Код суду 2702. Справа № 2-29892006 p. Справа № 2-517/2007 p. Категорія
№ 39.
РІШЕННЯ ІМ"ЯМ    УКРАЇНИ

20 січня 2007 року Гагарінський районний суд м. Севастополя в складі:

головуючого-судді Лугвіщик A.M.

при секретарі                Кравчук
О.Е.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Севастополі справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини 69296 про визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі та виплата заробітку за час вимушеного
прогулу,

встановив:

ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до військової частини 69296 про визнання
незаконним та відміну наказу НОМЕР_1 про
звільнення її з посади дезінфектора епідеміологічного відділення, поновити її
на роботі в військовій частині №
9296 на посаді машиністки, стягнути зарплату за час вимушеного прогулу з 01.02.2006 року по день
розгляду справи по суті та судові витрати, мотивуючи тим, що в 1992 році вона була
прийнята на посаду завідуючої діловодством-машиністкою. В 1998 році в
зв"язку зі зміною штату рахувалася машиністкою 4-го розряду.
31.05.2002 року була переведена в епідеміологічне
відділення дезінфектором дезінфекційного відділення. Наказом НОМЕР_1
відповідно до ст. 38 КЗпП України / за власним бажанням/ звільнена з роботи.
Дана обставина не відповідає дійсності, поскільки вона весь час виконувала
обов"язки машиністки і ні одного дня не працювала на посаді дезінфектора.
Тому її неможливо звільнити з посади дезінфектора. А заяву про звільнення
вимушена була написати, поскільки командир в/частини сказав виконувати їй обов"язки дезінфектора, які
вона ніколи не виконувала. Крім цього, вона повинна була за 2 тижня попередити
про своє звільнення; з наказом про звільнення не ознайомлена під розпис.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили
задоволити. 1 просили
в зв"язку з відсутністю посади машиністки поновити позивача на посаду
дезінфектора.

Представники
відповідача з позовом не згодні і пояснили суду, що з 01.06.2002 року у них немає
згідно штатного розкладу посади машиністки і на сьогоднішній день зайнята
посада дезінфектора. Наказ про звільнення позивача з посади дезінфектора
виданий відповідно закону і на підставі її заяви про звільнення за власним
бажанням. її ніхто не примушував писати заву про звільнення. До звільнення вона
працювала дезінфектором і виконувала обов'язки машиністки. Крім цього, вона
сама прохала перевести її на посаду дезінфектора в зв"язку зі зміною в
штатному розкладі. Позивач, будучи на посаді дезінфектора, отримувала надбавку
в розмірі 15% та в
зв"язку з шкідливими умовами праці отримувала молоко, у неї був скорочений
робочий день.

Вислухавши
пояснення сторін, допитавши свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позов необгрунтований і в його задоволенні необхідно відмовити.

Із матеріалів
справи вбачається, що згідно наказу НОМЕР_2 і на
підставі зміни штатного розкладу позивач ОСОБА_1 рахувалася машиністкою 4-го розряду
в/частини 69296. З 01 червня 2002 року в штатному
розкладі в/частини 69296
відсутні посади машиністки, секретаря-машиністки та діловода-машиністки.
Згідно наказу НОМЕР_3 позивач була переведена в епідеміологічне відділення
дезінфектором дезінфекційного відділення на підставі її заяви від 05.04.2002
року / а.с. 14/. Позивач ознайомилася зі своїми посадовими обов"язками,
про що свідчить її підпис. Згідно обов'язків дезінфектора в зв"язку з
відсутністю в штатному розкладі посади машиністки на одного дезінфектора були
покладені обов"язки машиністки. Таким чином, пояснення позивача про те, що
вона виконувала обов"язки машиністки не викликають сумнів.

На підставі заяви позивача про
звільнення її з посади дезінфектора за власним бажанням 01.02.2006 року командиром
в/частини 69296 був
виданий наказ НОМЕР_4 про її
звільнення. Суд вважає, що в даному випадку не порушено трудове право позивача
відповідно строку звільнення згідно ст. 38 КЗпП України. Позивач не надала до суду доказів про те,
що вона вимушена була написати заяву про звільнення з посади дезінфектора за
власним бажанням. З 01.02.2006
року протягом 2 тижнів
позивач не виявляла бажання продовжувати роботу на посаді дезінфектора, про що
неодноразово заявляла вона і її представник в судовому засіданні. І трудовим
законодавством при звільненні за власним
бажанням не потребується попередження від працівника за два тижні.

Безпідставні
доводи позивача і її представника про те, що вона не була ознайомлена з наказом
під розпис. Так, в судовому засіданні оглядалася Книга обліку руху трудових книжок, згідно якої остання була ознайомлена з
наказом про звільнення і їй була видана трудова книжка 01.02.2006 року. Позивач не
оспорює свій розпис.

Судом не можуть бути
прийняти до уваги показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, поскільки їх покази не відповідають письмовим доказам у
справі та їх показання неконкретні, і вони являються зацікавленими особами у
справі, поскільки ОСОБА_2 не працює в в/частині 69296 з 2004
року, ОСОБА_3 відомі обставини зі слів позивача, у свідків з
відповідачами погані відношення.

Таким чином,
наказ НОМЕР_1 про
звільнення ОСОБА_1 з посади дезінфектора відповідає вимогам трудового
законодавства і підстав для визнання його
незаконним, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу немає.

Крім цього,
позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом відповідно до ч.І ст. 233 КЗпП України.
Так, з наказом про звільнення позивач ознайомлена 01.02.2006 року, а з
позовом до суду звернулася 31.03.2006
року. Підстав для поновлення строку звернення з позовом до суду суд не
вбачає. І позивач не зверталася до суду з заявою про поновлення строку
звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

На підставі
наведеного та керуючись ст. 57,
60, 84, 88, 179, 213-218, 292-296 ЦПК України, ст. 38,
232-235 КЗпП України, суд

РІШИВ:

У задоволенні
позову ОСОБА_1 до військової частини 69296
про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та
виплата заробітку за час вимушеного прогулу
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд м. Севастополя через Гагарінський районний суд м. Севастополя
шляхом подання у 10-денний строк з дня
проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і подання після цього
протягом 20 днів апеляційної скарги, або в
порядку ч.4 ст. 295 ЦПК України. Рішення складено
власноручно в єдиному екземплярі.

Головуючий-суддя