УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29"
травня 2007 року                                                             м.
Івано-Франківськ

Колегія суддів
удової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області
в складі:

головуючого                                        Фединяка
В.Д.,

суддів:                                                   Пнівчук
О.В., Бойчука І.В.,

секретаря                                             Сем'янчук
С.Й.,

з участю:                                              позивачів
ОСОБА_6., ОСОБА_5.,

їх представника
ОСОБА_9., відповідача
- позивача ОСОБА_8.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6та ОСОБА_7на рішення Калуського міськрайонного суду
від 19 березня 2007 року , -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2002
року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 звернулись в суд з
позовом до ОСОБА_8 про визнання за ними право власності кожному по 1/7 частині
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги
мотивували тим, що позивачі з відповідачем, після його реєстрації шлюбу у 1977
році з ОСОБА_6., стали проживати однією сім'єю у колгоспному дворі по АДРЕСА_1.
У зв'язку із збільшенням сім'ї до дев'яти чоловік, вказували позивачі, голові
колгоспного двору ОСОБА_2., 15 лютого та 13 червня 1985 року дано дозвіл
місцевої сільської ради на будівництво житлового будинку з господарськими
спорудами на місці старого житлового будинку по АДРЕСА_2. Отримавши відповідні
документи, вони з відповідачем спільно почали будівництво нового житлового
будинку, який фактично на даний час завершений будівництвом. Проте, новий
будинок в експлуатацію не прийнятий із-за невиконання незначних будівельних
робіт. З часу введення в дію Закону України "Про власність" всі члени
даного колгоспного двору стали його співвласниками. Один з членів сім'ї -
ОСОБА_10., зазначали позивачі, померла у 1991 році, а ОСОБА_4 відсутній.
Оскільки один з членів сім'ї ОСОБА_6. почала процес розлучення та поділ майна з
посиланням на те, що новозбудований житловий будинок є їхнім спільним майном,
тому виникло питання поділу майна колишнього колгоспного двору між усіма
членами цього двору. За наведеного просили задовольнити їх позов.

Справа
№22-ц-557/07                                                            Головуючий
у 1 інст. Кардані О.І.

Категорія 5                                                                              Доповідач-суддя
Фединяк В.Д.

2

02 липня 2003
року з аналогічним позовом в суд до того ж відповідача звернувся ОСОБА_4.

В процесі
розгляду справи ОСОБА_8звернувся в суд із зустрічним позовом до позивачів за
першим позовом, третя особа Середньо-Угринівська сільська рада і відповідача
Середньо-Угринівської сільської ради про визнання права власності на 1/2
частину житлового будинку по АДРЕСА_1і поділу його в натурі та визнання
незаконними рішення виконавчого комітету зазначеної ради від 04 квітня №19 і 21
травня 2002 року, якими скасовано рішення цієї ж ради від 28 березня 2002 року
про надання позивачу дозволу на оформлення права власності на спірний будинок
та дозволено ОСОБА_2завершити будівництвом цей будинок.

Свої вимоги
мотивував тим, що у 1977 році він одружився з ОСОБА_6і став проживати у
житловому будинку батьків дружини. Оскільки в їхній сім'ї народилось троє
дітей, то отримавши від Калуської районної архітектури план на будівництво
житлового будинку, вони у 1985 році розпочали таке будівництво по АДРЕСА_1.
Будівництво проводилось виключно за його кошти, а дружина ОСОБА_6. виховувала
дітей, що підтверджує представленими ним доказами. У 1991 році, зазначав
позивач, будинок будівництвом було завершено і він з сім'єю перейшов проживати
у цей будинок. В тому ж році його господарство було зареєстровано під окремим
господарським номером в книгах сільської ради. Починаючи з 1991 року, ніхто з
колишніх членів сім'ї не мав претензії до новозбудованого будинку. Рішенням
виконкому Середньо-Угринівської сільської ради від 28 березня 2002 року за № 13
за ним визнано право власності на новозбудований будинок. Однак, голова
сільської ради відмовляється видати йому свідоцтво про право власності на цей
будинок. Тому просив задовольнити поданий ним позов.

Ухвалами Калуського
районного суду від 21 травня 2002 року і 03 липня 2003 року вищевказані позови
об'єднані в одне провадження.

У серпні 2003
року ОСОБА_2 подав до суду позов до Середньо-Угринівської сільської ради, третя
особа ОСОБА_8про визнання незаконним рішення вищевказаної ради від 28 березня
2002 року за № 13, яким надано дозвіл ОСОБА_8. на оформлення права власності на
новозбудований житловий будинок, посилаючись на те, що відповідачу не
виділялась в натурі земельна ділянка для будівництва цього будинку. Позивач
також вказував, що його суміжним землекористувачем є ОСОБА_13 і даний факт
зазначено на будівельному паспорті його будинку. На підставі наведеного просив
задовольнити   поданий ним позов.

