Справа № 2-960/2007 р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

26
листопада 2007 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:      головуючої судді:
Петешенковій М.Ю.

при
секретарі:                                    Похиленко О.В.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну
справу за позовом Дніпропетровської центральної районної лікарні до ОСОБА_1,
третя особа ОСОБА_2про відшкодування шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

20
квітня 2007 року Дніпропетровська центральна районна лікарня звернулася до
Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_1, третя
особаОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

В
обґрунтування позову позивач посилається на слідуючи обставини.

26
липня 2003 року приблизно в 1 год. в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
яка відбулася при проїзді перехрестя проспекту ім. газети «Правда» та вул.
Радгоспній у м. Дніпропетровську, водій ОСОБА_1 на службовому автомобілі
швидкої медичної допомоги не упорався з керуванням автомобіля та скоїв наїзд на
пішохода ОСОБА_3, якого смертельно травмував. Відповідач ОСОБА_1 з червня 2000
року та станом на теперішній час перебуває у трудових відносинах з
вищезазначеною лікарнею.

Відносно
водія ОСОБА_1було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 286 Кримінального
кодексу України, яка в подальшому на підставі Закону України „Про амністію”
була провадженням закрита.

У
жовтні 2003 року мати загиблого ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської центральної районної
лікарні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяною
дорожньо-транспортною пригодою.

Рішенням
Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2006 року з
Дніпропетровської центральної районної лікарні було стягнуто на користь ОСОБА_2
матеріальна шкода у розмірі 8 681 грн. 82 коп., моральна шкода у розмірі 35 000
грн. та судовий збір на користь держави у розмірі 59 грн. 50 коп.

28
липня 2006 року лікарня перерахувала на користь ОСОБА_2 43 861 грн. 82 коп. та
на користь держави судовий збір у розмірі
59 грн. 50 коп.

Таким,
чином позивач вважає, що він має право зворотної вимоги (регресу) до
відповідача у розмірі виплаченого відшкодування ОСОБА_2.

Позивач
просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 43 681 грн. 82 коп.
та понесені судові витрати, які складаються зі сплати судового збору у розмірі
496 грн. 32 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду
справи у розмірі 30 грн.

В
судовому засіданні представник позивач ОСОБА_4позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, вказані у
позовній заяві.

В
судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, при цьому пояснив, що з
відповідачем по справі з 2000 року і по теперішній час він перебуває у трудових
відносинах, працюючи на посаді водія Відділення швидкої та невідкладної
медичної допомоги Дніпропетровської ЦРЛ. 26 липня 2003 року під час виконування
ним своїх службових обов'язків, рухаючись до лікарні ім. Мечнікова разом з
хворим, раптово на дорогу вискочив ОСОБА_3 Він намагався уникнути зіткнення,
однак, удару не вдалося уникнути. Пішохід ОСОБА_3 був доставлений до лікарні,
однак, від отриманих травм помер. Відносно нього була порушена кримінальна
справа, яка в подальшому була закрита на підставі Закону України „Про
амністію”. Зазначив, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було
встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася не тільки з його вині, але
й з вині загиблого ОСОБА_3 Оскільки він не вважає себе винним у скоєнні
дорожньо-транспортної пригоди, просив у задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

В
судовому засіданні представник відповідача
ОСОБА_5 позов не визнав в повному обсязі, пояснив, що на момент скоєння
дорожньо-транспортної пригоди діяв Закон України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до вимог зазначеного закону, у відповідачаОСОБА_1, який керував
автомобілем швидкої медичної допомоги” УАЗ 39-62 д/нНОМЕР_1повинен був бути
страховий поліс, який є договором обов”язкого страхування цивільної
відповідальності, але у нього він був відсутній. Також відповідно до висновку
технічної експертизи, померлий пішохід ОСОБА_3 порушив правила пішохода і сам поставив
себе в дане становище. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя
особа ОСОБА_2 в судовому засіданні
вважала позовні вимоги обґрунтованим та підлягаючими задоволенню в
повному обсязі. При цьому пояснила, що рішенням Індустріального районного суду
м. Дніпропетровська від 20 квітня 2006 року з Дніпропетровської центральної
районної лікарні на її користь було стягнуто: матеріальна шкода у розмірі 8 681
грн. 82 коп., моральна шкода у розмірі 35 000 грн., заподіяні  дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася
6 липня 2003 року. Водій ОСОБА_1 не упорався з керуванням автомобіля та скоїв
наїзд на її сина ОСОБА_3, смертельно його травмував. По цьому факту
порушувалась кримінальна справа відносноОСОБА_1, яка на підставі Закону України
„Про амністію” провадженням закрита. При цьому зазначила, що 28 липня 2006 року
лікарня перерахувала на її користь кошти за рішенням суду.

