Справа № ЗЗц-80                                                      Головуючий
Категорія - 35                                                            Доповідач
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

іменем    України

18 травня 2007 року.                                                                                          м.
Луцьк

Колегія суддів з розгляду цивільних справ у касаційному
порядку апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого         Лончука В.Г.,

суддів                     Расевича
С.І., Подолюка В.А.,

Шевчук
Л.Я., Стрільчука В.А.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2до колективного ремонтно-будівельного підприємства „Кар'єр"
про захист прав споживача, повернення коштів та стягнення моральної шкоди за
касаційною скаргою коле­ктивного ремонтно-будівельного підприємства
„Кар'єр" на рішення Тернопільського міськра-йонного суду від 4 січня 2003 року та
додаткове рішення того ж суду від 21
квітня 2003 року й
на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 3 червня 2003 року,

встановила:

У лютому 2001
року ОСОБА_2. та ОСОБА_1. звернулись в суд з позовами до ко­лективного
ремонтно-будівельного підприємства „Кар'єр" (далі - КП) про захист
прав спожива­ча, повернення коштів та стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що між ними та
відповідачем були укладені угоди про дольову участь у будівництві жилого
будинку АДРЕСА_1, відпо­відно
до умов яких КП зобов'язалося збудувати та передати кожному з позивачів жиле
примі­щення у вигляді двокімнатної квартири, площею 58,62 м2, а вони брали
на себе обов'язок здійс­нювати передбачене угодою фінансування будинку шляхом
сплати грошових внесків. Посилаю­чись на те, що КП неналежним чином і не в
установлені угодами строки виконав зобов'язання, зокрема, допустив істотні
недоліки та невчасно здав житловий будинок в експлуатацію, пору­шив Закон
України „Про захист прав споживачів", а також вказуючи про те, що деякі
види буді­вельних робіт були ними виконанні за власний рахунок, просили
зменшити вартість квартир, стягнути з відповідача в користь ОСОБА_2. та
ОСОБА_1. зайво сплачені ними кошти відповідно в розмірі 35295 грн. та 35518 грн.

Крім того, ОСОБА_2. та ОСОБА_1. просили стягнути з
відповідача в їх користь завдану у зв'язку з порушенням зобов'язань моральну
шкоду в розмірі по 25000
грн. кожному.

Ухвалою судді Тернопільського міського суду від 20 квітня 2001 року зазначені
позови об'єднані в одне провадження.

Справа розглядалася
судами неодноразово.

Останнім рішенням Тернопільського міського суду від 4 січня 2003 року позов
задоволе­но частково. Постановлено стягнути з КП „Кар'єр" в користь
ОСОБА_2. 18871,46 грн. та 2000 грн. за завдану
моральну шкоду, в користь ОСОБА_1. 19402
грн. та 2000 грн. за
завдану моральну шкоду.

2

Додатковим рішенням того ж суду від 21 квітня 2003 року стягнуто з
КП в користь держави недоїмку по сплаті держмита за судовий розгляд в розмірі 391,23 грн.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 3 червня 2003 року апеляційну
скаргу КП „Кар'єр" задоволено частково, рішення Тернопільського міського
суду від 4 січня 2003 року та
додаткове рішення того ж суду від 21
квітня 2003 року
змінені, постановлено стя­гнути з КП в користь ОСОБА_2. 14873 грн., в користь
ОСОБА_1. 15149 грн. і в
доход держави 308,72 грн.
державного мита.

В касаційній скарзі КП ставить питання про скасування
судових рішень та ухвалення но­вого рішення про відмову в задоволенні позовних
вимог позивачів, посилаючись на їх незакон­ність із-за неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи
у касаційній інстанції, про­аналізувавши застосування норм матеріального і
процесуального права при винесенні оскаржу­ваних судових рішень, вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивачів, суд
першої інстанції, з яким погоди­вся і апеляційний суд, як на підставу свого
висновку про часткове задоволення позову, виходи­ли з того, що КП порушило
права позивачів, як споживачів. При цьому суд першої інстанції по­слався на ст.
440! ЦК Української РСР, якою регулюється порядок відшкодування моральної
(немайнової) шкоди та ст. 24 Закону України „Про захист прав споживачів"
(в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), яка
визначає порядок судового захисту прав споживачів.

