АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа
№22ц-31/2007                                                      Головуючий
у І інстанції Строцька Н.М.
Доповідач Савченко В.О.
УХВАЛА

іменем України

2007 року березня «27»
дня. Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Луганської

області в складі:

головуючого Савченко В. О.,

суддів Карташова
О.Ю., Темнікової В.І.

при секретарі  Ковальчук Є.В., Малошонок О.О.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті Луганську цивільну справу

по апеляційній
скаті ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного
суду міста Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_2
року

· за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та
зобов'язання ОСОБА_2 пройти примусове психіатричне та наркологічне обстеження,

· за
позовом ОСОБА_2 до   ОСОБА_1 про
відібрання та передачу їй дитини, про визначення місця проживання дитини.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_2 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Судом визначено місце проживання
малолітньої дочки сторін ОСОБА_3., ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, з батьком ОСОБА_1 Відмовлено за необґрунтованістю у
задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_2 пройти примусове
психіатричне і наркологічне обстеження та у задоволенні позову ОСОБА_2 про
відібрання та передачу їй.
дитини і визначення місця проживання дочки з нею.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, не погоджуючись з судовим
рішенням, просить скасувати його та постановити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і задовольнити її позовні вимоги   про відібрання та передачу їй дочки,
визначивши місце проживання дитини з нею.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка вказала, що судове
рішення є необгрунтованим, не відповідає вимогам матеріального і процесуального
права. Висновки суду стосовно невизначеності питання щодо місця проживання
дитини після припинення шлюбних відносин з позивачем, не відповідають
дійсності, оскільки дитина проживала з нею до ІНФОРМАЦІЯ_3 року, і останній не заперечував
проти цього як при розгляді цивільної справи про розірвання шлюбу, так і в
інший час, був зобов*язаний до сплати аліментів на утримання її та дитин, але
від виконання аліментних обов*язків ухилявся. Крім того, судом не було взято до
уваги що позивач, змінивши всупереч вимогам закону місце мешкання дитини, перешкоджає
її спілкуванню з дочкою, погано впливає на психічний стан дитини, примушує
демонструвати негативне відношення до матері, не має умов для виховання дитини.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскарженого
рішення, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що підстави для
задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.

Згідно ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинне бути законним і обґрунтованим. Цим вимогам закону
оскаржене рішення повною мірою відповідає, оскільки суд повно і всебічно
з'ясував обставини у справі, зробив правильні висновки про обґрунтованість
позову ОСОБА_1 щодо
визначення місця проживання малолітньої дочки
та про неможливість задоволення
інших позовних вимог сторін.

2

Стаття 10 ЦПК
України передбачає що кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона
посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

На думку колегії судців доказів обґрунтованості своїх
вимог відповідачкою не надано, у той час як вони у повній мірі є у позивача.
Так, з матеріалів справи вбачається, що брак між сторонами розірвано на
підставі рішення Кам'яннобрідського районного суду м. Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Дочка сторін ОСОБА_3ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження, після розлучення батьків проживала з відповідачкою. З ІНФОРМАЦІЯ_3 року до
теперішнього часу - з
батьком, позивачем по справі, за його адресою, який забрав її до себе, не
досягнувши згоди про це з її матір*ю, відповідачкою по справі.

Ст. 162
Сімейного Кодексу України передбачає, якщо один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце
проживання, у тому числі способом її викрадання, суд за позовом заінтересованої
особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення
її тому, з ким вона проживала.

Оскільки питання щодо місця проживання дитини з одним із
батьків у судовому порядку не вирішувалося, підстав для задоволення позову
ОСОБА_2 про відібрання
та передачу їй дитини, немає. Доводи апелянта у тій частині що при розірванні
шлюбу було вирішено питання й про визначення місця проживання дитини з нею,
нічим не обгрунтовані, оскільки судом рішення з цього приводу не приймалося.
Посилання останньої на зміст рішення Кам'яннобрідського районного суду м.
Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_4року,
яким було розірвано шлюб між сторонами, безпідставне, так як таких висновків
судове рішення не містить. Згідно зі ст. 160
Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти
років визначається за згодою батьків, а у випадках, якщо батьки, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватись судом.

Стаття 161 Сімейного
Кодексу України передбачає що при вирішенні спору щодо місця проживання дитини
суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,
особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та
інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для
проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними
напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити
розвиткові дитини.

Як правильно встановлено судом першої інстанції і батько, і мати дитини,
сторони по справі, гарно відносяться до своєї дочки, кожен бажає виховувати та
проживати разом з нею, мають право та умови для цього. Ніхто з них не
характеризується погано, не має вад, які б перешкоджали їм виховувати дитину та
проживати разом з нею. Рішення суду у цій частині не оскаржено. Неприязні
стосунки між ними, що існують тривалий час, неодноразові звернення кожного з
них до правоохоронних органів пояснюється лише наявністю суперечок між ними як
колишнім подружжям та у зв*язку з тим, що позивач забрав дитини проживати до
себе. Ст. 155 Сімейного
Кодексу України передбачає, що здійснення батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання
малолітньої дитини з ним та відмовляючи у задоволення позову ОСОБА_2 у цієї ж
частині, суд першої інстанції виходив з того, що кожен з батьків має умови,
можливість для виховання дівчинки, але в інтересах дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,
її слід залишити проживати з позивачем, оскільки з трьох з половиною річного
віку, протягом майже двох років, дівчинка проживає з батьком, звикла до свого
місця знаходження і зміна місця проживання може негативно відобразитися на її
психічному та фізичному стані.

Такі висновки суду не викликають сумніву. Крім того, колегія суддів вважає
що у теперішній час проживання дитини з матір*ю неможливо також й тому що
остання мешкає в одній квартирі зі своєю матір*ю, свідком ОСОБА_4, де і до ІНФОРМАЦІЯ_3 року проживала і
дівчинка Між відповідачкою та ОСОБА_4.
на протязі тривалого часу
існують вкрай складні неприязні стосунки, які були предметом розгляду

3

правоохоронних
органів, суду та інших інстанцій. Декілька десятків скарг на поведінку кожної з
цього приводу направлялися іншою до різних установ, посадових осіб, лікарських
закладів. На розгляді у місцевому суді Жовтневого району м. Луганська є цивільна
справа щодо житлового спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відносно житла, де має намір
проживати відповідачка з дитиною.

У відповідності зі ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Приходячи до висновку про необґрунтованість доводів
апеляційної скарги, колегія суддів вважає що право відповідачки як матері на
виховання дитини нічим не порушено, оскільки проживання дочки сторін з батьком,
не позбавляє права та можливості останню приймати участь у вихованні дитини,
спілкуватися з-нею. Позов ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні
дитини та про усунення перешкод у вихованні дитини знаходиться у провадженні
Кам*янобрідського районного суду. Після ухвалення судового рішення відповідачка
бути мати змогу і при відсутності згоди позивача, зустрічатися з дочкою,
приймати участь у її вихованні.

При домовленості між сторонами або у разі зміни обставин
місце проживання дитини може бути змінено у любий час з врахуванням її
інтересів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апелянта у повному обсязі
щодо необгрунтованості судового рішення не заслуговують на увагу, є надуманими.
Доказів поганого впливу на дитину зі сторони позивача відповідачкою не надано.

Підстав для
задоволення апеляційної скарги, для скасування чи зміни судового рішення не
існує.

Керуючись
ст. ст. 307, 308, 313,
314, 315 ЦПК України ,
Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду
Луганської області

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Луганська від ІНФОРМАЦІЯ_2 року за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, зобов'язання ОСОБА_2
пройти примусове психіатричне та наркологічне обстеження та за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про відібрання та передачу їй дитини, про визначення місця
проживання дитини з нею залишити без змін.

Ухвала   набирає законної сили з моменту
проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду України
протягом двох місяців з дня набрання законної сили ухвалою   апеляційного суду.