Вислухавши пояснення сторін, представників сторін,
вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 26 липня  2003 року в результаті дорожньо-транспортної
пригоди, яка відбулася при проїзді перехрестя проспекту ім. газети «Правда» та
вул. Радгоспній у м. Дніпропетровську, водій ОСОБА_1 на службовому автомобілі
швидкої медичної допомоги УАЗ 3962 д/нНОМЕР_1не впорався з керуванням
автомобіля та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3, якого смертельно травмував.

Постановою слідчого СУ ДМУ УМВС
України в Дніпропетровській області від 5 серпня 2003 року відносно
водіяОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 286 Кримінального
кодексу України, яка в подальшому постановою Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 10 вересня 2003 року провадженням закрита на підставі п.
„г”, ст. 1, 6 Закону України „Про амністію” (а.с. а.с. 25-26, 91).

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2006 року з Дніпропетровської
центральної лікарні м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_2було стягнуто:
матеріальна шкода у розмірі 8 681 грн. 82 коп., моральна шкода у розмірі 35 000
грн. та на користь держави сплачений судовий збір у розмірі 59 грн. 50 коп.
(а.с. а.с. 17-21).

28 липня 2006 року Дніпропетровська
Центральна районна лікарня перерахувала на користь ОСОБА_2  43 681 грн. 82 коп. (а.с. 92).

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Із
матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 з 1 червня 2000 року і по
теперішній час перебуває в трудових відносинах з позивачем, працюючи на посаді
водія Відділення швидкої меддопомоги Підгородненської міської лікарні з 20
липня 2001 року  наказ № 52-о від 16
липня 2001 року (а.с. а.с. 14-16).

Згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії ЯАА № 734775, виданого МРЕВ-2 ДАІ УМВС України в
Дніпропетровській області 17 квітня 2003 року, власником автомобіля УАЗ 3962
д/нНОМЕР_1на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди була  Дніпропетровська центральна районна лікарня
(а.с. 90).

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України,
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Таким
чином, суд вважає, що доводи позивача цілком обґрунтовані, доцільні та до
позивача в особі Дніпропетровської центральної районної лікарні перейшло право
вимоги до відповідачаОСОБА_1 на суму виплаченого відшкодування на користь
ОСОБА_2 у розмірі 43 681 грн. 82 коп.

Доводи відповідачаОСОБА_1 про його невинність
у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, суд не може вважати такими, що
відповідають дійсності, оскільки вони спростовуються зібраними матеріалами
справи, а саме постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська
від 10 вересня 2003 року про закриття провадження по кримінальній справі за ч.
2 ст. 286 КК України та застосуванням до нього закону України „Про амністію” за
його письмовою згодою (а.с. 25).

Суд вважає надуманими посилання представника
відповідачаОСОБА_5 на
порушення позивачем діючого законодавства з приводу обов”язкого страхування
цивільно-правової відповідальності, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні та відноситься до них критично, оскільки дія Закону
України „Про обов”язкове страхування цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних засобів” від 1 липня 2004 року набрав чинності
1 січня 2005 року, тобто дія зазначеного закону на момент скоєння
дорожньо-транспортної пригоди не розповсюджувалася.

Судом роз”яснювались позивачу
положення ст.ст. 10,11,18,57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь справі доказами, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті
докази, які мають значення по справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з
відповідача необхідно стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати
судового збору у розмірі 429 грн. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі 22 грн. 50 коп., оскільки позивач не надав суду докази на підтвердження
понесених витрат, пов”язаних з оплатою судового збору у розмірі 496 грн. 32
коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі
30 грн.

Оскільки при подачі позову судовий збір та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи були сплачені не в повному
обсязі, решту судового збору у розмірі 7 грн. 81 коп. та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 7 грн. 50 коп.
необхідно стягнути з відповідача.

Керуючись,
ст. 1191 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов
Дніпропетровської центральної районної лікарні до ОСОБА_1, третя особа
ОСОБА_2про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Дніпропетровська на користь
Дніпропетровської центральної районної лікарні суму у розмірі 43 681 грн. 82
коп., судовий збір у розмірі 429  грн. та
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 22 грн.
50 коп., а всього 44 133 грн. 32 коп.

В решті
позовних вимог відмовити.

Стягнути
із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 7 грн. 81 коп. на користь
держави.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь
Державного підприємства „Судовий інформаційний центр” витрати на інформаційне-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 7 грн. 50 коп.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з
дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Головуючий суддя:
М.Ю. Петешенкова