Справа №2-38/2007 p. РІШЕННЯ
03 травня 2007 року       Черкаський районний суд Черкаської
головуючого-судді                                     Пальонного B.C.
при секретарі                                            Ласковій Ю.В., Шимановському А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_1. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, мотивуючи позов тим, що з жовтня 1990 року по 31.03.2006 року
перебувала з відповідачем в зареєстрованому
шлюбі, за період спільного проживання ними був придбаний житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 і зареєстрований на ім'я відповідача, але, оскільки будинок придбаний в
період шлюбу, то він є їх спільною власністю.
Оскільки відповідач не бажає добровільно визнати вказаний будинок їх
спільною власністю, вона і звернулась з даним позовом до суду.
Вважає, що з врахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, які після
розірвання шлюбу з відповідачем проживають з
нею, її частка у спільному майні подружжя може бути збільшена і просить визнати
за нею право власності на 60 % спірного житлового будинку та господарських
В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просить визнати
за нею право власності на 60 % житлового
будинку з господарськими спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 та провести Його реальний розподіл за одним із варіантів проведеної у справі будівельно-технічної експертизи.
Відповідач ОСОБА_2  в судовому
засіданні позов не визнав і пояснив, що дійсно з 1990 року по 2006 року перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, але сім'я
їхня розпалася задовго до 2006 року. В 2002 році він
придбав домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_1  На той час вони з позивачкою
проживали окремо, вказане домоволодіння придбано на кошти,
отримані від продажу автомобіля ВАЗ 2106, який придбаний ним до шлюбу, а тому спірне домоволодіння на його думку не може
вважатися спільним майном подружжя, а є його
особистою власністю і розподілу не підлягає.
Просить в задоволенні позову
Заслухавши пояснення сторін стосовно заявлених позовних вимог, покази
свідків, дослідивши надані сторонами в
підтвердження та заперечення позову письмові докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних
В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебували в
«реєстрованому шлюбі з 4.10.1990 року по 31.03.2006
року. Спірний житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1  придбаний 01.07.2002 року,
в той час, коли діяли норми КпШС України 1969 року, згідно ст.
22 якого майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, а власністю кожного з подружжя у відповідності
зі ст. 24 КпШС є майно, яке належало кожному
з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку
спадкування. Відповідні норми передбачені ст.ст. 57,60 та 61 СК
України 2003 року, який набув чинності з 01.01.2004 року.
Відповідач в підтвердження того, що спірний будинок є його особистою
власністю посилається на те, що він був придбаний за кошти, отримані від
реалізації автомобіля ВАЗ 2106, придбаного ним до шлюбу, для
його особистих потреб і в той час, коли вони з позивачкою вже
не підтримували шлюбні відносини.
Проте суд вважає, що в судовому засіданні відповідачем не доведено, що
спірний житловий будинок придбаний саме за
кошти отримані від продажу автомобіля ВАЗ 2106, тим більше що вказаний автомобіль проданий в 2000 році, а будинок придбаний
через два роки в 2002 році, як не доведено і
той факт, що на момент придбання даного будинку сторони не підтримували подружні відносини, оскільки покази свідків
стосовно даної обставини носять суперечливий
характер, а з матеріалів справи вбачається, що проживали вони спільно.
Враховуючи вказані обставини, суд вважає спірний житловий будинок спільною власністю
подружжя, що підлягає розподілу між ними.
При визначенні часток кожного з подружжя у спірному будинку, суд виходить з
їх рівності, передбаченої ст. 70 СК України.
При цьому суд не знаходить підстав для збільшення частки позивачки з
врахуванням інтересів неповнолітніх дітей, проживають з нею, оскільки позивачка
взагалі не надала суду доказів, що діти після розірвання
шлюбу проживають саме з нею, при умові ж такого їх проживання, вони забезпечені житлом разом з позивачкою, оскільки вона
отримала від відповідача в дар 43/100 частини
житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, згідно договору дарування від
15.12.2004 року, даних про сплату аліментів відповідачем
позивачка суду не надала.
До об'єктів, що підлягають розподілу, повинні бути включені: житловий
будинок з прибудовою, позначений в технічній
документації під літерою «А-1», сарай літер. «Б,б», літня кухня літер «В,в», погріб літер «F», гараж літер «Е» та огорожа літер «№
1», оскільки в судовому засіданні встановлено, що
пізніші забудови в домоволодіння зроблені відповідачем без участі
позивачки та після розірвання шлюбних відносин з нею.
Суд не проводить реальний розподіл спірного будинку між сторонами, оскільки
для визначення варіантів такого розподілу в визначених
судом долях необхідні спеціальні пізнання в галузі будівництва та
архітектури, але сторони відмовились від проведення додаткової будівельно-технічної експертизи для вирішення даних питань.
З позивачки необхідно стягнути в прибуток держави недоплачений нею при
подачі позову судовий збір, виходячи з реальної ціни позову згідно висновку
будівельно-технічної експертизи, а з відповідача на
користь позивачки - судові витрати пропорційно задоволенню позовних
Керуючись ст.ст. 57,60,61,69,70 СК
України, 213-215 ЦПК України, суд,-
Позов задоволити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на И частину житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1, позначеного в технічній документації під літер. «А-1» та господарських
споруд: вдою літер «Б,б», літньої кухні літер «В,в»,
погребе літер «Г», гаража літер «Е», огорожі літер «№ 1».
Стягнути з ОСОБА_1. в прибуток держави недоплачений судовий збір в сумі 302
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1. судові витрати пропорційно задоволенню
позовних вимог в сумі 294 грн. 54 коп.
Заява про апеляційне оскарження рішення може бути подана
на протязі 10 днів з
дня його проголошення, а апеляційна скарга на рішення-
протягом 20 днів з дня подачі заяви
про апеляційне оскарження.