УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

7 серпня 2007
року                                                                                                  м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Закарпат­ської області у складі:

головуючої                 -          судді Кожух О.А.

суддів                          -          Кондор Р.Ю., Мацунич М.В.

при
секретарі        -                Бобик О.І.

з участю:
апелянта - відповідача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представників позивача - ОСОБА_4,
ОСОБА_5-О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород
цивільну справу за апеля­ційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення
Іршавського районного суду від 5 квітня 2007 по цивільній справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_7 - про виселення з будинку, -

встановила:

ОСОБА_6 в червні 2006 року звернулась суду із позовом та,
збільшивши розмір позовних вимог, просила суд постановити рішення, яким
виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_3 із займаного ними будинку АДРЕСА_1, без надання
іншого жилого приміщення; зобов'язати Іршавський РВ УМВС України в
Закарпатській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1, який зареєстрований
АДРЕСА_1; стягнути з від­повідав судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що
є власником вказаного жит­лового будинку, який придбала у 1997 році, і
дозволила відповідачу проживати у ньо­му до повернення з навчання доньки із
сім'єю. Вимоги позивачки про звільнення бу­динку відповідач ОСОБА_1 не виконав,
натомість самовільно вселив до будинку гро­мадянку ОСОБА_3. Цим відповідачі
порушують право позивачки вільно володіти, користуватись і розпоряджатись своєю
власністю.

Заочним рішенням Іршавського районного суду від 05.04.2007 позовні вимоги
задоволено частково. Вирішено виселити ОСОБА_1, ОСОБА_3 із займаного ними
будинку, розташованого АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Іршавського районного суду від 11.05.2007 заяву ОСОБА_1 про пере­гляд
заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на рішення
суду першої ін­

станції від 05.04.2007. В апеляційній скарзі вказується
на неповне з'ясування судом

обставин, що мають значення для справи та неправильне
застосування судом норм

матеріального права. Крім того, посилаючись на порушення
норм процесуального

права апелянт просить рішення суду першої інстанції
скасувати та залишити позовну

заяву без розгляду з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст.
207 ЦПК України - в зв'язку з

повторною неявкою позивача в судове засідання.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2
просив рішення суду першої інстанції скасувати та залишити заяву без розгляду з
під­став, вказаних у апеляційній скарзі, або направити справу на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Справа №
22-ц-1122/07

Головуючий в
першій інстанції: Сливка М.1.
Доповідач: Кожух О.А.

Позивач рішення суду не
оскаржувала. В надісланих на адресу апеляційного суду запереченнях просила
рішення суду першої інстанції залишити без змін. Таку по­зицію позивача в
судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали її представни­ки.

Третя особа у
справі - ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, проте смерть третьої особи не є
підставою для зупинення провадження у справі.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідан­ня, перевіривши
законність і обґрунтованість постановленого у справі рішення в ме­жах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити виходячи з наступного.

Задовольняючи
позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 150,169 ЖК України та ст.
48 Закону України „Про власність".

Відповідно до
ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у
справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посила­ється
як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними
за­собами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,
а обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті
самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303
ЦПК України).

Відповідно до
положень ст. 48 Закону України „Про власність", власник може вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєд­нані з
позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які ма­ють
у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій
роз­суд.

Судом
встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач у вста­новленому
законодавством порядку стала власником спірного будинку АДРЕСА_1, який придбала
у ОСОБА_8 (договір купівлі-продажу від 02.12.1997, а.с.7). В будинку
зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_1. Як ствердили відповідачі,
ОСОБА_3, яка зареєстрована АДРЕСА_2, після реєстрації 05.04.2005 шлюбу із
ОСОБА_1, з квітня 2005 року фактично проживає АДРЕСА_1.

Рішенням
Іршавського районного суду від 14 березня 2006 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської області від 07.06.2006, відмовлено у позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про визнання час­тково недійсним договору купівлі-продажу
від 02.12.1997, заміну покупця ОСОБА_6 на покупця ОСОБА_1 та визнання права
власності на спірний жилий будинок (а.с.40-45). Тому судова колегія не бере до
уваги твердження апелянта щодо обставин укла­дення договору купівлі-продажу від
02.12.1997, оскільки ці обставини, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не
доказуються, та погоджується з позицією суду першої інстан­ції щодо відсутності
підстав для допиту з цього приводу свідків.

Так само
погоджується колегія із позицією суду першої інстанції щодо відсутно­сті
підстав для зупинення провадження у справі в зв'язку з розслідування криміналь­ної
справи за ознаками ст. 190 ч. З КК України відносно ОСОБА_6, оскільки закон не
передбачає зупинення провадження у цивільній справі до
закінченняірозслідуван-ня кримінальної справи.

Суд першої
інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відпо­відача,
обґрунтовано виходив з положень ст. 48 Закону України „Про власність",
оскі­льки зазначена норма передбачає усунення будь-яких порушень права
власності, зо­крема і шляхом виселення, а власник сам визначає своє право
володіння і розпорядження власністю. 150 ЖК України, застосована судом першої
інстанції, не супере-

чить цьому
положенню Закону України „Про власність". Відповідно до Постанови
Верховної Ради Української РСР від 26.03.1991 № 885-ХІІ „Про введення в дію
Закону Української РСР „Про власність" чинні акти законодавства
Української РСР застосо­вуються, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Проте, судова колегія вважає безпідставним посилання суду на. ст. 169ЖЖ
України, оскільки позивач не заявляла вимогу про виселення відповідачів з
підстав припинення договору найму жилого приміщення, і тому таке посилання із
мотивува­льної частини рішення суду першої інстанції слід виключити.

Твердження апелянта про необхідність залишення позовної заяви без розгляду
через повторну неявку позивача не заслуговує на увагу, оскільки в судовому
засіданні були присутні представники позивача, які, відповідно до ст. 44 ЦПК
України, можуть вчиняти від імені особи, яку вони представляють, усі
процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. У довіреності, що посвідчує
повноваження представників позивача, застережень про обмеження їх повноважень
немає (а.с.8). Крім того, позивачем була складена нотаріально посвідчена заява,
в якій ОСОБА_6 просить Іршавський ра­йонний суд розглядати справу без її участі
за участю її представників (а.с.129).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і
всебі­чно дослідив і оцінив обставини по справі, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної
скарги суттєвими не являються, а правильне по суті і справедливе рішення суду
не може бути скасова­не з одних лише формальних міркувань. Відповідно до ст.
308 ЦПК України, апеля­ційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.І ст. 307, 308, 313, п.1 ст.
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 5 квітня 2007 року - залишити без
змін, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на норми ст. 169 ЖК
Украї­ни.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку протягом двох місяців з дня на­брання
законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.