Справа
№ 2-418/07
М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
Індустріальний районний суд м.
складі:         головуючого судді    Зосименко С.Г.
при секретарі            Карпенко В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
справу за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
товариства „Акціонерна компанія „Комбінат „Придніпровський” про
дати і формулювання причин звільнення, стягнення належних до виплати сум,
середнього заробітку за час затримки розрахунку, оплату за час
прогулу та відшкодування моральної шкоди,
У січні 2007 року позивачка  звернулася до суду з позовом до
про зміну дати і формулювання причин звільнення, стягнення належних
виплати сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,
за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди посилаючись
те, що з 04.09.2006 вона працювала на посаді лаборанта хімбаканалізу
лабораторії у відповідача. Наказом НОМЕР_1 від 06.12.2006 року вона
звільнена за п. 4 ст. 36 КЗпП України (за прогули). Вважає звільнення
оскільки з 14.11.2006 року до 06.12.2006 року вона знаходилася на
лікуванні. Згідно лікарняного листка, позивачка повинна була
до роботи з 07.12.2006 року. Лікарняний був наданий позивачкою
у той же день. Начальник лабораторії запропонувала позивачці
за власним бажанням і прийти у понеділок 11.12.2006 року із заявою
звільнення за власним бажанням до відділу кадрів. Прийшовши у зазначений
позивачка написала заяву про звільнення за власним бажанням, але на її
цю заяву розірвала хімік лабораторії, в якій вона працювала, - ОСОБА_2,
зателефонувавши спочатку до відділу кадрів, і сказала, щоб позивачка
до відділу кадрів. У відділі кадрів позивачка отримала трудову
в якій вже був зроблений запис про те, що вона звільнена за ст. 36 п. 4
України (за прогули) з 06.12.2006 року на підставі наказу НОМЕР_1 від
року. Копію наказу про звільнення позивачка не отримала і з наказом
не було ознайомлено. З позивачкою не було проведено розрахунок на день
На вимоги позивачки про повний розрахунок, у відділі кадрів їй
що вона може отримати розрахунок у день виплати заробітної плати.
звернення позивачки про надання їй довідки про середньомісячну  заробітну
відповіді від відповідача вона не отримала. Позивачка  вважає, що
причин її звільнення „за прогул” є таким, що не відповідає чинному
і , виходячи з того, що це є перший запис у трудовій книжці
негативно впливає на її професійну репутацію та перешкоджає її
працевлаштуванню. Вважає, що своїми неправомірними дійми
відповідач   завдав їй моральної шкоди. Просила змінити
її з роботи у АКК „Придніпровський” із „звільнена за ст. 36 п. 4
України (за прогули)” на „звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП
і дату звільнення з „06 грудня 2006 року” на день вирішення справи у
суді,
стягнути з відповідача  на її користь не
виплачену заробітну плату за
2006 року та оплату за лікарняним листом, середній заробіток на час
розрахунку  за період з 07 грудня 2006
року по день фактичного
у розмірі 3049 грн. 20 коп., середній заробіток за час вимушеного
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Позивачка  у судовому засіданні підтримали позовні
вимоги  та підтвердила всі
на які вона посилалася у позові. Крім того суду пояснила, що 11
її тимчасову та постійну перепустку на підприємство забрали у відділі
Після її звільнення їй зателефонувала начальник відділу кадрів та
прийти на підприємство і вони змінять запис у трудовій книжці та
розрахунок. Позивачка сказала, що має намір звернутися до суду і
року поштою надіслала позовну заяву. У той же день до неї додому
начальник відділу кадрів і принесла листа з підприємства з проханням з'
і просила не подавати позов.  Позовні
вимоги щодо негайного виконання
рішення
суду   в частині стягнення заробітної
плати позивачка уточнила і

просила
не задовольняти.

Представник відповідача у судове засідання
з'явився, позовні вимоги визнав в

частині
стягнення належних при звільненні сум, в іншій частині позовні вимоги

не
визнав. Суду пояснив, що позивачка працювала на підприємстві на посаді

лаборанта
з 04 вересня 2006 року.  З 14 листопада
2006 року вона не з'являлася

на
роботу і керівництво не повідомила про
причину неявки. Позивачка прийшла на

роботу
07.12.2006 року о 07-47 і о 08-21 залишила робоче місце. Акт про

відсутність
позивачки на робочому місці 07.12.2006 року не складався, оскільки

адміністрація
не вважала це доцільним. У цей день позивачка написала заяву про

звільнення
за власним бажанням, але цю заяву розірвала хімік лабораторії, в

якій
вона працювала, - ОСОБА_2, яку позивачка образила.  Начальником

відділу
кадрів  у стані емоційного хвилювання
було зроблено неправильний запис

у
трудовій книжці позивачки і віддана їй трудова книжка.  Позивачку було

звільнено
з ВАТ АК „Комбінат „Придніпровський” за власним бажанням відповідно

до
наказу від 13.12.2006 року з 25.12.2006 року. Позивачка була особисто

проінформована
27.12.2006 року про її звільнення за власним бажанням за ст. 38

КЗпП
України, про помилкове внесення запису про звільнення за прогул та про

прохання
отримати належні їй до сплати суми. Вважає, що вимога про стягнення

моральної
шкоди необґрунтована, тобто така, яка не ґрунтується на належних

доказах
і законі.

Суд,
заслухавши пояснення сторін,  вивчивши
матеріали справи, вважає, що

позовні
вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом
встановлено, що згідно наказу НОМЕР_2 від 04.09.2006 року ОСОБА_1

була
прийнята у ВАТ АК „Комбінат „Придніпровський” на посаду лаборанта

хімбаканалізу
третього розряду у виробничу лабораторію
з 04.09.2006 року.

Згідно  довідки Центральної районної лікарні від
28.12.2006 року (а. с. 11)

ОСОБА_1
з 14.11.2006 року до 06.12.2006 року знаходилася на

стаціонарному
лікуванні гінекологічного відділення. 07 грудня 2006 року о 07-47

позивачка
по своїй перепустці пройшла через прохідну підприємства на робоче

місце,
що підтверджується роздрукуванням обліку переміщення співробітників (а.

с.
91). На початку робочого дня позивачку запросили на оперативку, де

звинуватили
її у тому, що вона нікого не повідомила про свою відсутність на

роботі
за станом здоров'я. На доводи ОСОБА_1 про те, що її родина

неодноразово
попереджала керівництво підприємства про знаходження її у лікарні,

начальник
лабораторії ОСОБА_3 не звертала уваги. Позивачці було

запропоновано
звільнитися за власним бажанням. Знаходячись у стані сильного

нервового
збудження, позивачка звернулася до відділу кадрів, висловивши  намір

звільнитися
за власним бажанням. Начальник відділу кадрів запропонувала їй

написати
заяву і принести її 11 грудня 2006 року у понеділок. Позивачка віддала

лікарняний
лист і о 08-21 07 грудня 2006 року покинула робоче місце. Акт про

відсутність
позивачки на роботі 07.12.2006 року та 08.12.2006 року

адміністрацією
підприємства не складався. Як пояснив представник відповідача у

судовому
засіданні, відповідач не бачив у цьому потреби. 11 грудня 2006 року

позивачка
о 08-50 прийшла на роботу (а. с. 91), але її основну перепустку вже

було
заблоковано. На прохідній вона отримала тимчасову перепустку, по якій і

пройшла
на підприємство.  Вона написала заяву про
звільнення за власним

бажанням
і віддала її  хіміку лабораторії, де
працювала, ОСОБА_2,

оскільки
начальника лабораторії на робочому місце не було. ОСОБА_2,

зателефонувавши
до відділу кадрів, повідомила позивачку, що остання може піти

та
отримати у відділі кадрів трудову книжку, після чого заяву ОСОБА_1

про
звільнення розірвала. Це підтверджується поясненням ОСОБА_2 (а. с.

