3,
заяви ОСОБА_1. про вихід з профспілкового органу ДП „Завод ім.. Малишева",
рішення профспілкового органу ДП „Завод ім.. Малишева" про виключення її з
членів даної профспілкової організації).

Виходячи з
наведеного, судова колегія виключає з мотивувальної частини рішення висновок
суду щодо того, що ОСОБА_1. не є членом УМРП „Праця", та відсутність
доказів про дію УМРП „Праця" на ДП „Завод ім. Малишева".

Разом з тим,
судова колегія -керується при оцінці правомірності рішення профспілкового
органу про відмову в наданні згоди на звільнення ОСОБА_1. з ініціативи власника
тими обставинами, що порушень відповідачем трудового законодавства не було.

Свою відмову у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_1. УМРП „Праця" мотивує тим, що
звільнення супроводжувалось низкою грубих порушень трудового законодавства
України, а саме запропоновані 22.04.2004
року посади були або сезонні (офіціант піонертабору), або тимчасові
(секретар), або не підходили в зв'язку з трудовим каліцтвом ОСОБА_1. (токар).

В той час були
вакантні посади, які ОСОБА_1. не запропонували. 28.05.2004 р. було прийнято
майстра служби механіка, у серпні 2004 року - комірника у цех 140 тощо; також з
тих підстав, що 19.09.2004 року ОСОБА_1. було сповіщено, що вона залишається на
своєму робочому місці.

Судова колегія
вважає, що вимоги закону, які підлягають виконанню роботодавцем при звільнення
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, повинні мати місце протягом двох місяців з дня
попередження працівника. Цей термін не підлягає поширенню, та закінчився 02.05.2004 р. під час
хвороби позивачки.

Таким чином,
була змінена тільки дата звільнення -
у перший день після виходу на роботу після хвороби - 18.10.2004 року.

Наказ про
скорочення посади диспетчера цеху №
140 на час звільнення позивачки не був скасований. Інших мотивів УМРП
„Праця" не наведено.

Безпідставними є
доводи позивачки про те, що вона мала переважне право на залишення на роботі,
тобто на порушення вимог ст. 42
КЗпП України, так як посада диспетчера була одна в цеху № 140.

П. 1 ст. 14 Закону „Про
підприємства в Україні" передбачено право власника або уповноваженого ним
органу визначати штат і чисельність працівників. Суд при розгляді спору про
поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для
звільнення, та не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення
чисельності або штату працівників.

Як зазначалось
вище, судом вірно було встановлено, що на підприємстві мало місце подальше
удосконалення структури кадрів, у зв'язку з чим проводилось скорочення штату.

Судом першої
інстанції вірно відмовлено у стягненні на користь позивачки грошових коштів.
Оскільки немає підстав для поновлення на роботі, то відповідно у ОСОБА_1. немає
вимушеного прогулу, який підлягав би оплаті.

Відповідно до
ст. 114 КЗпП
України вирішено питання щодо доплати до середнього заробітку за 2 тижні за час
переводу, який мав місце у 2002
році з цеху № 580 у цех № 140. Сума доплати
складає 121 грн. 60 коп., а також
нарахована сума компенсаційних виплат у зв'язку з несвоєчасною її виплатою - 41 грн. 65 коп., отримані
ОСОБА_1. у червні 2006 року, що підтверджено платіжною відомістю та визнанням
ОСОБА_1.

4

Що стосується
оплати за 1 день - 9 жовтня 2002 року, то у цей
день ОСОБА_1. не працювала, оскільки оформлювався її перевід. Оскільки вона
знаходилася на відрядно-преміальній системі оплати праці, то при відсутності
виконаної роботи вона не могла бути оплачена.

Кінцевий
розрахунок з позивачкою був проведений у липні 2005 року. ОСОБА_1. було нараховано 1509 грн. 73 коп. та
виплачено 1391 грн. 88 коп. В
нараховану суму входила заробітна плата, компенсація за невикористану
відпустку, вихідна допомога, а також була нарахована компенсація за затримку
кінцевого розрахунку з урахуванням індексів цін у сумі 141 грн. 20 коп., за
вирахуванням податків, позивачка ці кошти отримала у сумі 120 грн. 69 коп.

Судом вірно
відповідно до ст. 237-1 КЗпП
України вирішено питання щодо відмови у відшкодуванні моральної шкоди, так як
не встановлено порушення відповідачем законних прав ОСОБА_1.

Доводи
апеляційної скарги не свідчать про порушення судом норм матеріального та
процесуального права, які привели або могли привести до неправильного вирішення
спору.

Керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308,
313, 314,315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення
Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2006
року залишити без змін.

Ухвала суду
апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України у
2-місячний термін з дня набрання законної сили.