Справа 22-2749/2007 р.                                                                 Головуючий
42       Доповідач Прокопчук Л.М.
Р І ШЕ Н НЯ

Іменем
України

24
травня   2007 р.                                                                                    м.
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі:

Головуючого:
судді Голубинського A.M. Суддів Прокопчук
Л.М., Жданової B.C. При секретарі
Баранові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду
від 16 січня 2007 р. у справі
за позовом Краснолиманського транспортного прокурора в інтересах держави в
особі Державного підприємства „Донецька залізниця" до ОСОБА_1 про
стягнення" матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

15 листопада 2006 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом в
інтересах державі в особі Державного підприємства „Донецька залізниця".
Посилався на те, що діями відповідачки та інших осіб внаслідок неналежного
виконання трудових обов'язків заподіяна матеріальна шкода на суму 15000 грн.
Просив стягнути з відповідачки заподіяну матеріальну шкоду-в сумі її
середньомісячного заробітку, тобто 1240,81 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 16 січня 2007 року
позовні вимоги задоволені - з відповідачки на користь ДП „Донецька
залізниця" стягнуто на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, 1240,81 грн., судові витрати на користь держави 81 грн.

При розгляді спору судом першої інстанції встановлено, що
відповідачка з 21.02.2001 р. по 1.01.2006 року працювала головним бухгалтером
вагонного депо „Костянтинівна" ДП „Донецька залізниця". Згідно акту
перевірки ДШ № 363/8 від 5.12.2005 р. встановлені факти використання
коштів, одержаних в установах банку, не за цільовим призначенням на загальну
сумі 15001 грн. Після встановлення вказаного порушення підприємство платіжним
дорученням № 1631 від 11.11.2005 р. сплатило штрафні санкції в зазначеній сумі.
Суд прийшов до висновку про те, що шкода підприємству заподіяна з вини
відповідачки, яка повинна була забезпечити контроль за додержанням фінансової
дисципліни. У відповідності із ст. 132 КЗпП України суд стягнув заподіяну шкоду
у розмірі середньомісячного заробітку відповідачки, тобто 1240,81 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Посилається на те, що

воно не відповідає нормам матеріального права. Вважає, що суд безпідставно
прийняв позов, заявлений прокурором, тому що позов подано не в інтересах
держави, а в інтересах підприємства; дав невірну оцінку наданим доказам, не
врахував, що шкода підприємству заподіяна не з її вини.

В судовому засіданні відповідачка підтримала доводи апеляційної скарги.
Просила рішення суду скасувати.

Представник позивача просив рішення суду залишити без змін, апеляційну
скаргу відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідачки, представника позивача,
дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми
матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не засновано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи. Матеріалами
справи підтверджено той факт, що відповідачка працювала головних бухгалтером.
Відповідно до п 1.1, 2.5 посадової інструкції на неї покладено обов'язок по
веденню контролю за витрачанням матеріальних ресурсів та додержанням фінансової
дисципліни.

З акту перевірки від 5.12.2005 р. вбачається, що на підприємство покладено
штраф за нецільове використання бюджетних коштів в сумі 15000 грн. Сума штрафу
сплачена під час перевірки 11.11.2005 р. Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про те, що діями відповідачки підприємству
заподіяна матеріальна шкода.

Правильно встановивши обставини справи та правовідносини сторін, що
випливають із встановлених обставин, суд першої інстанції разом з тим не
звернув увагу на те, що ст. 233 КЗпП України для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Цей же строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу або
прокурора.

Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 29 грудня 1992 р. № 14
„Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" роз'яснив, що днем
виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу
стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Відповідно до
платіжного доручення № 1631 підприємство перерахувало штрафні санкції
11.11.2005 року. З зазначеного часу повинен обчислюватись строк для
пред'явлення позову. Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі
позивача 15.11.2006 p.,
тобто більше ніж через рік. Питання про поновлення строку звернення до суду
прокурором не порушувалось і судом першої інстанції не вирішувалось.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України  від  6.11.1992
р.  №  9
„Про  практику розгляду  судами
трудових  спорів",

встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви сторін.

Розглядаючи спір, суд не перевірив і не обговорив, чи були дотримані
позивачем строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України..

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Прокурор в позовній заяві не ставив питання про поновлення пропущеного строку,
а суд не зробив з цього приводу в рішення ніяких правових висновків. Доказів
того, що строк звернення до суду пропущено з поважних причин, прокурором не
надано.

З урахуванням вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку про те,
що строк звернення до суду пропущений прокурором без поважних причин, тому
вважає за неможливе його поновити. З зазначених підстав в задоволенні позву
слід відмовити, а рішення суду як таке, що не відповідає нормам матеріального
права, скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити
у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не мав підстав
розглядати позов, заявлений прокурором в інтересах держави в особі відповідача,
безпідставні, оскільки позивач є державним підприємством, знаходиться на державній
дотації. Не можна погодитись з доводами відповідачки про те, що вона не може
нести матеріальну відповідальність, оскільки обов'язок з ведення контролю за
дотриманням касових операцій покладено на замісника головного бухгалтера. Судом
першої інстанції обгрунтовано цей довід відхилено, оскільки відповідачка
зобов'язана безпосередньо здійснювати повний контроль за дотриманням касових
операцій.

Керуючись ст.ст.
307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И
Р І Ш И В:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення   Костянтинівського   міськрайонного суду                 від 16 січня
2007 року

скасувати.

В задоволенні позову Краснолиманського транспортного прокурора в інтересах
державного підприємства „Донецька залізниця" до ОСОБА_1 про стягнення
матеріальної шкоди відмовити.

Рішення  набирає законної сили з
моменту його проголошення, касаційна скарга на нього може бути подана до
Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.