94)
та актом від 11.12.2006 року (а. с. 86).
Повторно позивачка заяву про

звільнення
за власним бажанням не писала.  Коли
позивачка звернулася до відділу

кадрів,
їй була видана трудова книжка, в якій вже було зроблено запис про

звільнення  за ст. 36 п. 4 КЗпП України (за прогули) з
06.12.2006 року згідно

наказу
НОМЕР_1к від 06.12.2006 року. Позивачка розписалася про отримання трудової

книжки
у особовій картці (а. с. 88). Але представник відповідача не зміг

пояснити
суду, чому дата отримання трудової книжки позивачкою в особовій картці

зазначена
„06 грудня 2006 року”, у той час, як вона отримала її  11 грудня 2006

року
і чому підстава звільнення зазначена ст. 38 КЗпП України у той час, як у

трудовій
книжці зазначено за п. 4 ст. 36 КЗпП України. У судове засідання

представником
відповідача було надано копію наказу НОМЕР_1к від 06.12.2006 року

про
звільнення ОСОБА_1 за ст. 38 КЗпП України (а. с. 84), де підставою

звільнення
зазначено - заява ОСОБА_1, у той час, як 06.12.2006 року ОСОБА_1

Л.С.
знаходилася на лікарняному, ніякої заяви про звільнення за власним

бажанням
вона 06.12.2006 року не писала, не ставила підписи посадових осіб щодо

незданих
майново-матеріальних та інших цінностей і 06.12.2006 року не могла

ставити
свій підпис про ознайомлення з цим наказом. Представник відповідача

пояснив
це помилкою інспектора відділу кадрів ОСОБА_3 і на підтвердження

цього
надав наказ НОМЕР_3 від 13.12.2006 року про притягнення до дисциплінарної

відповідальності
(а. с. 89) та акт від 13.12.1006 року (а. с. 90).  11.12.2006

року
позивачка подала заяву про надання їй копії наказу про звільнення за ст.

36
п. 4 КЗпП України та проведення з нею повного розрахунку (а. с. 17)., але

адміністрацією
підприємства заява позивачки задоволена не була.  Наказом №

661/2
від 13.12.2006 року було скасовано наказ НОМЕР_1 від 06.12.2006 року про

звільнення
лаборанта ОСОБА_1 та наказано начальнику відділу управління

персоналом
оформити звільнення ОСОБА_1 згідно ст. 38 КЗпП України за

власним
бажанням з 25.12.2006 року. Представник відповідача не зміг пояснити

суду,
який же наказ НОМЕР_1 від 06.12.2006 року було скасовано: той, що

відповідав
запису у трудовій книжці, чи той, який було надано суду про

звільнення
позивачки  за ст. 38 КЗпП України.
Наказом № 496к від 25.12.2006

року
ОСОБА_1 була звільнена з 25.12.2006 року за ст. 38 КЗпП України (а.

с.
83). З даним наказом позивачку не було ознайомлено під особистий підпис. 27

грудня
2006 року позивачці було вручено листа за № 5/1827 від 27.12.2006 року

(а.
с. 82), з якого вбачається. що її просили з'явитися у відділ кадрів ВАТ КА

„Комбінат
„Придніпровський” з трудовою книжкою для внесення змін до запису про

звільнення,
оскільки інспектором було допущено порушення порядку заповнення

трудових
книжок і відповідно до наказу НОМЕР_1 від 06.12.2006 року її звільнено

за
власним бажанням. Тобто, 25.12.2006 року було видано наказ № 496к про

звільнення
позивачки за власним бажанням, а в листі начальник відділу кадрів

Волошко
І.В. посилається на наказ НОМЕР_1к від 06.12.2006 року про звільнення

позивачки
за власним бажанням. За період з 07.12.2006 року до 25.12.2006 року

позивачка
до роботи не ставала, про що свідчить
копія розрахункового листа за

грудень
2006 року (а. с. 100), за яким заробітна плата позивачці у грудні 2006

року
не нараховувалася. Позивачка не була повідомлена про те, що згідно наказу

№
661/2 від 13.12.2006 року було скасовано наказ НОМЕР_1к від 06.12.2006 року і

вона
звільнена за власним бажанням з 25.12.2006 року згідно наказу № 496к,

тобто
позивачка повинна була приступити до роботи і працювати до 25.12.2006

року.