Рішенням
Калуського міськрайонного суду від 19 березня 2007 року в задоволенні позову
ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_1., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_5. до ОСОБА_8. про
визнання за ними права власності кожному по 1/8 частині спірного
будинковолодіння відмовлено. Цим же рішенням відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2про визнання незаконним рішення Середньо-Угринівської сільської ради від
28 березня 2002 року, яким ОСОБА_8. надано дозвіл на оформлення права власності
на спірний будинок.

Позов
ОСОБА_6задоволено частково, позов ОСОБА_8задоволено повністю. Визнано за ними
право власності по 12 частині кожному на будинковолодіння, що розміщене по
АДРЕСА_1.

Не погоджуючись
з рішенням суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6і
ОСОБА_7подали   апеляційну  скаргу,
в   якій   ставиться
питання  про   скасування
оскаржуваного

3

рішення і
ухвалення нового, яким задовольнити їх позов, посилаючись на те, що при
вирішенні спору у справі суд допустив порушення норм матеріального і
процесуального права. Зокрема, на думку апелянтів, судом не враховано того, що
дозвіл на будівництво спірного будинковолодіння на старому місці у 1985 році
надавалось голові колгоспного двору ОСОБА_2., а не члену цього двору ОСОБА_8.,
В цьому дозволі також зазначено, що після введення новозбудованого житлового
будинку в експлуатацію, старий будинок підлягав знесенню. Також апелянти
зазначають, що відповідачу ОСОБА_8. не виділялась земельна ділянка для
будівництва спірного будинковолодіння, а представлені квитанції на придбання
будівельних матеріалів і виготовлення проектів газифікації та електроосвітлення
цього будинку підтверджують тільки участь відповідача у будівництві спірного
будинковолодіння.

Помилковим, на
думку апелянтів, є також висновок суду про те, що ОСОБА_8. рішенням сесії
Середньо-Угринівської ради 31 грудня 1993 року виділялась земельна ділянка для
обслуговування спірного будинку, так як дана земельна ділянка входить у площу
0,45 га, яка закріплена за господарством ОСОБА_2. - колишнім колгоспним двором.
Апелянти вважають, що визнання незаконним рішення виконкому
Середньо-Угринівської сільської ради від 29 квітня 2002 року не може бути
підставою для відмови у визнанні незаконним рішення вищевказаної ради від 28
березня 2002 року за №13, оскільки вказане рішення порушує право ОСОБА_2. на
спірний будинок.

У судовому
засіданні ОСОБА_6., ОСОБА_5. та їх представник підтримали доводи апеляційної
скарги, просять задовольнити подану ними скаргу.

Інші позивачі за
позовом у цій справі в судове засідання не з'явились, хоч повторно були у
визначеному законом порядку повідомлені про час і місце розгляду справи.

Відповідач
ОСОБА_8апеляційну скаргу не визнав, вважає цю скаргу безпідставною.

Заслухавши
пояснення ОСОБА_6., ОСОБА_5. та їх представника, ОСОБА_8., дослідивши письмові
докази, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги
з таких підстав.

Відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_1., ОСОБА_6., ОСОБА_6., ОСОБА_5.
до ОСОБА_8. про визнання за ними права власності кожному по 1/8 частині
будинковолодіння по АДРЕСА_1 та у позові ОСОБА_2про визнання незаконним рішення
Середньо-Угринівської сільської ради від 28 березня 2002 року, яким ОСОБА_8.
надано дозвіл на оформлення права власності на спірний будинок і задовольняючи
частково позов ОСОБА_6 та повністю позов ОСОБА_8і визнаючи за ними право
власності по 12 частині кожному на будинковолодіння, що розміщене по АДРЕСА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8, проживаючи у господарстві
ОСОБА_2. та у зв'язку з збільшенням сім'ї в 1985 році на землях запасу
сільської ради почав самовільне будівництво житлового будинку і господарських
споруд по АДРЕСА_3. У 1990 році ОСОБА_8разом з дружиною ОСОБА_6. і трьома
дітьми перейшли проживати у новозбудований будинок, а позивачі за цим позовом
залишились проживати в колгоспному дворі за НОМЕР_1. Рішенням Староугринівської
сільської ради у 1991 році за новозбудованим будинком присвоєно НОМЕР_2 і в по
господарських книгах визначено тип двору -робітничий. Рішенням зазначеної
сільської ради від 31 грудня 1993 року ОСОБА_8 безоплатно передано у приватну
власність 0,58 га земельної ділянки, в тому числі 0,20 га для обслуговування
новозбудованого будинку, а рішенням цієї ж ради від 28 березня 2002 року
ОСОБА_8. надано дозвіл на оформлення свідоцтва

4

на право власності на
спірний будинок. Оскільки ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_1., не приймали участі
в будівництві спірного будинковолодіння, до травня 2002 року не мали майнових
претензій до спірного будинковолодіння, то суд визнав за ОСОБА_8. і ОСОБА_6.
право власності по 1/2 частині кожного на будинковолодіння, що розміщене по АДРЕСА_1,
так як це будинковолодіння належить сторонам на праві спільної сумісної
власності подружжя.

