АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/161         Головуючий в суді 1 -ї інстанції Ярмоленко В .Г.
Категорія 39                  Доповідач Балашкевич С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних
справах

апеляційного
суду Житомирської області в складі:

головуючого
судді Балашкевича С.В.

суддів Худякова A.M., Зарицької Г.В.

при секретарі
Сухоребрій Т.А.

за участю
позивачки та представника відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом

ОСОБА_1 до комунального підприємства «Малинська

районна друкарня» про визнання наказів незаконними, стягнення заробітної

плати та моральної шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та комунального підприємства «Малинська районна
друкарня»

на рішення Малинського районного суду від 8 листопада 2006 року, -

встановила:

У серпні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому

просила скасувати накази відповідача НОМЕР_1 та НОМЕР_2 як незаконні, просила стягнути на її користь з
комунального

підприємства «Малинська районна друкарня» (
далі - КП «Малинська районна

друкарня») 2401,30
грн. недовиплаченої заробітної плати та 10 000 грн.

моральної шкоди. На обгрунтування своїх вимог зазначала,
що з 16 липня
1986

року вона перебуває з відповідачем у трудових відносинах.
Останнім часом

працює прибиральницею. Була незаконно звільнена з роботи,
але рішення

Малинського районного суду від 3
вересня 2004
року поновлена на роботі. З

цього часу керівництво підприємства упереджено ставиться
до неї і згідно

названих наказів, які видані всупереч вимог трудового
законодавства, їй замість

8-ми годинного було встановлено 6-ти годинний робочий
день, у зв'язку з чим

вона недоотримала заробітну плату в сумі 2401,30
грн. Крім того, їй завдана

моральна шкода, яка полягала в тому, що внаслідок
недоотримання заробітку,

вона змушена докладати додаткових зусиль для організації
свого життя.

Рішенням Малинського районного суду від 8
листопада 2006
роу позов

задоволено частково. Поновлено строк звернення до суду.
Визнано накази НОМЕР_1 та НОМЕР_2
некаконними. Стягнуто з КП

«Малинська
районна   друкарня»   на
користь   ОСОБА_1  777,28   грн.

недооплаченого заробітку. Постановлено стягнути з КП «Малинська районна

друкарня» 51 грн. судового збору та ЗО грн. витрат на інформаційно-технічне

забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у

стягненні моральної шкоди скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення
про

задоволення цієї позовної вимоги, посилаючись на невідповідність висновків

суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі КП «Малинська районна друкарня» порушує питання про

скасування рішення суду й ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні

позову. Апелянт вважає, що при вирішенні справи суд
допустив порушення норм

матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають

значення для справи та допустив невідповідність висновків суду обставинам

справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а

апеляційна скарга КП «Малинська районна друкарня» - відхиленню з таких

підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до штатного розпису від 1

січня 2005
року позивачка працювала у відповідача прибиральницею на
повну

ставку. Наказом НОМЕР_1 у зв'язку зі змінами в штатному

розписі з 9
вересня 2005 року оклад
прибиральниці встановлений в розмірі 0,75

ставки, а наказом НОМЕР_2 ОСОБА_1 переведена на 6-

ти годинний робочий день з робочим часом з 8-00 до 15-00
годин. Також судом

встановлено, що відповідач пов'язував переведення позивачки на 6-ти
годинний

робочий день та зменшення посадового окладу зі змінами в організації

виробництва та праці.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП у зв'язку із змінами в організації

виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні

роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи по посадою.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 6.11.1992
року

№ 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив, що під

змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію
робочих

місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на
бригадну

форму організації праці, впровадження передових методів, технологій тощо.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання наказів незаконними та

стягнення недооплаченого заробітку, суд першої інстанції обгрунтовано
виходив

з того, що будь-яких змін в організації виробництва і праці у відповідача
станом

на час видання оскаржуваних наказів не відбулося. Зменшення норми

обслуговування, що була визначена позивачці в посадовій інструкції

прибиральниці виробничих приміщень від 19 вересня 2005 року, викликано не

змінами в організації виробництва і праці, а бажанням
керівництва підприємства

відсторонити позивачку від прибирання службових приміщень з перекладенням

цих обов'язків на інших працівників (а.с.85).

Посилання апелянта на те, з 19 вересня 2005 року з обов'язків позивачки

виключено доставку кореспонденції з пошти та документів на видачу продукції

спростовується змістом посадових інструкцій ( а.с. 15-17,
80-82) в яких такі

обов'язки не вказані.

Доводи апелянта про те, що згідно хронометражу робочого дня
прибиральниці

позивачка має виконувати виробничу норму протягом шести робочих годин є

безпідставними, оскільки до згаданого хронометражу ( а.с. 29)
не включені інші

трудові обов'язки ОСОБА_1, передбачені пунктами 2.3, 2.5, 2.6, 2.9

посадової інструкції.

В пукті 4
названої постанови Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено,

що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення
до суду

застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд

зобо'язаний перевірити і обговорити причини
пропуску цих строків, а
також

навести у рішення мотиви, чому він поновлює або вважає
неможливим поновити

пропущений строк.

Виходячи з цих вимог та враховуючи те, що позивачка за захистом свого права

зверталася в інші державні органи, суд першої інстанції дійшов правильного

висновку, що строк на звернення до суду вона пропустила з поважних причин,
а

тому обгрунтовано поновив цей строк.

Разом з цим, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення

моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, позивачка не надала

доказів на підтвердження заподіяння цієї шкоди..

Проте з таким висновком погодитися
не можна.

Порушення законних прав ОСОБА_1, зокрема переведення її на 6-ти

годинний робочий день, позначилося на розмірі її заробітної плати, у
зв'язку з

цим вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя,
що

призвело до її моральних страждань, тому висновок суду
про відсутність підстав

для стягнення моральної шкоди, передбаченої ст. 237-1 КЗпП, є

необгрунтованим.

За таких обставин рішення суду в частині відмови у
стягненні моральної шкоди

підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове

задоволення цієї вимоги в сумі 500 грн.

Керуючись ст.ст. 209,303,304,307,309,313,314,316
ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Малинська
районна друкарня»

відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

частково.

Рішення Малинського районного суду від 8 листопада 2006 року в частині

відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди

скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з комунального підприємства «Малинська районна друкарня» на

користь ОСОБА_1 500
грн. моральної шкоди.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу

може бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Верховного Суду

України протягом двох місяців.