Відповідно
до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав,

передбачених
пунктами 1, 2-5,7 статті 40  може бути
проведено лише за

попередньою
згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної

профспілкової
організації, членом якого є працівник.

Жодний
наказ про звільнення позивачки не був узгоджений відповідачем із

профспілковим
комітетом. Довідки про відсутність на підприємстві профспілкової

організації
відповідач суду не надав.

Відповідно
до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з

ініціативи
власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової

непрацездатності.

Згідно
п. 17  Постанови Пленуму Верховного Суду
„Про практику розгляду судами

трудових
спорів” № 9 від 06.11.1992 року
розірвання трудового договору з

ініціативи
власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано

обґрунтованим,
якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про

його  тимчасову непрацездатність.

Відповідно
до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини

звільнення
неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у

випадках,
коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який

розглядає
трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні

причину
звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства

та
з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Таким
чином, наказ НОМЕР_1к від 06.12.2006 року є незаконним, оскільки звільнення

було
проведено під час знаходження позивачки на лікарняному, не узгоджено з

профспілковим
комітетом,  а позовні вимоги в частині
зміни формулювання причин

звільнення
позивачки з роботи обґрунтовані і підлягають задоволенню. Однак,

оскільки
відповідачем було видано наказ № 496к від 25.12.2006 року де

зазначено,
що позивачка звільнена згідно ст. 38 КЗпП України з 25.12.2006 року,

суд
вважає можливим задовольнити вимоги в цій частині частково і внести такі

зміни
формулювання причин звільнення із „звільнена за ст. 36 п. 4 КЗпП України

(за
прогули)” на „звільнена за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України” і дату

звільнення
з „06 грудня 2006 року”  на  „25 грудня 2006 року”.

Відповідно
до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум,

що
належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день

звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми

мають
бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим

працівником
вимоги про розрахунок. Про нарахування суми, належної працівникові

при
звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити

працівника
перед виплатою зазначених сум.

При
звільненні позивачки, з нею не було проведено повного розрахунку. Тому з

відповідача
підлягає стягненню на користь позивачки
невиплачена заробітна

плата
та належні при звільненні суми у розмірі 375 грн. відповідно до

розрахункових
листів за листопад та грудень 2006 року (а. с. 100).

Згідно
ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого

ним
органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116

цього
Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа,

організація
повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час

затримки
по день фактичного розрахунку.

Відповідно
до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України ”Про практику

застосування
судами України законодавства про оплату праці” № 13 від 24.12.1999

року
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку

із
затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені

належні
йому  від підприємства, установи,
організації суми в день звільнення,

коли
ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним

роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує

на
користь працівника середній заробіток за весь період  затримки розрахунку, а

при
не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо

роботодавець
не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Оскільки відповідач не надав суду доказів
відсутності своєї вини в не

проведенні
розрахунку з відповідачкою у день звільнення та
не надав позивачці

та
суду на його вимогу довідку про середній заробіток ОСОБА_1, суд при

обчисленні
середнього заробітку  за час затримки
розрахунку керується „Порядком

обчислення
середньої заробітної плати”, затвердженого Постановою Кабінету

Міністрів
України від 08.02.1995 року № 100 та виплат за повні календарні дні

місяця,
що передували звільненню позивачки.
11.04.2007 року позивачка отримала

від
відповідача розрахункові листи і тому цей день є днем фактичного розрахунку

з
позивачкою. Таким чином з відповідача підлягає стягненню на користь

позивачки  середній заробіток за час затримки розрахунку
у розмірі  3049 грн.

20
коп. (88 днів - час затримки розрахунку х 34 грн. 65 коп. - середній

заробіток).

Відповідно
до ч. 3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причин

звільнення
в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган,

який
розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому

середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

У
судовому засіданні знайшло підтвердження того, що неправильне формулювання

причин
звільнення в трудовій книжці позивачки перешкоджало її подальшому

працевлаштуванню,
оскільки це був перший запис у трудовій книжці і він

негативно
вплинув на професійну репутацію позивачки. З копії трудової книжки

позивачки
(а. с. 10) вбачається, що інші записи про працевлаштування відсутні.

