С права № 2-1506/07
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М     У К
Р А Ї Н И

06 листопада  2007 року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський
районний
суд міста Маріуполя Донецької
області у складі:

головуючого
судді
Мироненко І.П.,

при секретарі  Єфремовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, діючої в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_5про
визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя,
визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним
договору дарування; третя особа Четверта Маріупольська державна нотаріальна
контора, суд -

В С Т А Н О В И В:

20 червня 2007 року позивачка ОСОБА_1., діюча в своїх інтересах та в
інтересах ОСОБА_2., звернулась до суду з даним
позовом до ОСОБА_5. На обґрунтування заявлених вимог вказувала на те, що
вона та ОСОБА_2. є рідними дочками ОСОБА_4та ОСОБА_3, які перебували у зареєстрованому
шлюбі з 1951 по 1998 роки. Під час зареєстрованого шлюбу батьки, за рахунок
спільних сумісних коштів,  побудували
жилий будинок АДРЕСА_1, який був зареєстрований на ім'я батькаОСОБА_4.
Відповідно до ст. 22 КЗпШС України спірний будинок є спільним сумісним майном
їх батьків, кожному з них належало по Ѕ частині цього будинку.

Мати ОСОБА_3. померла ІНФОРМАЦІЯ_1року. Після її смерті вони з сестрою
ОСОБА_2. фактично прийняли спадщину, тому як на сороковий день батько у
присутності сусідів передав їм речі матері, а саме зимове пальто, пухову
хустку, золотий хрест, чайний сервіз, велику кришталеву вазу, набір каструль та
інші предмети домашнього побуту. До того ж, вона, ОСОБА_1., обробляла
присадибну земельну ділянку, деякий час проживала в спірному будинку, робила
ремонт.

Відносини з батьком були добрі, тому до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини вони не звертались.

У 2000 році їх батько ОСОБА_4. зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_5.,
і з цього часу стосунки з ним погіршились.

У квітні 2003 року вони з сестрою ОСОБА_2. дізнались, що батько весь
будинок подарував відповідачці, хоча останній було відомо про те, що вони
фактично прийняли спадщину. Вона підготувала позов до суду про визнання
договору дарування недійсним, але через тяжку тривалу хворобу, пов'язану з двома
серцевими кризами та передінфарктним станом, до суду звернулась тільки у 2005
році.

Вважає, що вони з сестрою ОСОБА_2., як спадкоємці за законом фактично
прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_3. і їм належить 1/3 частина
спірного будинку, а батькові 2/3 частини цього будинку.

Просила визнати за їх матір'ю ОСОБА_3. право власності на частину спільного
сумісного майна подружжя, яке складається з Ѕ частини спірного будинку.

Визнати за нею, ОСОБА_1., та ОСОБА_2. в порядку спадкування після смерті
матері ОСОБА_3., право власності на 1/3 частину спірного будинку, за кожною в
рівних частках.

Визнати частково недійсним договір дарування укладений між батьком ОСОБА_4.
та відповідачкою ОСОБА_3., в частині дарування 1/3 частини жилого будинку (т.2
а.с. 1-3).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1., діюча від свого імені та в
інтересах ОСОБА_2., підтримала заявлені вимоги і дала пояснення, аналогічні
викладеним у позовній заяві від 20 червня 2007 року.

Відповідачка ОСОБА_5. позовні вимоги не визнала і пояснила, що з 25 квітня
2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4., з яким вони проживали
в будинку АДРЕСА_1 до самої його смерті. Ще за життя ОСОБА_4. подарував їй цей
будинок, а потім склав на неї заповіт. ОСОБА_1. отримала свою частку після
смерті матері ОСОБА_3. шляхом передачі її чоловіком ОСОБА_4. у власність сина
позивачки автомобіля, який в подальшому був проданий.

Представник Четвертої Маріупольської державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явився, з наданих суду письмових пояснень вбачається, що
заявлені позовні вимоги визнає, виходячи з наступного. Спірний будинок
побудований подружжям ОСОБА_4. та ОСОБА_3. під час перебування у
зареєстрованому шлюбі і є спільним сумісним майном подружжя. Після смерті
ОСОБА_3. позивачки у встановлений законом строк вчинили дії, які свідчать про
фактичне прийняття спадщини. Відповідно до діючого законодавства вони є такими,
що прийняли спадщину у вигляді 1/3 частини цього будинку, у зв'язку з чим,
договір дарування в цій частині підлягає визнанню недійсним.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків,
дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню
з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що вперше позивачка звернулась до суду в
липні 2005 року з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, подовження
строку для звернення в нотаріальну контору, визнання недійсним договору
дарування, які в подальшому неодноразово уточнювала (т.1 а.с. 4-6, 38-41,
51-54, 94-95, 104-106).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 грудня
2006 року  у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1. було відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 березня 2007 року
рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 грудня 2006
року скасовано, справа направлена на новий судовий розгляд.