Проте з такими висновками суду та застосуванням до спірних
правовідносин лише Зако­ну України „Про захист прав споживачів" не можна
погодитися.

Судами попередніх інстанцій в ході судового розгляду
справи встановлено, що 2
жовтня 1997 року між
ОСОБА_1. та КП укладено договір, відповідно до умов якого підприємст­во
зобов'язалося збудувати жилий будинок АДРЕСА_1, ввести
житло в експлуатацію до 4
кварталу 1998 року та
надати ОСОБА_1. двокімнатну квартиру, загальною площею 58,62 м2. а останній
брав на себе обов'язок в терміни, вказані по повідомленню КП, перерахувати
першочергові та наступні грошові внески на придбання будівельних матеріалів,
обладнання та виконанні робіт, повністю сплатити вартість отримуваного житла до
введення будинку в експлуатацію.

Аналогічний
договір укладено 2 березня 1997 року між ОСОБА_2.
та КП.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони передбачили
всі істотні умови (істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні
для договорів даного виду, а також умови щодо яких на вимогу однієї із сторін
повинна бути досягнута згода), дійшли згоди стосовно предмету, ціни та строку
дії договору, визначили взаємні права та обов'язки, а також відповідальність за
порушення умов договору. Будь-яких особливих умов, притаманних для договорів
про дольову участь приписи статтей ЦК
УРСР не містив. Незважаючи на те, що зазначена обставина має іс­тотне значення
для правильного вирішення спору, суди не звернули на неї уваги.

Чинний на час виникнення спірних правовідносин ЦК УРСР не передбачав
існування окремого договору дольової участі у фінансуванні будівництва
житлового будинку.

Водночас, ст. 4
ЦК УРСР передбачено, що цивільні права і обов'язки виникають з
угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але
таких, які йому не су­перечать.

Відповідно до вимог ст. 213, п. З ст. 215
ЦПК України (чинного на момент розгляду справи) рішення повинно бути
законним і обґрунтованим, а за змістом має ,зокрема, містити, встановлені судом
обставини і визначені відповідно до них правовідносини, із зазначенням того, чи
були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа

3

звернулася до
суду, а якщо були, то ким; назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт
зако­ну, на підставі якого вирішено справу.

На порушення зазначених вище вимог рішення судів, як
вбачається з матеріалів справи, не містять висновку щодо характеру
правовідносин сторін, їхні права та обов'язки в цих право­відносинах, що,
фактично, унеможливило правильне застосування матеріальних норм права.

У тих випадках, коли в чинному законодавстві немає
спеціальної норми щодо укладеної сторонами угоди, суд застосовує загальні
положення про зобов'язання, передбачені главами 14-19 ЦК УРСР.

Згідно ст. 151
ЦК УРСР в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана
вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно,
виконати роботу, сплати­ти гроші та інше або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від боржника ви­конання його обов'язку.
Відповідальність за невиконання зобов'язання регламентується главою 18 ЦК УРСР.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому з'я­суванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві
моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин
чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йо­му шкоду та з чого він при цьому
виходить

На порушення вимог ст. 301 ЦПК України 1963 року суд
апеляційної інстанції належним чином не перевірив законність і обгрунтованість
рішення суду та не усунув допущені судом першої інстанції порушення норм
матеріального права.

Ст. 335
ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції не може встановлювати
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про
перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин колегія суддів вважає, що постановлені
в даній справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд.

На
підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 336,338 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Касаційну скаргу колективного ремонтно-будівельного
підприємства „Кар'єр" задоволь­нити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 4
січня 2003 ро­ку та
додаткове рішення того ж суду від 21
квітня 2003 року й
ухвалу апеляційного суду Терно­пільської області від 3 червня 2003 року в даній
справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.