Справа № 2 - 3
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

11 січня 2007 року Смілянський міськрайсуд
Черкаської області в складі:

головуючої судді                                   Зайончковської І. А.

при секретарі                                       Діхтяренко І.Г.

з участю адвоката                                 ОСОБА_4

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, поділ будинковолодіння,
встановлення порядку користування земельною ділянкою, усунення перешкод в
користуванні нерухомим майном та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності на спадкове майно,
відмову у поділі земельної ділянки та стягнення витрат по утриманню спадкового
майна,

встановив:

Після смерті батька сторін у 1969 році, останні та їх мати ОСОБА_5 4 травня 1975 року отримали свідоцтво про право на
спадщину, за яким кожна з сторін набула право на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_5, також на 1/2 частину і за свідоцтвом про право власності на частку в
спільному майні подружжя, що в цілому становить 4/6 частини
вказаного будинку.

За договором дарування від 3 жовтня 1980 року ОСОБА_1, належну їй частину будинку, подарувала матері, яка за ухвалою суду від 11 лютого 1991 року встановила з ОСОБА_2 порядок користування спірним будинком АДРЕСА_1, з виділенням кожному з них окремих кімнат та
відповідних надвірних споруд.

ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за
заповітом від 7 лютого 1990 року заповіла, належну їй частину будинку
з відповідною частиною надвірних споруд, позивачці,
яка 1
листопада 2003 року отримала свідоцтво про право
на спадщину за законом на грошові вклади після смерті матері.

Позивачка просить визнати за нею право власності на частину будинку, що є спадковим майном за заповітом, виділити вказану частину з
надвірними спорудами в натурі, встановити порядок
користування земельною ділянкою у співвідношенні 1/2 частина до 1/2 частини та усунути перешкоди в
користуванні її майном та земельною ділянкою, так як відповідач не
допускає її в будинковолодіння.

В судовому засіданні вона свої вимоги зменшила, так як з приводу гаража
„В" сторони спір вирішили добровільно, не заперечувала проти встановлення
порядку користування земельною ділянкою у співвідношенні 7/10 до 3/10 частин, виділення відповідачу
погреба та більшої частини сараю.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що згоден сплати позивачці
грошову компенсацію за належну їй 1/4 частину спірного будинку, а також у
зустрічному позові просив визнати за ним за законом
спочатку право на рівну частину спадкового майна після смерті матері, визнавши його відмову від неї недійсною, так як вона
була ним надана під впливом обману, а потім на всю спірну частину будинку,
визнавши за позивачкою право на решту спадкового
майна матері, усунути позивачку від спадщини, так як догляд за матір'ю
здійснював він, а не позивачка, відмовити у проведенні поділу присадибної земельної ділянки, оскільки її користувачем
протягом тривалого часу являється він і проведені
комунікації у дворі перешкоджають цьому, стягнути з позивачки витрати, понесені ним, на утримання будинку та садиби в
разі задоволення її вимог.

Позивачка зустрічні вимоги не визнала повністю, наполягаючи на виділення спадкового
майна в натурі.

Заслухавши сторони, представника позивачки, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. ст. 524, 529, 534, 535 ЦК України (в ред. 1963 року) спадкування настає за
законом та заповітом, а також право на обов'язкову частку мають неповнолітні чи непрацездатні діти спадкодавця. З матеріалів справи
вбачається, що спадщину прийняла лише позивачка, а також
вона за заповітом є спадкоємцем на, належні матері, 5/6 частин будинку, гараж „В", сарай „Б", погріб, які визначені
мировою угодою між нею та відповідачем, затвердженою
ухвалою Смілянського міського суду від 11 лютого 1991 року. Відповідач в заповіті не зазначений, спадщини
своєчасно не прийняв, а також не має права на обов'язкову частку у спадковому
майні, а тому право на частину будинку набула лише позивачка, проти чого не заперечував і відповідач у своїй заяві від 21 листопада 2003 року на адресу Смілянської
держнотконтори, так як нотаріусом при її відібранні йому було роз'яснено
порядок спадкування як за заповітом, так і за законом, про що свідчить
текст заяви.

Вимоги ОСОБА_2 щодо визнання вказаної заяви недійсним правочином, суд не може прийняти до уваги, оскільки вона була надана ним
особисто, в нотаріальній конторі, після роз'ясненя нотаріусом її
наслідків. Крім того при відсутності правових підстав для отримання спадщини за
заповітом, не має значення саме написання такої заяви та чи був введений в
оману відповідач при її надані нотаріусу чи ні, так як заповіт є волею лише спадкодавця і з його смертю у відповідача щодо частини
будинку ніяких прав не виникло, оскільки він хоч і являвся
спадкоємцем першої черги, але права на обов'язкову частку не набув. Посилання відповідача на обіцянку позивачки
передати йому в майбутньому спірну частину
будинку, як причину подання ним заяви до нотаріуса, теж не може бути підставою для визнання правочину недійсним, оскільки така
усна заява ОСОБА_1 як сама по собі не тягне за собою ніяких юридичних наслідків, так і з
врахуванням вказаного вище. Що стосується решти майна
матері, в разі його наявності, то воно не являється предметом даного спору, оскільки таким є лише майно вказане в заповіті.

