Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К
Р А Ї Н И

Справа № 2-1949/2007 рік

21 грудня 2007 року Першотравенський міський суд
Дніпропетровської області в

складі головуючої: Янжули С.А.

при секретарі: Лиман Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.
Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в місті Першотравенську про відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

26.11.2007 року позивачка ОСОБА_1 заявила позов до
відповідача - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті
Першотравенську про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила,
17.12.2003 року о 20:30 на магістральній автодорозі державного значення М-18
«Сімферополь-Ялта-Севастополь» на 40+900 км., водій автобуса «Кароса-737»,
НОМЕР_1, ОСОБА_2, здійснюючи перевезення працівників підприємства ДХК
«Павлоградвугілля» на відпочинок у санаторій «Золотий колос» м. Алушта,
внаслідок розриву заднього правого колеса, втратив управління, скоїв наїзд на
підпірну стіну праворуч, після чого з'їхав за межі проїзної частини у русло
сухого струмка глибиною близько 7 м. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 15
пасажирів загинуло на місці, 2 померли в реанімації Алуштинської ЦМЛ, 18
пасажирів та водій травмовані.

В результаті ДТП вона отримала відкриту черепно-мозкову
травму, забій головного мозку середнього ступеню важкості, тотальний забій
лівої легені, забій серця, переломи ребер зліва зі зміщенням (4, 5, 6, 7, 8, 9,
10), напружений гемопневмоторакс зліва, перелом палайки лівої в області шийки
зі зміщенням відломків; забій голіностопного суглобу з порушенням зв`язочного
апарату. На підставі  «Акту урядової
комісії з розслідування причин аварії автобуса, що сталася 17 грудня 2003 року
в Автономній Республіці Крим» від 19.12.2003 року, додатку до «Акту урядової
комісії з розслідування причин аварії автобуса, що сталася 17 грудня 2003 року
в Автономній Республіці Крим» від 19.12.2003 року, розпорядження Кабінету
Міністрів України від 05.05.2004 року №280-р, листа Павлоградської державної
гірничотехнічної інспекції з нагляду у вугільній промисловості від 22.06.2004
року №04-08-26/205 був складений акт про нещасний випадок №23 від 29.06.2004
року.

Після лікування, згідно акту про нещасний випадок №23 від
29.06.2004 року ОСОБА_1 була направлена на МСЕК.

Первинно була оглянута на МСЕК 05.08.2004 року, де їй
встановлено 80% втрати професійної працездатності по травмі безстроково і
визнано інвалідом 2 групи.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України в місті Першотравенську
постановою від 28.10.2004 року за № 4435/1 призначив їй одноразову допомогу та
щомісячну грошову суму в зв'язку з втратою працездатності згідно довідки МСЕК.
Моральна шкода їй не відшкодована.

Таким чином, у 51 рік свого життя вона стала інвалідом 2
групи і не здатною до фізичної праці. Виявлене захворювання спричиняє їй
фізичні та моральні страждання.

В зв'зку з втратою професійної працездатності вважає, що
їй спричинена моральна шкода, оскільки протягом хвороби вона систематично
лікується в лікарнях, санаторіях здебільшого за свій рахунок. На даний час їй
важко пересуватися. Почуває сильні головні болі, зниження зору, головокружіння,
біль у грудях та ногах. Обмежена в рухах. Постійно відчуває страх перед появою
ночі, тому що в стані покою біль надзвичайно посилюється. Постійні болі, прийом
ліків, нестача коштів на лікування, до фізичного болю додаються фізичні
страждання від свого безсилля і безсилля ліків допомогти їй позбавитися болю. В
зв'язку з захворюванням  вона не має
змоги займатися не тільки своїми захопленнями, але й обмежена в роботі по
господарству. Почуття безпорадності та неповноцінності приносять їй особливі
страждання і приниження. Більшу частину часу вона проводить в лікарнях, або
лікується амбулаторно. Розуміння того, що вона не може дати своїм дітям всього,
що могла, якщо була би працездатною, завдають їй особливих страждань.

Це доставляє їй моральні страждання., які вона оцінює у
92 000 грн із розрахунку: 460 грн. (мінімальна заробітна плата) х 200 = 92 000
грн.

На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від
05.05.2004 року №280-р, було рекомендовано відповідачу відшкодувати шкоду
заподіяну в зв'язку з травмою.

Просить суд стягти з відповідача на її користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 92 000 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги
підтримала.

Представник відповідача ВВД ФССНВУ в місті
Першотравенську позов не визнала повністю, надала суду заперечення, в судовому
засіданні пояснила, що по-перше, 1 січня 2007 року набрав чинності Закон
України “Про Державний бюджет України на 2007 рік”, а саме відповідно до п.22
ст.71 цього Закону зупинена на 2007 рік дія абз.4 ст.1 (в частині відшкодування
моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання
страхового випадку ), підп. “е” п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28 Закону України “Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності”
(далі Закон), тобто на 2007 рік у Фонду соціального страхування від нещасного
випадку на виробництві відсутній обов`язок, щодо відшкодування моральної шкоди
всім застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку.

По-друге, 20 березня 2007 року набрав чинності Закон
України “Про внесення змін до Закону України “Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату працездатності”, яким були виключені статті
Закону стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності,
тобто позивач пропустив строк, у межах якого він мав право звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного права.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних захворювань України не відшкодовує шкоду завдану
каліцтвом, а здійснює страхування від нещасного випадку, за допомогою якого
здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров`я громадян у процесі їх
трудової діяльності, чинне законодавство не передбачає обов`язкову виплату
моральної шкоди Фондом, моральна шкода повинна відшкодовуватися відповідно до
ст.1167 ЦК України

Крім того, позивачкою не надано жодних доказів про стрес, якого вона зазнала
в результаті трудового каліцтва чи його наслідків, про депресію, чи інші
негативні вияви стану потерпілої.
Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від
31.03.1995 року зі змінами та доповненнями “Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди”
обов'язковому  з'ясуванню при
вирішенні спору підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями
заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Оскільки для вирішення питання щодо наявності факту спричинення
моральної шкоди ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків,
необхідні спеціальні  медичні знання,
якими суд не володіє, для об'єктивного вирішення справи по суті одним із
основних доказів являється  медичний
висновок про встановлення факту наявності моральної шкоди. Який на нашу думку і
являється єдиним документом, який може підтвердити факт спричинення потерпілій - моральної шкоди.

Згідно Порядку встановлення медико-соціальними
експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках
працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових
обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від
22.11.1995 р. № 212, саме на органи МСЕК покладений обов'язок встановлення факту заподіяння моральної шкоди потерпілим на
виробництві.

Вимоги позивачки обгрунтовуваються тільки сиптомами
ушкодження здоров`я та фактом встановлення у зв'язку з цим стійкої
втрати професійної працездатності. Але відповідно до вимог п.2 ст.34 Закону
позивачка отримала одноразову допомогу, яка відповідно до п.Б частини 1 ст.21
Закону зветься як “Одноразова допомога у разі стійкої втрати професійної
працездатності”.

Позивачка втратила професійну працездатність у професії,
яка призвела до травмування, але не втратила здатність вести звичайний спосіб
життя, що підтверджується висновком ЛКК про наявність протипоказань, які види
робіт позивачка не може виконувати. З огляду на викладене, наявність
протипоказань у роботі ніяк не можуть позбавити позивачку можливості реалізації
своїх звичок та бажань.

Документи, на які посилається позивачка, як на підставу
заподіяння моральної шкоди, це довідка МСЕК і акт розслідування нещасного
випадку є документи, що підтверджують виявлення травмування і встановлення
зв'язку з цим стійкої втрати працездатності для відшкодування частини
втраченого заробітку, і ніяким образом не можуть бути незаперечним доказом
заподіяння моральної шкоди.

Посилання на ці документи, як на єдину підставу для
відшкодування моральної шкоди вважаємо безпідставними.

Позивачка не вказала у чому саме полягає вина відділення
ВД ФССНВУ в м. Першотравенську у заподіянні йому моральної шкодиі, а також
немає причинного зв'язку між шкодою (втратою працездатності) та неправомірними
діями відділення,  не зазначено за  яких обставин
чи якими діями (бездіяльністю) ця шкода заподіяна.

Відділенням ВД ФССНВУ в м. Першотравенську позивачці
виплачено одноразову допомогу, провадиться виплата щомісячних страхових сум,
також відшкодовуються витрати на медикаментозне та санаторно - курортне  лікування.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату професійної
працездатності» ст. 128 ЦПК України

Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня
2004 року в аспекті конституційного звернення положення частини 3 статті 34
Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату
працездатності» слід розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів
відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної
(немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, в окремому випадку -
тільки в випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Вказане положення не виключає обов'язку Фонду
відшкодовувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, в інших
випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, повинно забезпечуватись
Фондом на підставі ст.ст.1, 5, 6, 13, 21 та частини 3 ст.28 цього Закону всім
потерпілим, в тому числі в випадку тимчасової, стійкої або повної втрати
професійної працездатності.

Поясненнями представників сторін, матеріалами справи
встановлено, що що позивачка потрапила в дорожньо-транспортну пригоду, слідуючи
на відпочинок у санаторій «Золотий колос» м. Алушта автобусом, який здійснював
перевезення працівників підприємства ДХК «Павлоградвугілля».

В результаті ДТП вона отримала відкриту черепно-мозкову
травму, забій головного мозку середнього ступеню важкості, тотальний забій
лівої легені, забій серця, переломи ребер зліва зі зміщенням (4, 5, 6, 7, 8, 9,
10), напружений гемопневмоторакс зліва, перелом палайки лівої в області шийки
зі зміщенням відломків; забій голіностопного суглобу з порушенням зв`язочного
апарату, згідно акту №24 від 29.06.2004 року.

Після тривалого лікування за висновком МСЕК від
05.08.2004 року їй встановлено 2 групу інвалідності та 80% стійкої втрати
професійної працездатності безстроково, згідно акту №24 від 29.06.2004 року.

ВВД ФССНВУ в м. Першотравенську ОСОБА_1 призначені
страхові виплати, але моральна шкода їйне відшкодована.

Оскільки позивачка є застрахованою особою відповідно до
Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили
втрату працездатності», згідно з п.1 «е» ст.21, ч.3 ст.28 вказаного Закону в
обов'язки відповідача входить своєчасне та в повному обсязі відшкодування
шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров'я в вигляді
страхової виплати в відшкодування моральної шкоди за наявності факту заподіяння
цієї шкоди потерпілому.

Суд вважає, що наявність моральної шкоди у позивачки в
зв'язку з одержаною травмою, встановленням стійкої втрати 80%
профпрацездатності в 51-річному віці, необхідність лікування, встановленою,
оскільки вищевказані обставини свідчать про отримання ОСОБА_1 травми, та її
наслідками моральних страждань та переживань (хвилювань), оскільки ці обставини
привели його до порушення нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації його подальшого життя.

Обговорюючи розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди,
суд враховує, характер та об'єм її фізичних, душевних, психічних страждань від
одержаної на виробництві травми, тривалості лікування, встановлення
інвалідності в працездатному віці, втрату можливості її повної трудової та
соціальної реабілітації, що призвело до значних тяжких змін її життєвих
зв'язків, що потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя,
суд вважає, що в відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1. потрібно стягнути з
відповідача в межах заявлених нею позовних вимог в розмірі 75 000 грн. за
встановлені 80% втрати професійної працездатності від отриманої травми. При
цьому суд враховує, що максимальний розмір у відшкодування моральної шкоди в
розмірі 200 мінімальних заробітних плат при умові відсутності стійкої втрати
працездатності на день постановлення рішення суду (у відповідність п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в
випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратній
відповідності з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні цього питання повинен виходити із
такого мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму
доходів громадян, які діють на момент розгляду справи, становить 92 000 грн.
/460 грн. - мінімальна заробітна плата Х 200/.

Поскільки ОСОБА_1 втрачено 80% профпрацездатності по
травмі, згідно акту №23 від 29.06.2004 року, висновку первинної МСЕК від
05.08.2004 року про стійку втрату профпрацездатності 80%, тобто висновок МСЕК з
приводу травми, дата якого є датою страхового випадку, настав уже після 01
квітня 2001 року, тобто  уже після
введення в дію Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань,
які спричинили втрату працездатності», з урахуванням вказаних позивачкою та
встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди позивачці, та
виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає
можливим стягнути на її користь 75 000
грн.

Посилання відповідача на пропуск позивачкою строку
звернення до суду за захистом свого цивільного права суд вважає безпідставним,
так як у відповідність п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не
поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю.

Виходячи з того, що право на відшкодування моральної
шкоди позивачці з приводу отримання нею травми, згідно акту №23 від 29.06.2004
року та дати первинної МСЕК від 05.08.2004 року, що є датою  настання страхового випадку, виникло у
позивачки з 05.08.2004 року, дія Закону України «Про державний бюджет України
на 2007 рік» та Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне  соціальне
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань,
які спричинили втрату працездатності», яким були виключені статті Закону
стосовно обов'язку відшкодування Фондом моральної шкоди, який набрав чинності з
20 березня 2006 року, на правовідносини сторін не поширюється, тому
посилання  відповідача  на вказані Закони як на підставу відмови  у задоволенні позовних вимог є
необгрунтованими.

Так як право на відшкодування моральної шкоди виникло у
позивача з 05.08.2004 року, дія Закону України «Про Державний бюджет на 2007
рік» на правовідносини сторін не поширюється.

Крім того, згідно ст.8 Конституції України в Україні
визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу
юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі
Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення
до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина
безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ч.3 ст.22 Конституції України - при прийнятті
нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження
змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

З урахуванням викладених обставин суд вбачає наявність
спричинення позивачці моральної шкоди, яку повинен відшкодувати позивачці
відповідач, як одну із передбачених Закону України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» страхових
виплат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,
ст.8, ч.3 ст.22 Конституції України, ст.ст. 1, 5, 6, 13, 21, ч.3 ст.28 Закону
України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату
працездатності»,- суд

В И Р І Ш И В :

Стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті Першотравенську на користь ОСОБА_1 в
відшкодування моральної шкоди 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення
строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду в
апеляційний суд Дніпропетровської області може бути подано через
Першотравенський міський суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до
апеляційного суду Дніпропетровської області через Першотравенський міський суд
протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього
подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк,
встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя
С.А.ЯНЖУЛА.