У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

16 травня 2007 року

м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Білобожницької сільської ради Чортківського району,
Чортківського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації
про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання права
власності на житло, виселення,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2003 року ОСОБА_1
звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Білобожницької
сільської ради Чортківського району, Чортківського обласного комунального
міжрайонного бюро технічної інвентаризації про визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним, визнання права власності на житло, виселення.

Зазначав, що в 1988 році, з дозволу
голови Білобожницької сільської ради, переобладнав під житло приміщення
ІНФОРМАЦІЯ_1 і поселився в це жиле приміщення.

У 1999 році, з його дозволу, в
жилому будинку почала проживати ОСОБА_2, яка в послідуючому прибудувала до
будинку ряд приміщень та облаштувала окремий вхід.

Посилаючись на те, що 28 листопада
2002 року ОСОБА_2 приватизувала жиле приміщення, в тому числі і жилі
приміщення, в яких проживає він, просив визнати приватизацію та видане
відповідне свідоцтво про право на житло недійсними, визнати за ним право власності
на частину жилого будинку та виселити відповідачів з належної йому частини
жилого будинку.

Рішенням Чортківського районного
суду Тернопільської області від    19
квітня 2004 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Тернопільської
області від 15 липня 2004 року, позовні вимоги                     ОСОБА_1 задоволені
частково: визнано недійсним свідоцтво про право власності на будинок по
АДРЕСА_1, видане, в порядку приватизації 24 січня 2003 року, на ім'я         ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнати площею 18,4 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі Білобожницька сільська рада Чортківського району просить
скасувати судові рішення в частині визнання приватизації жилого будинку
недійсною, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 202 ЦПК України
(1963 року), який діяв на час розгляду спору, рішення повинно бути законним і
обґрунтованим.

Пленум Верховного Суду України у п.
1 постанови від 29 грудня 1976 року N 11 “Про судове рішення” роз'яснив, що
рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює
подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства
України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Судом встановлено, що спірне жиле
приміщення - жилий будинок АДРЕСА_1 - колишнє приміщення ІНФОРМАЦІЯ_1.

28 листопада 2002 року рішенням
сесії сільської ради с. Білобожниця, зазначений сільський клуб переведений з
нежилого фонду в жилий, взятий на баланс сільської ради та надано дозвіл
ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію цього жилого приміщення.

24 січня 2003 року Чортківським
обласним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво
про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5

Встановивши, що позивач поселився в
спірне жиле приміщення без відповідного дозволу сільської ради, в самовільному
порядку провів переобладнання цього приміщення, суди прийшли до обґрунтованого
висновку про те, що правових підстав для визнання права власності за позивачем
на це жиле приміщення не має.

Разом з тим, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності,
виданого в порядку приватизації на жилий будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та виселяючи відповідачів з кімнати площею 18,4 кв.м. зазначеного жилого
будинку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд,
виходив з того, що на час приватизації жилого будинку, він не перебував на
балансі сільської ради, в ньому проживав позивач, а тому були порушені його
права, як користувача цим жилим приміщенням.

Проте з такими висновками
погодитися не можна.

Відповідно до статей 4, 5 Закону
України “Про приватизацію державного житлового фонду” від 19 червня 1992 року N
2482-XII право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з
використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно
проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих
поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право
приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості
житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Заперечуючи проти позову
відповідачі зазначали, що спірне жиле приміщення позивачу в установленому
законом порядку не надавалося, що позивач, відповідно до Закону України “Про
приватизацію державного житлового фонду” не наділений правом приватизації
спірного жилого приміщення, оскільки на час його приватизації не був
громадянином України, що проведені позивачем будівельні роботи по переобладнанню
будинку зроблені самовільно.

На порушення вимог ст. 40 ЦПК
України (1963 року) суд цих пояснень відповідачів належним чином не перевірив і
в рішенні не зазначив чому не взяв їх до уваги.

Водночас суд залишив поза оцінкою
доводи відповідачів про те, що на час прийняття рішення про приватизацію
державного фонду, позивач з 1998 року по 2002 рік проживав за межами України і
спірним жилим приміщенням не користувався, а тому приватизацією не порушувалися
його житлові права.

На підтвердження зазначених доводів
відповідачі посилалися на відповідні докази - повідомлення генерального
консульства РП у м. Львові, довідки сільської ради, довідки електромережі.

Зазначеним доказам, суд всупереч
вимогам ст. 62 ЦПК України (1963 року) відповідної правової оцінки не дав.

Суд апеляційної інстанції на
порушення вимог ст. 301 ЦПК України (1963 року) не перевірив належним чином
доводів апеляційної скарги щодо законності й обґрунтованості рішення суду
першої інстанції та залишив його без зміни.

З огляду на викладене, ухвалені у
справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання
недійсним свідоцтва про право власності, видане в порядку приватизації на жилий
будинок АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та виселення
зазначених осіб з жилого приміщення площею         18,4 кв.м. у будинку АДРЕСА_1
підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Білобожницької сільської ради Чортківського району задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської
області від                  19 квітня
2004 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від    15 липня 2004 року в частині задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін