Справа № 22-к-700/2007
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

12
вересня 2007 року                                                                                            м.  Київ

Колегія суддів
Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.  Києва в складі:

Головуючого:                                                                     Євтушенко
О.І.

суддів:     Білич І.М. ,  Шахової О.В. ,  Мороз Л.Л.,
Горєлкіної Н.А.

розглянувши
у судовому засіданні в м.  Києві
касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 17
червня 2005 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванням майном та виселення з квартири.

встановила:

У червні
2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні майном та виселення з квартири.

Зазначав
,  що на підставі договору дарування від
27 березня 1998 року він є власником квартири АДРЕСА_1.

Його
колишня дружина ,  яка є відповідачем по
справі ,  поселилася на спірне житло в
1991 році та продовжує проживати і після розірвання шлюбу до теперішнього часу,  не маючи на те жодних підстав ,  чим перешкоджає йому користуватися квартирою.

Рішенням
Центрально - Міського районного суду м.
Горлівки від 24 лютого 2005 року ОСОБА_2. в задоволені позовних вимог
було відмовлено.

Рішенням
Апеляційного суду Донецької області від 17 червня 2005 року рішення суду першої
інстанції скасовано,  а позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні особистим
майном ОСОБА_2 - квартирою АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_1. із зазначеної
квартири. Стягнуто з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_2 понесені витрати по оплаті
державного мита у сумі 8 гривень 50 коп. та послуги надані адвокатом у сумі 200
гривень.

У
касаційній скарзі ОСОБА_1.
просила рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 червня 2005 року
скасувати,  а рішення
Центрального-Міського районного суду м.
Горлівки від 24 лютого 2005 року залишити в силі. Мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши
доповідача ,  обговоривши доводи скарги
та перевіривши матеріали справи ,
колегія суддів дійшла висновку ,
що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом
встановлено ,  що позивач ОСОБА_2 на
підставі договору дарування від 27 березня 1998 року є власником квартири
АДРЕСА_1. До березня 1998 року спірна квартира належала на праві власності
батьку позивача ОСОБА_3

Позивач
та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 1991 року по 31 березня
2004 року і мають сина ОСОБА_4 ,  1994
року народження.

У
спірній квартирі зареєстрований ,  але не
проживає з 2004 року позивач. Фактично в квартирі проживає відповідачка разом з
неповнолітньою дитиною.

Установивши
,  що відповідачка ОСОБА_1. вселилася в
спірну квартиру як дружина позивача зі згоди власника квартири ОСОБА_3.,  а з 1998 року як член сім'ї власника
ОСОБА_2,  їхній син проживає в будинку з
дня народження ,  тобто вона проживала на
правах члена сім'ї позивача ,  а з часу
розлучення - як колишній член його сім'ї,
тому сторони мають однакове право користуватися спірною квартирою,  суд першої інстанції правомірно відмовив
позивачу у задоволенні позову.

Скасовуючи
рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення про задоволення
заявлених вимог ОСОБА_2 апеляційний суд керувався тим ,  що відповідно до вимог Закону України «Про
власність « та  ст. . 391 ЦК України ,  власник
може вимагати усунення будь-яких порушень його прав .

Проте з
таким висновком апеляційного суду погодитися не можна ,  оскільки він ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права.

Відповідно
до  ст. . 156 ЖК України члени сім'ї власника
квартири ,  зокрема й колишні ,  користуються жилим приміщенням нарівні з
власником ,  їх право користування жилим
приміщенням урегульовано житловим законодавством ,  згідно з яким ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше
,  як на підставах і в порядку ,  передбаченим законодавством ( ч.3  ст. 9 ЖК ).

Постановляючи
рішений ,  суд першої інстанції ,  з'ясувавши обставини справи та давши належну
оцінку зібраним доказам ,  дійшов
обґрунтованого висновку про те ,  що
підстав для задоволення позову немає.

Керуючись  ст.
336,  339 ЦПК України та Законом
України „Про внесення змін до Закону України „Про судоустрій України" щодо
забезпечення касаційного розгляду цивільних справ" від 22.02.2007 P- № 697-V,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва,  -

ухвалила:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення
Апеляційного суду Донецької області від 17 червня 2005 року скасувати та
залишити без зміни рішення Центрально - Міського районного суду міста Горлівки
Донецької області від 24 лютого 2005 року.