У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А Ї Н И

28 лютого 2007
року                                                                      м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1до державного підприємства
“Львіввугілля”,  відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в  м.
Червонограді про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державного
підприємства “Львіввугілля” на рішення Червоноградського міського суду від 12
грудня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 11 травня
2006 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те, що в листопаді 1988 року під час
виконання трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, в результаті чого
він отримав тяжку травму лівої ноги.

Згідно з висновком
медико-соціальної експертної комісії від                     26 липня 1994 року йому
встановлено ІІ групу інвалідності і 25 % втрати професійної працездатності у
зв'язку із травмою та 45 % - з профзахворюванням.

Вважаючи свої права
порушеними, просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування
моральної шкоди 41 000 грн.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від  12 грудня
2005 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від
11 травня 2006 року, позов задоволено частково: постановлено стягнути з
державного підприємства (далі - ДП) “Львіввугілля” на користь ОСОБА_1 на
відшкодування моральної шкоди 2 500 грн. та на користь держави державне мито в
розмірі   8 грн. 50 коп., у
задоволенні  решти вимог відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги
зазначене підприємство посилається на невідповідність висновків судів
обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права і
порушення норм процесуального права  та
ставить питання про скасування судових рішень й ухвалення нового рішення.

Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи
частково позов ОСОБА_1, суд першої інстанції та апеляційний суд, погоджуючись з
ним, виходили з того, що ушкодженням здоров'я ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду,
обов'язок відшкодування якої необхідно  покласти
на ДП “Львіввугілля”. Відмовляючи в задоволенні вимог до  виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в  м. Червонограді, суди виходили
з того, що на момент виникнення спірних правовідносин зазначений Фонд створено
не було.

Проте з такими
висновками судів погодитися неможна, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ст. 7  Закону України  “Про страхові тарифи  на загальнообов'язкове  державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності” №  2272-III особам, які
потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року страхові виплати сплачуються
Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у випадку, коли право цих осіб на такі виплати
встановлено у судовому порядку.

За змістом п. 3 Прикінцевих
положень Закону України “Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві  та професійного захворювання, які спричинили
втрату працездатності” №  1105-XIV відшкодування
шкоди, медична,   професійна   та
соціальна реабілітація  особам,
які потерпіли до набрання  чинності цим
Законом та мали право на  зазначені
страхові виплати і соціальні послуги, провадяться  Фондом
соціального   страхування   від нещасних випадків. Крім  заборгованості по відшкодуванню матеріальної
і моральної (немайнової)  шкоди, яка
виплачується підприємствами,  якщо
до  набрання  чинності
цим  Законом  вона не була відшкодована цими
підприємствами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 1-2 постанови  “Про практику розгляду судами цивільних справ
за позовами про відшкодування шкоди” від 27 березня 1992 року № 6, особам,
право яких на отримання відшкодування
шкоди,  заподіяної  їм
унаслідок травмування   на   виробництві
або   професійного  захворювання, пов'язаних  із
виконанням   ними   трудових
обов'язків,   було
встановлено  раніше  згідно
з  відповідним  законодавством  СРСР, Української РСР або України, шкода
відшкодовується  на  підставі зазначеного Закону  №
1105-XIV. Особам, які  потерпіли  на
виробництві  до 1 квітня 2001 року,
Фонд сплачує страхові виплати, у тому числі і грошову суму за моральну шкоду (ст. ст. 21, 28 Закону
№  1105-XIV),  з  того
часу,  коли  відповідні підприємства передали йому в
установленому порядку документи,  що
підтверджують право цих працівників  на  такі
виплати,  або коли таке право
встановлено в судовому порядку.

Проте суди зазначених положень
законодавства не врахували та не з'ясували, чи були в установленому порядку
передані підприємством до відповідного відділення виконавчої дирекції Фонду
документи, що підтверджують право позивача на зазначену страхову виплату,   що має значення
для вирішення справи.

За таких обставин судові рішення,
постановлені в даній справі, не можна
визнати законними і обгрунтованими, вони
підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України,
із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.  336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державного
підприємства “Львіввугілля” задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського
суду від 12 грудня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від
11 травня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді Верховного Суду України

Є.Ф. Левченко

Я.М. Романюк   Ю.Л. Сенін

В.М. Шабунін