У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

21 березня 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Охрімчук Л.І.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
“Козівське” про стягнення заробітної плати, компенсації втрати частини
заробітної плати у зв”язку із порушенням строків її виплати та середнього
заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 7 листопада 2006
року,

в с т а н о в и л а :

В липні 2005 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю “Козівське” (далі - ТзОВ “Козівське”) про стягнення
заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв”язку із
порушенням строків її виплати та середнього заробітку за весь період затримки
розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що в лютому 2001 року звільнився
з роботи у відповідача, однак при звільненні йому не були виплачені всі належні
від підприємства суми.

Рішенням Козівського районного суду від 1 вересня 2006 року, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 7 листопада 2006
року, позов задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ “Козівське” на користь     ОСОБА_1 1 338 грн. 84 коп. заробітної
плати. В решті позову відмовлено.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на її
необгрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині вимоги про
стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв”язку із порушенням
строків її виплати та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку
при звільненні, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив
з того що позивач без поважних причин пропустив встановлений ст. 233 КЗпП
України тримісячний строк звернення до суду та не порушував клопотання про його
поновлення, до того ж вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем немає,
оскільки він пропонував провести розрахунок натуроплатою.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація
працівникам втрати частини заробітної плати у зв”язку із порушенням строків її
виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст. 4 Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв”язку з порушенням строків їх виплати” виплата громадянам суми
компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць.

Також відповідно до роз”ясень, що містяться в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України “Про практику застосування судами законодавства про
оплату праці” від 24 грудня 1999 року № 13, непроведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі,
наступного для після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі
перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня
після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Судом встановлено, що виплата всіх належних позивачу від роботодавця сум не
проведена з часу звільнення до часу ухвалення рішення в справі, а тому висновок
суду про пропуск позивачем строку звернення до суду не є правильним.

Таким чином, при вирішенні зазначених позовних вимог судом допущено
порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення
справи і відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування в цій частині ухваленого судового рішення з передачею справи на
новий розгляд. Оскільки ці порушення були допущені судом першої інстанції і не
були усунені апеляційним судом, справу слід передати на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Разом з тим, в частині вимоги про стягнення заробітної плати рішення
ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому в цій
частині касаційну скаргу слід відхилити.

Керуючись п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 336, ст. 337, ч. 2 ст. 338, п.п. 1, 2 ч. 1 ст.
344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду від 1 вересня 2006 року в частині відмови
в задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати
у зв”язку з порушенням строків її виплати та середнього заробітку за весь
період затримки розрахунку при звільненні, а також ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 7 листопада 2006 року про залишення в цій частині
рішення суду першої інстанції без змін скасувати і передати справу в цій
частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Л.І.Охрімчук

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін