У Х В А Л А

Іменем  України

4 квітня 2007 року                                                                м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Барсукової В.М.,

Берднік І.С.,

Балюка М.І.,

Косенка В.Й., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2, третя особа
на стороні відповідача - виробниче об'єднання (далі - ВО) “Хімпром”, про
визнання недійсним свідоцтва про право власності на житлове приміщення і
стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1про
визнання свідоцтва про право власності на житлове приміщення недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2001 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом,
в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на
АДРЕСА_1,  видане 24 січня 1993 року
ОСОБА_2, та зобов'язати орган реєстрації прав на нерухомість зареєструвати
свідоцтво про право власності на цю ж квартиру, видане 10 квітня 1993 року
органом приватизації на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі розпорядження
НОМЕР_1

Крім того, просила стягнути моральну
шкоду, заподіяну відповідачем.

Позивачка зазначала, що прописана та
проживала в спірній квартирі з 18 травня 1993 року до 13 вересня 1995 року,
коли безпідставно була виписана із зазначеної квартири.

Посилаючись на те, що приватизація
вказаної квартири від 24 січня 1993 року здійснена ОСОБА_2 з порушенням її
прав, позивачка просила про задоволення позову.

У
зустрічному  позові  ОСОБА_2
посилався  на  те,  що  видане 10 квітня 1993 року свідоцтво про
право спільної часткової власності його і ОСОБА_1 на спірну квартиру є
незаконним, оскільки він не давав згоди на приватизацію квартири разом з онукою
і заяву про це органу приватизації не надавав.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 27 квітня 2004 року, залишеним без
зміни  ухвалою  апеляційного
суду  Вінницької області від 13
липня 2004 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво
про право власності на житло  від  24 січня
2004 року. У решті вимог відмовлено.

Задоволено позов ОСОБА_2 Визнано
недійсним свідоцтво про право власності від 10 квітня 1993 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1(поданій за
її дорученням ОСОБА_3) просить скасувати ухвалу апеляційного суду та рішення
суду в частині визнання недійсним
свідоцтва  про  право
власності  на  житло від 10 квітня 1993 року і справу в цій
частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на
порушення норм матеріального й процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 є наймачем
АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1, п. 4 ст. 5, ст. 8
Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду (далі - Закон від
19 червня 1992 року) передача займаних квартир (будинків) здійснюється у
спільну сумісну або часткову власність громадян за письмовою згодою повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими зберігаються право на житло, з обов'язковим
визначенням власника квартири.

Передача квартир у власність громадян
здійснюється згідно з рішеннями відповідних органів приватизації на підставі
заяви громадянина у порядку, передбаченому в ст. 8 цього Закону.

Судом встановлено, що при видачі
свідоцтва про право приватної власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_2 від
24 січня 1993 року на підставі рішення № НОМЕР_1 не було дотримано вимог Закону
від 19 червня 1992 року та здійснено приватизацію житла з порушенням прав інших
осіб. Суд також дійшов обґрунтованого висновку про порушення норм Закону від 19
червня 1992 року і при видачі органом приватизації свідоцтва про право спільної
власності  ОСОБА_1 і  ОСОБА_2 на спірну квартиру від 10 квітня 1993
року на підставі розпорядження ВО “Хімпром” від 2 квітня 1993 року. Оскільки
позивачкою ОСОБА_3 не доведено позов в іншій частині, суд обґрунтовано відмовив
у його задоволенні.

Залишаючи рішення суду першої інстанції
без зміни, апеляційний суд дійшов правильного висновку про його законність і обґрунтованість.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки аналіз доводів касаційної
скарги та матеріалів справи не дає підстав для висновку про порушення судами
норм матеріального або процесуального права, підстав для скасування судових
рішень не вбачається, у зв'язку з чим колегія вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27
квітня 2004 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 липня
2004 року залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                               Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                          В.М.
Барсукова

М.І. Балюк

І.С. Берднік

В.Й. Косенко