Також, не оспорюючи факту здіснення догляду та надання допомоги
відповідачем своїй матері, суд не може прийняти
до уваги посилання відповідача на необхідність усунення позивачки від спадкування з цих підстав, так як ст. 528 ЦК України, яка діяла на момент виникнення права на спадщину, передбачає такі дії лише для
спадкоємців за законом. Посилання ОСОБА_2 на ст. 1224 ЦК України не відповідають вимогам закону, так як до правовідносин застосовується той, що діяв на момент їх
виникнення.

З врахуванням всього вищенаведеного та наявності заповіту з зазначенням
конкретного майна, не можуть бути задоволені
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 з приводу визнання за ним права власності на 5/6 частин будинку в порядку спадкування
за законом.

Відповідно до ст. 356, 357 ЦК України власність двох чи більше
осіб із визначенням часток кожного з них у праві є
спільною частковою власністю, а також співвласник житлового будинку може у встановленому порядку зробити за свій рахунок
добудови без згоди інших співвласників, якщо це
не порушує їхніх прав, проте така добудова є власністю співвласника, що її зробив, і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної часткової власності.

Частки співвласників у спірному
будинку були визначені належним чином відповідно до правовстановлюючих документів у співвідношенні 5/6 частин у ОСОБА_5 та 1/6 частини у ОСОБА_2 Ухвалою
Смілянського міськсуду від 11 лютого 1991 року про затвердження мирової угоди цими
співвласниками були визначені конкретні приміщення в будинку та надвірні споруди, що виділяються кожному з них в користування.
Аналогічною ухвалою суду від 25 лютого 1999 року
проведено поділ майна подружжя відповідачів та ОСОБА_3 виділено
все майно в тому числі і 1/6 частина спірного будинку, а на користь ОСОБА_2 з неї стягнуто грошову компенсацію. Таким
чином, хоча реєстрація права власності на
частину будинку належним чином ОСОБА_3 в Смілянському БТІ проведена не була,
проте вона є за ухвалою суду власником 1/6 частини будинку. Здійснені ОСОБА_2 добудови до своєї частини будинку, на які також відсутні правовстановлюючі документи, оскільки паспорт на
будинок є лише технічною документацією, не впливають на
розмір частки у спільній власності. Позивачка просить визнати за нею право в порядку спадкування за заповітом лише на ті
приміщення, що належали матері, а оскільки вони на
даний час не відповідають 5/6 частинам всього будинку та з метою запобігання непорозумінь при
реєстрації позивачем свого права в Смілянському
БТІ судом була призначена експертиза на предмет встановлення яку частку на
даний час складають спадкові приміщення відносно всього будинку.

Таким чином, поділ будинку в натурі можливий за єдиним варіантом у
співвідношенні 3/10 частини до 7/10 частин, з врахуванням того, що згідно технічного паспорту
відповідача мансарда є самовільним будівництвом і
не може бути предметом розгляду судом, з виділенням позивачці
приміщень, якими володіла на день смерті спадкодавець. При вирішенні питання про поділ надвірних споруд, суд вважає необхідним
врахувати, що хоча за ухвалою суду від 11 лютого 1991 року гараж "В", сарай
„Б" та погріб були виділені ОСОБА_5, сторони до даного
розгляду справи провели розрахунок за гараж, погріб знаходиться під кімнатою, що належить ОСОБА_2, а в частині приміщення сараю ним
було проведено переобладнання за власний рахунок у ванну кімнату. Таким чином, з надвірних споруд позивачці підлягає виділенню
лише частина сараю площею 9,5 м2, проти чого позивачка
фактично не заперечує та не вимагає від відповідачів сплати їй грошової
компенсації за частину належного майна.

Разом з тим ці обставини повинні бути враховані при вирішенні питання про
зобов'язання обладнання відповідачем входу до погреба зі своєї частини
земельної ділянки чи частини будинку.