Таким
чином, на момент розгляду справи позивачка перебувала у вимушеному

прогулі
з 07.12.2006 року до 08.05.2007 року, тобто 105 робочих днів. Тому з

відповідача
підлягає стягненню на користь позивачки
середній заробіток за час

вимушеного
прогулу у розмірі 3638 грн. 25 коп. (105 днів х 34 грн. 65 коп. -

середній
заробіток).

Відповідно
до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим

ним
органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його

законних
прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'

язків
і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При
судовому розгляді справи знайшло підтвердження необґрунтоване та незаконне

звільнення
позивачки і завдання цим їй моральної шкоди, яка виразилася у втраті

нормальних
життєвих зв'язків. Залишившись без заробітної плати, позивачка

змушена
була прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Після

знаходженні
на стаціонарному лікуванні, їй було рекомендовано санаторно-

курортне
лікування (а. с. 15), але звільнення її з роботи позбавило позивачку

матеріальної
можливості продовжити лікування. Безпідставне звільнення понизили

самооцінку
позивачки, внесли зневіру та невпевненість у її трудовій

спроможності
і цим самим завдали їй душевного болю. З моменту звільнення

позивачка
постійно перебуває у стані депресії, страдає безсонням, втратою

апетиту,
головним болем. Однак суд критично оцінює розмір матеріальної шкоди.,

яку
просить стягнути позивачка і вважає, що сума у розмірі 3000 грн. реально

відображає
ступінь її моральних страждань.

Відповідно
до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивачки з

відповідача
сума сплачених нею витрат на інформаційно-технічне забезпечення

розгляду
справи у розмірі 8 грн. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на

користь
держави суму судового збору у розмірі 79 грн. 12 коп.

Відповідно
до  ч. 3 ст. 81 ЦПК України з відповідача
підлягають стягненню

витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгулу справи у розмірі 22 грн.

На підставі наведеного, керуючись
ст. ст. 40, 43, 116, 117, 235,

237-1  КЗпП України, п. 17  Постанови Пленуму Верховного Суду „Про
практику

розгляду
судами трудових спорів” № 9 від 06.11.1992 року, п. 20 Постанови

Пленуму
Верховного Суду України ”Про практику застосування судами України

законодавства
про оплату праці” № 13 від 24.12.1999 року,
ст. ст. 11, 27, 31,

59,
60, 81, 88, 169, 209, 210, 214 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Змінити
формулювання причини звільнення з роботи ОСОБА_1

з
Відкритого акціонерного товариства „Акціонерна компанія „Комбінат

„Придніпровський”
із „звільнена за ст. 36 п. 4 КЗпП України (прогули)” на

„звільнена  за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України” і
дату звільнення з „06

грудня
2006 року” на  „25 грудня 2006 року”
відповідно до наказу № 496к від

25.12.2006
року.

Стягнути
з Відкритого акціонерного товариства „Акціонерна компанія „Комбінат

„Придніпровський”
на користь ОСОБА_1  невиплачену

заробітку
плату та належні  при звільненні суми у
розмірі 375 грн., середній

заробіток
за час затримки розрахунку у розмірі 3049 грн. 20 коп., середній

заробіток
за час вимушеного прогулу у розмірі 3638 грн. 25 коп., сплачені

витрати
на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 8 грн.,

моральну
шкоду у розмірі 3000 грн., всього - 10 070 грн. 45 коп.

Стягнути
з Відкритого акціонерного товариства „Акціонерна компанія „Комбінат

„Придніпровський”
на користь держави судовий збір у розмірі 79 грн. 12 коп.,

витрати
на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 22 грн.

В
іншій частині позову відмовити.

Рішення
може бути оскаржене в апеляційному порядку через Індустріальний

районний
суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня

проголошення
рішення заяви про апеляційне оскарження і поданням після цього

протягом
20 днів апеляційної скарги або в порядку ч. 4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя

С.Г. Зосименко