УКРАЇНА АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ Іменем України

1 лютого 2007 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного
суду Житомирської області в складі: головуючого - судді Матюшенка І.В. суддів: Жизневської А.В., Малахової
Н.М. при секретарі Кульчицькій І.В. без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну
скаргу акціонерного товариства закритого типу „Коростенський фарфор" (далі - Товариство) на рішення
Коростенського міськрайонного суду від 6 листопада 2006
року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства про стягнення заробітної
плати за час вимушеного простою,

встановила:

У червні 2005 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила
стягнути з АТЗТ «Коростенський фарфор» на її користь 3321 грн. 33 коп. заробітної плати за час
вимушеного простою, що стався не з її вини і мав
місце на підприємстві в 2003 році протягом 50 календарних днів, у 2004 році - 104 календарних днів та в 2005 році - 81 календарного дня, посилаючись на те, що відповідач
відмовляється виплатити їй названу заробітну плату.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду від 6 листопада 2006 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягнути з Товариства на користь позивачки 986 грн. 84 коп. заробітної плати за час вимушеного простою (91 робочий день). У решті позову
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Товариство просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову
в задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що по причині простою не з вини працівників товариства
позивачка не працювала у 2003 році 36 днів, у 2004 році 51 день та у 2005 році 4 дні, а тому цей час простою підлягає оплаті відповідно до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Згідно чинного
законодавства виробничим простоєм визнається тимчасове  припинення
на  підприємстві  виробничого
процесу  не  з  вини
працівника по причинам відсутності
сировини, енергії, палива, складного фінансового становища тощо. Час простою,
що стався не з вини працівника підлягає
оплаті у відповідності до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП України у разі, коли працівник перебував на роботі під час простою,
але у зв'язку з останнім не міг виконувати покладені на нього трудові обов'язки.

Встановлено, що
з 23 вересня 1974 року по 1 березня 2005 року ОСОБА_1 перебувала у трудових стосунках з відповідачем (а.с.7).

Згідно з наказами НОМЕР_1 від 10 квітня 2003 року (а.с.22), НОМЕР_2 від 21 квітня 2004 року (а.с.24) позивачці та іншим працівникам були
змінені умови праці, тобто вона переведена на
роботу з неповним робочим днем при неповному
робочому тижні. Дані накази є чинними і позивачкою не оскаржувалися.

За умовами пункту 2.1 колективного договору на 2002 рік, що діяв і в 2003 році (61-71) та пункту 2.1 колективного договору на
2004 рік (а.с.34-46) у випадках зменшення обсягів
виробництва, в зв'язку з втратою ринків збуту, важкого
фінансового становища, які не залежать від адміністрації підприємства, власник зобов'язаний прийняти
наступні упереджувальні заходи: тимчасово
зупинити прийом на роботу нових працівників; використати внутрішні виробничі переміщення намічених до
звільнення працівників; вводити тимчасово неповний робочий час.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції безпідставно визнав відсутність ОСОБА_1 на роботі протягом 2003-2005 pp. (91 день) періодом простою та стягнув заробіток за цей час.

За таких обставин рішення суду в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні позову. У решті рішення
має залишатися без зміни.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу АТЗТ „Коростенський фарфор" задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду від 6 листопада 2006 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1.

У решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу
може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців.

Справа № 22ц/135                                       Головуючий
в суді 1 -ї
інстанції Волкова Н.Я.

Категорія 41   Доповідач
Матюшенко І. В.