Відповідно до ст. 120 ЗК України при переході права
власності на будівлю до кількох осіб право власності на земельну ділянку
визначається пропорційно часткам цих осіб у вартості будівлі. Таким чином,
фактично позивачка має право на 5/6 частин земельною ділянки, оскільки самостійні добудови відповідача до
своєї частини будинку, навіть зі згоди попереднього власника, не
змінювали розмір цих часток у спільній власності. Проте, уточнивши свої вимоги в судовому засіданні, вона просила провести її
поділ відповідно до часток у будинку на даний час. Хоча
такі вимоги не відповідають вимогам закону, але суд
не має права самостійно змінювати вимоги позивача і розглядає лише ті, що ним заявлені. Суд не може погодитися з думкою експерта
щодо неможливості спільного користування майном та
земельною ділянкою, оскільки виплата грошової компенсації допускається лише при неможливості проведення поділу будинку в
натурі та наявності такого бажання у одної з
сторін. Проте позивачка наполягає на отриманні майна в натурі і воно реально може бути виділено. З цих же підстав суд не може
прийняти до уваги і посилання ОСОБА_2 на наявність у дворі різних
комунікацій, що унеможливлює встановлення
порядку користування присадибною земельною ділянкою та неможливість виділення спадкового майна в натурі
через незначну частку у спільній власності
відповідно до ст. 365 ЦК України, так як спірна частина будинку має окремий вхід, складається з 4 приміщень, відповідає
будівельним та санітарним нормам і може бути використана для проживання. Крім того за варіантом № 1 висновку судово-технічної експертизи фактично вся
територія двору залишається в спільному користуванні сторін.

З пояснень позивачки та її представника вбачається, що відповідач
перешкоджає їй користуватися будинком та земельною
ділянкою, взагалі не допускаючи у двір, чим порушує її права власника, яким вона фактично стала з моменту відкриття
спадщини, а тому таке право підлягає поновленню.

Відповідачем також були заявлені зустрічні вимоги про відшкодування витрат
на догляд за будинком та земельною ділянкою,
проведення його ремонту, оплату страхових платежів та
податків, комунальних послуг, хоча в репліках в судових дебатах відповідачем було вказано, що, залежно від
рішення по даній справі, це буде предметом іншого судового засідання та що його нові заяви є доповненням попередніх
позовних вимог, а не їх уточненням.
Проте належним чином від заявлених вимог ОСОБА_2 не відмовлявся, а навпаки їх
змінював постійно протягом справи, в тому числі і щодо вимог ОСОБА_3, інтереси якої він представляв. В зв'язку
з чим суд вважає необхідним прийняти
рішення і з приводу таких вимог, відмовивши у їх задоволенні, так як не надані докази реально понесених витрат і їх розміру та
вони не перевірені судом. Крім того, відповідач
проживав у спірному будинку та одноособово користувався ним та земельною ділянкою.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені з відповідача підлягають стягненню судові витрати по справі. Крім того з відповідача на
користь держави необхідно стягнути  недоплачений
судовий збір після оцінки спірного майна експертом та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 10, 59, 60, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 524, 528, 529, 534, 535 ЦК України (в ред. 1963 року), ст. 356, 357, 365 ЦК України,
ст. 120
ЗК України, ст. 48 ЗУ „Про
власність", суд, -

вирішив:

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на 3/10 частини будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними спорудами, а саме: приміщення
в будинку 1-1 площею 6,3 м2, 1-2-4,2 м2, 1-3 - 17,2 м2, 1-4 - 7,9 м2, частину приміщення
сараю „Б" площею 9,5 м2 загальною вартістю 16900 грн.

Встановити порядок користування присадибною земельною ділянкою за вказаною адресою відповідно до часток у праві власності на будинок
згідно варіанту № 1 висновку судово-технічної експертизи від 30 вересня 2005 року, виділивши ОСОБА_1 в користування 3/10 частини земельної ділянки в межах,
зафарбованих на схемі синім кольором, а ОСОБА_2 - 7/10 частин земельної ділянки в межах, зафарбованих на схемі
червоним кольором. Земельну ділянку, зафарбовану на схемі зеленим кольором, залишити в спільному користуванні сторін.

Зобов'язати ОСОБА_2 ліквідувати вхід до погреба з земельної ділянки
позивачки, зобов'язавши обладнати його в іншому місці, та перенести альтанку з
земельної ділянки позивачки на свою, а ОСОБА_1 - обладнати стіну в приміщенні сараю „Б", відповідно
до виділеної їй частини приміщення.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні нею належною частиною будинку та надвірних споруд в будинковолодінні АДРЕСА_1, а також належною та спільною частиною
присадибної земельної ділянки за вказаною адресою.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2
залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у вигляді: судового збору в сумі 135 грн. 10 коп., на проведення судово-технічних експертиз в сумі 650 грн. та за надання
юридичної допомоги в сумі 300
грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 33 грн. 90 коп. та на користь ТУ ДСА в Черкаській області
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи
в сумі 30 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський
міськрайонний суд шляхом подачі в 10
денний строк з дня його проголошення
заяви про апеляційне оскарження та поданням - протягом 20 днів після подання такої заяви - апеляційної скарги. Апеляційна
скарга може бути подана і в 10 денний строк з дня проголошення
рішення без попереднього подання заяви про оскарження
рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а
в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не
буде скасоване.