Справа №2-179/07
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 року
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судці
Щасливої О.В.,

при секретарі Морозової В.М.,

з участю представника ОСОБА_1. -
адвоката ОСОБА_6.,

представника ОСОБА_2 -
адвоката ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті

особи - ОСОБА_4,
приватний нотаріус Запорізького міського округу

ОСОБА_5., про визнання договору частково недійсним та визнання права
власності на

частку   в   праві
спільної   власності   на
квартиру   та   позовом
ОСОБА_2 до  ОСОБА_3, ОСОБА_1  про

визнання права власності на 1/2 частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково недійсним в частині покупця та визнання права
власності на Уг частину квартири.

В обґрунтування позову в судовому засіданні пояснила, що 25.06.2002 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 відбувся договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений
нотаріально. Зазначений об'єкт нерухомості був фактично придбаний на грошові
кошти, частину яких з метою створення спільної сумісної власності на квартиру і
помешкання в ній до смерті позивачки вона передала відповідачам після продажу
належної їй квартири АДРЕСА_2. Стороною оспорюваного правочину була
відповідачка ОСОБА_3, яка на момент укладення договору перебувала в шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2. Відповідачка переконала позивачку в необхідності
оформлення права власності на неї з метою уникнення труднощів при прийнятті
спадщини після смерті позивачки, так як відповідачка є дочкою позивачки. При
укладенні зазначеного право чину сторони домовились, що квартира буде належати
їм на праві спільної власності, в якій право на 1/2 частину квартири належатиме
позивачці, а право на 1/2 частину відповідачам як подружжю. Для набуття житла
позивачка передала відповідачам 3000
доларів США, які
отримала від продажу своєї квартири в м. Дніпропетровськ. Оскільки продаж
квартири в м. Дніпропетровськ був вчинений за суму, еквівалентну 6800 доларів США, для придбання
квартири в Запоріжжі вона передала доньці 3000
доларів, а синові -
2800 доларів. А потім дала відповідачам ще 600
доларів, які передав їй син, на покупку житла для неї. Свою квартиру
продала, так як відповідачі з огляду на її похилий вік і незадовільний стан
здоров'я умовили її зробити це з тим, щоб на спільні кошти придбати для неї і
себе житло в м. Запоріжжі з метою її проживання там до смерті. Одразу після
купівлі квартири вона перебралась до м. Запоріжжя, стала на реєстраційний обік
в спірній квартирі, оселилась в ній, уклала договори на споживання
електроенергії та користування послугами зв'язку, самостійно сплачує квартирну
плату і комунальні послуги, несе видатки зі сплати водо-, енерго-, газопостачання.
Так як її право як учасника спільної власності на зазначене житло не
оспорювалось доки між подружжям

2

ОСОБА_2 не виник спір про право користування квартирою в будинку АДРЕСА_3, вона вважала
себе повноправною власницею житла, тому до суду за захистом свого права не
зверталась.

Представник позивачки підтримує вимоги своєї довірительки, просить про
задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала. Пояснила, що є донькою позивачки, що
спірна квартира набувалась за спільні гроші позивачки, які та передала
відповідачам після продажу своєї квартири в м. Дніпропетровськ, та за кошти
подружжя. Ніким ніколи ці обставини не оспорювались. За домовленістю учасників
спільної власності квартиру було оформлено на відповідачку з метою уникнення
складностей при прийнятті спадщини після її смерті. Крім того пояснила, що
купівля квартири була здійснена за 7250
доларів США, з яких 3600
передала ОСОБА_1, а 3650
були спільними коштами відповідачів як подружжя. Мати продавала квартиру в
м. Дніпропетровськ з метою купівлі житла в м. Запоріжжі, щоб мешкати з донькою
в одному населеному пункті та мати догляд в старості.

Так як учасники спільної власності за домовленістю між собою визнавали, що
право на 1/2 частину квартири буде належати позивачці, не заперечує проти
задоволення її вимог та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину
спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_2. позов не визнав. Вважає, що квартира
була набута на спільні кошти подружжя і тому належить їм на праві спільної
сумісної власності. Кошти здебільшого заробляв він, оскільки в період, до якого
відноситься купівля квартири, часто їздив на заробітки до Російської Федерації.
Не заперечуючи проти того, що позивачка передала своїй доньці гроші від продажу
своєї квартири в м. Дніпропетровськ, заявив, що ОСОБА_3 витратила їх на
протезування зубів та на відпочинок на морському узбережжі.

Представник відповідача підтримала доводи свого довірителя, просить про
залишення позову без задоволення. Крім того, просить застосувати правила
давності звернення за захистом права, оскільки з моменту купівлі-продажу
квартири до звернення позивачки до суду минуло майже чотири року, між тим вона
не просить про поновлення зазначеного терміну.

Третя особа ОСОБА_4 пояснила,
що 25.06.2002 року
вона продала, а ОСОБА_3 купила спірну квартиру. Продаж відбувся за 7250 доларів США. При нотаріальному
посвідченні договору були присутні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Про
джерело грошей, які вона отримала від продажу, їй невідомо.

Третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_5., вчасно
повідомлена про час та місце вирішення справи, до суду не з'явилась,
повідомлення про згоду на участь в справі не надала.

За згаданих обставин в силу ст. 36
ЦПК України, суд знаходить можливим розгляд справи без участі нотаріуса,
який посвідчив оспорюваний правочин.

