Справа № 2-
РІШЕННЯ

Ім'ям
України

23.01.2007 року Бориспільській міськрайонний
суд Київської області в складі:

головуючого судді Луценко М.О.

при секретарі
Височин В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до: ОСОБА_2 про визнання договору довічного
утримання недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_2до: ОСОБА_1

про вселення в квартиру та стягнення моральної шкоди за
порушення права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним, укладеного ІНФОРМАЦІЯ_1 р. між ним та
ОСОБА_2 договору довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом
Бориспільської міської нотаріальної контори Київської області та зареєстрований
в реєстрі за НОМЕР_1 з тих підстав, що при його укладанні було допущено помилки
в істотних умовах договору. А відповідачкаОСОБА_2 в свою чергу заявила
зустрічний позов до ОСОБА_1про вселення її в квартиру та стягнення на її
користь моральної шкоди в розмірі 3000
гривень за порушення її права власності на квартиру, що є предметом
вищевказаного договору.

В судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник заявлені вимоги підтримали повністю та обґрунтовуючи їх суду
пояснили, що він є людиною похилого віку, має 85 років, являється
інвалідом І групи має слабке здоров'я і потребує постійного стороннього
догляду. Вказані обставини стали причиною укладання з відповідачкою договору
довічного утримання. При укладанні договору він сподівався, що відповідачка
буде його забезпечувати всім необхідним, насамперед продуктами харчування і
медичною допомогою, віддавав їй всю свою пенсію. Але належної допомоги від
відповідачки він не отримував і коли він в черговий раз заявив їй про таке, то
вона йому заявила, що згідно договору вона свої обов'язки виконує і витрачати зайві гроші на його утримання не бажає.
Тоді він зрозумів, що допустив помилку при укладанні договору, в якому
вартість його матеріального забезпечення визначена в розмірі 30 грн. на місяць, що
ставить його в скрутне матеріальне положення. Вважає це несправедливим,
оскільки свою квартиру він передав відповідачці на тих умовах, що до смерті не
буде мати ніяких матеріальних проблем та
проблем з доглядом. Допущена помилка дається йому в знаки: він не
отримує всього необхідного від відповідачки аби спокійно, без нужди прожити
останні роки життя. А тому просить суд визнати вище укладений договір довічного
утримання недійсним. Зустрічні позовні вимоги відповідачки не визнає, просив
суд в задоволенні їх відмовити.

ВідповідачкаОСОБА_2
та її представник в судовому засіданні вимогу позивача не визнали та пояснили
суду, що позивач сам запропонував їй, щоб вона доглядала за ним, а взамін
запропонував їй свою однокімнатну квартиру. Вона на пропозицію погодилась і був
укладений договір довічного утримання, який
нотаріально посвідчений. Вважає, що виконувала свої обов'язки по догляду
за позивачем, проживала з ним в одній квартирі, зробила в ній ремонт. В травні 2005 року відносини з
позивачем погіршились, він замінив замки в квартирі і вона змушена була залишити квартиру. Вважає, що вона добросовісно
доглядала за позивачем. Позивач добровільно уклав з нею договір і всі умови
йому були відомі. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні його
вимог, а її позов задовольнити і вселити її в квартиру, так як за договором
вона є власником квартири.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши та
оцінивши в сукупності інші докази по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_1

підлягають задоволенню, а зустрічні
вимогиОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом
встановлено, що позивач ОСОБА_1 являвся власником однокімнатної
квартириАДРЕСА_1, Київської
області, в ній зареєстрований та проживає по даний час. ОСОБА_1 - ветеран
війни, інвалід першої групи, має похилий вік, хворіє, є одинокою людиною (а.с.
5,7-12,36).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р.
сторони уклали договір, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської
державної міської нотаріальної контори Київської області, згідно з яким ОСОБА_1
передав у власність відповідачці ОСОБА_2 квартируАДРЕСА_1і Київської області,
аОСОБА_2 зобов'язалась довічно повністю утримувати позивача ОСОБА_1:
забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і
зберегти в його безкоштовному користуванні вищевказану квартиру (а.с.6).

Відповідно до п.
5 вказаного
договору вартість такого матеріального забезпечення визначена сторонами в
розмірі 30 гривень
на місяць.

На підставі
вищезазначеного договору довічного утримання право власності на квартиру АДРЕСА_1зареєстроване в
Бориспільському БТІ на ім'я відповідачкиОСОБА_2 (а.с.22)

Свідок ОСОБА_3 пояснила суду,
що позивача вона знає давно, живуть по сусідству в одному домі. Деякий час там
проживала і відповідачкаОСОБА_2 в 2003
році їй стало відомо, що між ними укладений договір, згідно якогоОСОБА_2
повинна доглядати за позивачем. Пізніше вона дізналась від позивача, що
відповідачка не виконує свої обов'язки по його
догляду, на що він сподівався, але помилився, а тому дуже переживав.

Аналогічні пояснення дали в суду свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила
право чин помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин
може бути визнаний судом недійсним.

В цій же нормі
закону зазначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим призначенням.

В даному випадку
суд вважає, що визначення вартості матеріального забезпечення (харчування,
одягу, догляду та необхідної допомоги) в п. 5 договору довічного утримання, укладеного сторонами, є
істотною обставиною вказаного договору яка прямо впливає на права та обов'язки
сторін за договором.

Зазначений в
договорі розмір матеріального забезпечення в 30 гривень на місяць суд вважає таким, що одмежує право
позивача ОСОБА_1на належний догляд та довічне утримання останнього та не
відповідає реальним потребам цієї особи.

При таких
обставинах суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 укладаючи вищезазначений
договір не надав значення визначенню реального розміру його матеріального
забезпечення, вважаючи вказану обставину не суттєвою.

Враховуючи особу
позивача, його похилий вік, слабке здоров'я та того пояснення стосовно повної
довіри ОСОБА_2, суд вважає, що ОСОБА_1 не оцінив в повному обсязі можливі
наслідки оспорюваного договору, розраховував на належний догляд та добре
ставлення до себе з боку відповідачки, а тому допустився помилки щодо розміру
його щомісячного матеріального забезпечення, яка суттєво вплинула на його права
та обов'язки відповідачки.

Вказані обставини підтвердили в
суді свідки.

Як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України у п. II постанови
"У справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 року № 3 (зі змінами від 25.05.1998 р. №15), під помилкою
слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета, або
інших істотних умов право чину, яке вплинуло на її волевиявлення і за
відсутності якої, за обставинами справи
можна вважати, що право чин не був би укладеним.

В даному випадку
суд вважає, що коли б позивач не вірив в порядність відповідачки та в те, що вона буде добросовісно доглядати за ним
він не уклав би договір з нею на умовах його матеріального утримання в 30 гривень на
місяць.

Суд вважає, що в цьому і полягає помилка позивача, а тому договір довічного
утримання, укладений сторонами ІНФОРМАЦІЯ_2 року та посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори
Київської області, слід визнати недійсним.

В задоволенні вимог позивачкиОСОБА_2 за зустрічним позовом про її вселення
в квартиру та стягнення на її користь моральної шкоди слід відмовити, оскільки
зазначені вимоги прямо залежать від рішення суду,
щодо вимог позивача, які суд задовольняє.

У відповідності з ст. 216 ЦК України у разі недійсності
правочину кожна їз сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Задовольняючи вимоги позивача, суд вважає, щоОСОБА_1 повинна бути повернута
у власність квартираАДРЕСА_1 Київської області, яка передана у
власність відповідачці ОСОБА_2 на підставі договору довічного
утримання укладеного між сторонами.

ВідповідачкаОСОБА_2 не надала суду доказів в підтвердження вартості
матеріального забезпечення позивача ОСОБА_1на протязі дії договору довічного утримання, укладеного між сторонами, а тому підстав для
відшкодування затрат на її користь не вбачається.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_1, у відповідності до ст. 4 Декрету KM України "Про державне мито", звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви, а тому, керуючись, ст.
79,
88 ЦПК України з відповідачки на користь
держави слід стягнути судовий збір в розмірі, що залежить від розміру задоволених позовних вимог (вартості витребовуваного майна) і
відповідно до ст. З п.а) Декрету KM України "Про державне
мито", становить один відсоток від ціни позову. Оскільки ціна позову позивачем не зазначена, суд встановлює її на підставі
ціни майна, зазначеної в оспорюваному договорі
довічного утримання, що становить 8880 грн. А тому стягненню
підлягає судовий збір в розмірі 88
грн. 80 коп.

На підставі викладеного, ст. 124 Конституції України, ст.ст.203, 215, 216, 229 ЦК України, ст. ст. 744, 749, 750,
751 ЦК України, та керуючись ст.ст. 8, 10, 11,
57-62, 208, 209, 212-215,218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимогиОСОБА_1 - задовольнити.

1.  Визнати договір довічного утримання, укладений ІНФОРМАЦІЯ_2 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ,
посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної
контори Київської області ІНФОРМАЦІЯ_2 р. та зареєстрований в реєстрі за
НОМЕР_1 - недійсним.

2.
Повернути у власність ОСОБА_1
квартиру АДРЕСА_1 Київської області.

3.
Стягнути з ОСОБА_2на користь Держави
судовий збір в розмірі 88
грн. 80 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2- відмовити.

Рішення   може
бути   оскаржене   до
Апеляційного   суду   Київської
області   через   Бориспільський міськрайонний суд Київської
області в наступному порядку:

заява про апеляційне оскарження рішення суду подається
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, апеляційна
скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про
апеляційне оскарження рішення.

Суддя:
Луценко М.О.