Правовідносини, що виникли мали місце до набрання чинності Цивільного
кодексу України в редакції 2003 року, відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень, підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР
в редакції 1963 рок та Кодексу Законів про шлюб та сім'ю УРСР.

Відповідно до ст.ст.  22, 28 КЗпШС
України майно, нажите подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю,
кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим
майном.

Такі ж  вимоги викладені і у
прийнятій згодом Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня
1991 року «Про практику застосування судами законодавства, ще регулює право
приватної власності громадян на жилий будинок», де в п.4 зазначено, що
відповідно до закону жилий будинок, побудований подружжям під час шлюбу, є
спільною сумісною власністю, незалежно від того, на ім'я одного чи обох з
подружжя він оформлений.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4перебував у зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_3з 02 грудня 1951 року і до дня її смерті, яка сталася
ІНФОРМАЦІЯ_1року.

Під час шлюбу подружжям ОСОБА_4. та ОСОБА_3., на відведеній у встановленому
порядку земельній ділянці, був побудований жилий будинок, розташований за
адресою АДРЕСА_1, який оформлено на ім'яОСОБА_4. (т.1 а.с. 7,8).

Вказані обставини підтверджуються договором від 26 лютого 1958 року про
надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва
індивідуального жилого будинку, актом прийому в експлуатацію жилого будинку,
затвердженого рішенням виконкому
Орджонікідзевської районної ради народних депутатів міста Маріуполя № 16
від 12 серпня 1964 року (т.1 а.с. 14, 78-81).

За таких підстав, суд приходить до висновку, що жилий будинок АДРЕСА_1 з
належними до нього господарськими спорудами, належав на праві спільної сумісної
власності подружжю ОСОБА_4. та ОСОБА_3.

Оскільки сторони в судовому засіданні не посилались на наявність будь-яких
обставин, які б вказували на відступ від рівності часток подружжя, їх частки у
праві спільної сумісної власності на жилий будинок є рівними.

Той факт, що жилий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований на праві власності за
ОСОБА_4. не перешкоджає визнанню за його дружиною ОСОБА_3. права власності на Ѕ
частину цього будинку.

Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_3. право
власності на Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_3померла ІНФОРМАЦІЯ_1року, про що
Дмитровським відділом РАЦСу міста Москви РФ зроблено відповідний актовий запис
№ 1658 від 14 травня 1998 року (т.1 а.с. 8).

Отже, після смерті ОСОБА_3. відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини жилого
будинку АДРЕСА_1.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3. були її чоловік ОСОБА_4. та
позивачки у справі ОСОБА_1. і ОСОБА_2.

Наявність родинних стосунків позивачок зі спадкодавцем підтверджується
дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтв про народження, згідно яких
ОСОБА_1народилась ІНФОРМАЦІЯ_2року (актовий запис № 444 від 04 квітня 1952
року), ОСОБА_2народилась ІНФОРМАЦІЯ_3року (актовий запис № 460 від 05 травня
1956 року), в графі батьки зазначені батько ОСОБА_4, мати ОСОБА_3; копією
свідоцтва про одруження, згідно якої ОСОБА_117 липня 1976 року уклала шлюб з
ОСОБА_6, подружжю присвоєно прізвище ІНФОРМАЦІЯ_6, (актовий запис № 259);
довідкою Будинку одруження № 4 Управління РАЦС міста Москви РФ, згідно якої
ОСОБА_228 червня 1975 року уклала шлюб з ОСОБА_7, подружжю присвоєне прізвище
ІНФОРМАЦІЯ_4(актовий запис № 4419).

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, Постанови Пленуму Верховного Суду України №
4 від 24 червня 1983 року «Про практику розгляду  судами України справ про спадкування»
визнається, що спадкоємиць прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини фактично вступив до управління або володіння спадковим
майном, або якщо в той же строк він подав нотаріальному органу заяву про
прийняття спадщини. Фактичне вступ до володіння частиною спадкового майна
розглядається як прийняття всієї спадщини, в чому воно не полягало і де б воно
не знаходилась.

Згідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України від 18 червня 1994 року, зі змінами внесеними від 31 травня
1997 року, діями, які свідчать про фактичний вступ до управління чи володіння
спадковим майном вважаються: фізичне володіння річчю (спадкоємиць забирає з
будинку спадкодавця конкретні речі і утримує їх у себе), обробляє присадибну
земельну ділянку, збирає врожай, тощо.