Висновок суду
відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно ст. 16
Закону України "Про власність" встановлено, що майно, нажите
подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та
сім'ю України.

Відповідно ст.
22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1970 року) передбачено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен
з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя
користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших
поважних причин не мав самостійного заробітку.

З матеріалів
справи вбачається, що між сторонами у справі виник спір з приводу належності
будинковолодіння, яке розміщене по АДРЕСА_1, яке   побудоване до 1991 року.

Так, представленими
суду письмовими доказами: даними, які містяться у копії довідки відділу
містобудування і архітектури про самовільне будівництво ОСОБА_8. спірного
будинковолодіння (а.с. 130); копією додатку до рішення сесії
Середньоугринівської сільської ради від 31 грудня 1993 року (а.с. 246, 247) та
копією довідки цієї ж ради про передачу ОСОБА_8. у приватну власність земельної
ділянки 0.58 грн., в тому числі для обслуговування спірного будинку (а.с.
107.Т.2); копією довідки про проживання позивачів в належному їм будинку
АДРЕСА_2, а ОСОБА_8. з сім'єю у будинку АДРЕСА_1цього ж села (а.с. 106-112);
фотознімками про розмежування цих будинків (а.с. 89 т.2); копіями довідки про
реєстрацію і розірвання шлюбу між ОСОБА_8та ОСОБА_6. (а.с.3,4,); проектом
забудови земельної ділянки ОСОБА_8. (а.с. 32); копією рішення виконавчого
комітету Середньоугринівської сільської ради від 25 червня 1992 року (а.с. 41)
і 28 березня 2002 року про узаконення ОСОБА_8. спірного будинковолодіння і
залишення цього рішення у законній силі ухвалою Верховного Суду України (а.с.
36,41, т.1); копією робочого проекту по будівництві спірного будинковолодіння
ОСОБА_11., письмовими доказами про придбання ним будівельних матеріалів для
будівництва цього будинку, копією довідки про відкриття особового рахунку за
цим будинком (а.с.29-73); даними, які містяться у довідці сільської ради про
належність ОСОБА_20,45 га земельної ділянки станом на 1985 рік (а.с.129),
розмір якої не змінювався до 21.05. 2003 року (а.с.250, т.1) підтверджується,
що будинковолодіння, яке розміщене по АДРЕСА_1 належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_8. та ОСОБА_6. як колишньому подружжю, побудоване ними
під час шлюбу і відноситься до типу - робітничий двір.

Судом
обґрунтовано не прийнято до уваги представлені рішення сільської ради від 1985
року про дозвіл ОСОБА_2. на будівництво на старому місці нового житлового
будинку, оскільки позивачами не представлено суду письмових доказів того, що
таке будівництво здійснювалось позивачами і спірне будинковолодіння має до
такого дозволу якесь відношення.

Правильним є
також висновок суду, яким відмовлено ОСОБА_2. до Середньоугринівської сільської
ради   про визнання незаконним рішення
цієї ради №13

5

від 28 березня
2002 року щодо узаконення спірного будинковолодіння ОСОБА_8., так як законність
зазначеного рішення визнано рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської
області  від 16 серпня 2002 року (а.с.
148, т.1).

За таких
обставин, відповідно ст. 16 Закону України "Про власність", ст. ст. 22 Кодексу
про шлюб та сім'ю України (в редакції 1970 року) суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку, відмовивши у задоволенні в позові ОСОБА_2. та членам
його сім'ї і задовольнивши позов ОСОБА_8. до ОСОБА_6., оскільки позивачами не
доведено в суді того, що будинковолодіння, яке розміщене по АДРЕСА_1 належить
сторонам у справі на праві спільної часткової власності.

Доводи
апеляційної скарги є помилковими, не спростовують правильності висновків суду
викладених в оскаржуваному рішенні, тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи
вищенаведене, колегія суддів вважає, оскаржуване рішення суду по суті
правильним і таким, що постановлене з дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для скасування зазначеного судового рішення, за
доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі
наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів
, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 19 березня 2007
року  в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає
чинності з моменту проголошення, однак може бути може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосереднього до Верховного Суду України протягом двох
місяців з часу набрання законної сили.