ОСОБА_2. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, до участі в якому
залучено як співвідповідачку ОСОБА_1., про визнання права власності на1/2
частину квартири АДРЕСА_1 як
частку в праві спільної власності подружжя.

В судовому засіданні в обґрунтування вимог послався на
ствердження, якими обґрунтовує заперечення проти позову ОСОБА_1. Вважаючи, що
спірна квартира набувалась за спільні кошти подружжя, просить визнати за ним
право власності на 1/2 її частину.

Представник
ОСОБА_2 підтримала доводи свого довірителя.

Відповідачки за позовом ОСОБА_2 заперечують проти його
задоволення, посилаючись на докази, що обґрунтовують їх позицію за первісним
позовом.

3

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, з'ясувавши обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов ОСОБА_1. підлягає
повному, а позов ОСОБА_2 - частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2. та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, який
розірвано 25.01.2005 року
(а.с. 21). Під час
перебування в шлюбі, а саме: 25
червня 2002 року,
ОСОБА_3 купила, а
ОСОБА_4 продала квартиру АДРЕСА_1 (а.с.
9). Згідно реєстраційному посвідченню (а.с. 8), відомостям в технічному
паспорті на житло (а.с. 10), інформації ОП „ЗМБТІ" (а.с. 19) право
власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_3 В зазначеній квартирі
мешкає та з 18 липня 2002 року перебуває
на реєстраційному обліку ОСОБА_1

18 травня 2002 року відбувся
договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
продавцем по якому стала ОСОБА_1, а покупцем ОСОБА_8.

Вирішуючи позов на користь ОСОБА_1., суд виходить з того, що, передавши
відповідачам гроші при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 25.06.2002 року, вона
набула право співучасниці спільної власності на об'єкт нерухомості. В цьому суд
переконують як пояснення ОСОБА_1., ОСОБА_3, так і договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7), укладений напередодні оспорюваного правочину,
показання свідків ОСОБА_9., ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12., які пояснили суду,
що після продажу своєї квартири в м. Дніпропетровськ ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 і
ОСОБА_2. гроші для придбання квартири в Запоріжжі, в якій мешкала б позивачка.

Відповідно до ст. 356
ЦК України власність двох або більше осіб з визначенням часток кожного з них в
праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ст. 357 частки в
праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю співвласників або законом.

Оскільки, як встановлено судом, розмір грошових коштів, витрачених
учасниками спільної власності на набуття спірної квартири, є рівним, суд вважає
за можливе визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Так як суд вважає, що ОСОБА_1 фактично є стороною в договорі
купівлі-продажу, він знаходить за необхідне її вимоги в частині визнання
договору частково недійсним задовольнити та визнати за нею права і обов'язки
покупця за згаданою угодою нарівні зі ОСОБА_3

Оцінюючи ствердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не несла витрат по
придбанню квартири, суд знаходить, що він хоча і довів одержання ним заробітків
в закордонних відрядженнях, проте не переконав суд в тому, що всі отримані ним
грошові кошти були витрачені на купівлю квартири.

Доводи ОСОБА_2 про витрату ОСОБА_3 отриманих від матері грошей на
протезування зубів спростовують як пояснення ОСОБА_3 про здійснення цих
операцій за рахунок підприємства, з яким вона перебувала в трудових відносинах,
так і довідка ТОВ „Фірма „Мотор-Дилер"
(а.с. 92) про
надання їй матеріальної допомоги на протезування зубів в розмірі 3260 грн. в вересні 2003 року.

Відповідно до ст. 22
КпШС України майно, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин,
набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а згідно із
ст. 28 КпШС
України у випадку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх
частки визнаються рівними.

Таким чином, суд вважає, що при набутті квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2. і
ОСОБА_3 набули права власності на її 1/2 частину як подружжя, і виходячи із
засад рівності часток чоловіка і дружини в праві

4

спільної
сумісної власності знаходить за можливе визнати за кожним з них право на 1/4
частину квартири.

Вирішуючи клопотання представника ОСОБА_2 про необхідність застосування
терміну давності звернення до суду за захистом свого права, суд виходить з
того, що відповідно до ст. 257
ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а
згідно із ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права.

Так як судом встановлено, що право позивачки за первісним позовом було
порушено під час розгляду Шевченківським районним судом м. Запоріжжя справи за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування
квартирою № 282 в будинку АДРЕСА_3 (а.с. ), під час якого ОСОБА_2. пред'являв
ОСОБА_1 претензії щодо правомірності її володіння спірною квартирою, суд
вважає, що звернувшись за захистом свого права в квітні 2006 року, позивачка
термін позовної давності не порушила.

Керуючись ст. ст. 357,
356, 256, 257, 261 ЦК України, ст. ст. 22,
28 КпШС України, ст. 60
ЦК України (в редакції 1963
року), ст. 10, 59,
60, 88, 212-215,292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 25.06.2002 року, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 143 грн. 31
коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду
Запорізької області шляхом подання в суд першої інстанції заяви про апеляційне
оскарження протягом десяти днів після його проголошення та подання апеляційної
скарги протягом двадцяти днів після подання заяви про оскарження або шляхом
подання апеляційної скарги впродовж терміну, встановленого для подання заяви
про апеляційне оскарження.