Згідно довідки Четвертої маріупольської державної нотаріальної контори,
спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3., яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1року, до нотаріальної контори не звертались, спадкова справа не
заводилась.

Натомість, як встановлено судом, ОСОБА_4. фактично проживав в будинку
АДРЕСА_1, ОСОБА_1. та ОСОБА_2. забрали речі спадкодавця ОСОБА_3., а саме зимове
пальто, чайний сервіз, кришталеву вазу, пухову хустку, золотий хрест. Крім
того, ОСОБА_1. обробляла земельну ділянку, зробила ремонт в одній із кімнат
будинку.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_8., ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4., ОСОБА_1. та ОСОБА_2. фактично
прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3., оскільки у встановлений законом
шестимісячний строк вони вступили у фактичне володіння та управління спадковим
майном.

При цьому суд не може погодитись з доводами відповідачки, що ОСОБА_1.
відмовилась від своїх прав на спірний будинок після передачі ОСОБА_4. її сину
автомобіля,  оскільки спадкоємець не
вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої відмовитись, відмова може
мати місце тільки щодо всього спадкового майна. Спадкоємиць же, який прийняв
частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

Спадкове майно після смерті ОСОБА_3. складалося із Ѕ частини спірного
будинку, отже частки кожного із спадкоємців становлять 1/6 частину цього
будинку (1/2 : 3).

Виходячи з цього, суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_4., ОСОБА_1. та
ОСОБА_2. в порядку спадкування право власності за кожним по 1/6 частині будинку
АДРЕСА_1.

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_4. 25 квітня 2000 року одружився
відповідачкою у справі ОСОБА_13., подружжю присвоєне прізвище ІНФОРМАЦІЯ_5,
актовий запис № 89 (т.1 а.с. 56).

26 березня 2003 року Четвертою маріупольською державною нотаріальною
конторою за реєстром № 2-194 посвідчено договір дарування, за яким ОСОБА_4.
подарував своїй дружині ОСОБА_5. жилий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 12).

Даний договір зареєстрований в БТІ міста Маріуполя 11 квітня 2003 року за №
339888 (т.1 а.с. 70).

Відповідно до ч.1 ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються всі дії громадян і
організацій, які направлені на встановлення, зміну або припинення цивільних
прав та обов'язків.

Як випливає зі змісту ч.1 ст. 48 ЦК УРСР недійсними визнаються  всі угоди, які не відповідають вимогам
діючого законодавства, в тому числі обмежуючі особисті немайнові права
неповнолітніх.

Згідно роз'яснень, що викладені в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами та доповненнями «Про судову практику
по справам про визнання угод недійсними», ст. 48 ЦК УРСР застосовується при
порушенні встановленого порядку вчинення громадянами та організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків,
при порушенні угодою особистих чи майнових прав неповнолітніх дітей, а також в
інших випадках їх невідповідності вимогам діючого законодавства, якщо для них
невстановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст. ст. 45-47, 49-58
ЦК).

Оскільки спадщина належить спадкодавцю з часу її відкриття, не має значення
ані час її фактичного прийняття, ані момент державної реєстрації права
спадкодавця на спадкове майно. Саме з цього часу визначаються усі майнові
відносини спадкоємців. Таким чином, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1року спірний будинок
належав на праві власності ОСОБА_4.  2/3
частини (1/2 + 1/6), ОСОБА_1. та ОСОБА_2. 1/3 частина (1/6 + 1/6).

За таких обставин, ОСОБА_4. не мав законних підстав укладати договір
дарування  спірного будинку в цілому, а
тому договір дарування підлягає визнанню частково недійсним в частині дарування
1/3 частини, належної в порядку спадкування позивачкам у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41,48, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 22,
28 КЗпШС УРСР, п.4 Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами законодавства, ще
регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року «Про
практику розгляду  судами України справ
про спадкування», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28
квітня 1978 року, зі змінами та доповненнями «Про судову практику по справам
про визнання угод недійсними», ст. ст. 10, 60, 213, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2, діючої в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2, до
ОСОБА_5про визнання права власності на Ѕ частину спільного сумісного майна
подружжя, визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково
недійсним договору дарування, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1право власності на
Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2та ОСОБА_2в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1року, право власності на 1/3 частину жилого будинку
АДРЕСА_1, в рівних частках.

Визнати частково недійсним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Четвертої
Маріупольської державної нотаріальної контори ОСОБА_14. 26 березня 2003 року за
№ 2-194, в частині дарування 1/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя
шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і подання після цього протягом 20-ти днів апеляційної скарги.

Суддя ________________