Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

28 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Сеніна Ю.Л.,

Романюка Я.М.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Лебединської центральної районної лікарні, треті
особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, Лебединська районна державна нотаріальна контора про
визнання нікчемного заповіту дійсним за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Лебединського районного суду від  6 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12
липня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Лебединської
центральної районної лікарні про визнання дійсним складеного ОСОБА_4 29 липня
2004 року на її користь заповіту, посилаючись на те, що він відповідає його
справжній волі, а посвідчення його головним лікарем цієї лікарні без
присутності свідків, що потягло за собою його нікчемність,  є обставиною, яка не залежала від його волі.

Рішенням Лебединського районного суду від 6 травня 2006 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2006 року, позов
задоволено.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначені судові рішення та
передати справу на новий розгляд, посилаючись на їх необгрунтованість та
порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з чим
погодився апеляційний суд, виходив з того що складений ОСОБА_4 під час
перебування на лікуванні в Лебединській центральній районній лікарні заповіт на
користь позивачки відповідав його справжній волі, а нотаріальному посвідченню
заповіту перешкодила обставина, яка не залежала від його волі, що відповідно
до   ч. 2 ст. 219 ЦК України є підставою
для визнання такого заповіту дійсним.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин може бути
визнаний судом дійсним у випадках, встановлених цим кодексом.

Глава 85 ЦК України, яка регулює порядок спадкування за заповітом і є спеціальною
нормою, не передбачає можливості визнання судом дійсним заповіту, складеного з
порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Ст. 219 ЦК України, на підставі якої суд вирішив спір, є загальною нормою і
не регулює виниклих між сторонами в справі правовідносин.

За таких обставин оскаржене судове рішення слід скасувати та ухвалити нове
про відмову в позові.

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 336, ст. 341, ч. 2 ст. 344 ЦПК України, колегія
суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України,

в и р і ш и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду від 6 травня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2006 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Лебединської центральної районної лікарні,
треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, Лебединська районна державна нотаріальна контора
про визнання нікчемного заповіту дійсним відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін

В.М.Шабунін