У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

21 лютого  2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
підприємства “Ібріс” в особі ліквідаційної комісії про визнання права власності
на нежиле приміщення, за касаційною скаргою Приватного підприємства “Ібріс” в
особі ліквідаційної комісії на рішення Апеляційного суду Луганської області від
15 лютого 2005 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2003 року ОСОБА_1. звернувся в суд з позовом до Приватного
підприємства “Ібріс” (далі - ПП “Ібріс”) в особі ліквідаційної комісії про
визнання права власності на нежиле приміщення.

Зазначав, що 27.07.2001 р. між ним та відповідачем було укладено договір
купівлі-продажу нежилого приміщення з господарськими та побутовими спорудами,
розташованими по АДРЕСА_1 в м. Луганську. Вартість нерухомого майна на час його
придбання згідно довідки-характеристики БТІ становила 12000 грн. У період з
2001 р. по 2003 р. ним було проведено на цьому об'єкті ремонтні та будівельні
роботи, внаслідок яких вартість нежилого приміщення значно збільшилась.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 27.02.2003 р., яке
набрало законної сили, договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості було
визнано недійсним, а сторони повернуті у попередній стан.

Посилаючись на те, що за час користування спірним об'єктом нерухомості ним
були проведені роботи з покращення цього об'єкту, внаслідок яких значно
збільшилась його вартість, позивач просив визнати за ним право власності на
спірне нежиле
приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 5.11.2004 р. у позові
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 15.02.2005 р. рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги ПП “Ібріс” в особі ліквідаційної комісії
посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання
про скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення
місцевого суду.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір, суди виходили з наступних фактичних обставин справи.

27.07.2001 р. між ОСОБА_1.  та ПП
“Ібріс” було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, за яким відповідач
продав, а покупець купив за 12000 грн. нежиле приміщення з господарськими та
побутовими спорудами, розташованими по                        АДРЕСА_1 в м.
Луганську.

Після укладення договору купівлі-продажу зазначеного об'єкту позивач за
власні кошти провів ремонтно-будівельні роботи, внаслідок яких вартість цього
об'єкту згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи збільшилась на
93158 грн. Проведенні позивачем покращення спірних будівель не можуть бути
відокремлені від нього.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 27.02.2003
р., яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості
визнано недійсним, а сторони повернуті у попередній стан.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що власником
спірного майна є відповідач, а здійснені позивачем покращення чужого майна не
дають підстав для задоволення позову.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення
позову, апеляційний суд виходив з того, що
позивач здійснив будівельні роботи і оплатив їх вартість, в зв'язку з
чим спірне майно було значно поліпшено. Ці поліпшення є невід'ємними від
спірного об'єкту нерухомості, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов висновку
про фактичне створення ОСОБА_1. нових приміщень та набуття ним права власності
на них відповідно до положень Закону України “Про власність”.

Проте погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 12 Закону України “Про власність” громадянин
набуває права власності на майно, одержане внаслідок укладення угод, не
заборонених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних
правовідносин та на час визнання судом договору купівлі-продажу недійсним,
угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Таким чином, місцевий суд, з урахуванням того, що позивач не порушував
питання про відшкодування витрат, понесених ним на поліпшення спірного майна,
дійшов правильного висновку про те, що правові підстави для визнання за ним
права власності на спірний об'єкт нерухомості
відсутні.

Однак, при обґрунтуванні свого висновку місцевий суд, крім положень ЦК УРСР
1963 року, помилково застосував  ще й
норми ЦК України 2003 р.

Відповідно до п. 4 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України  2003 р. - Цивільний   кодекс
України  застосовується  до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини між сторонами виникли у
липні 2001 р.,  договір купівлі-продажу
спірного об'єкту нерухомості визнано недійсним
у лютому 2002 р., тобто до набрання 1.01.2004 р. чинності ЦК України
2003 р., а тому ці правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР 1963 р.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом   скасовано судове рішення, ухвалене згідно із
законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної  інстанції
і  залишає  в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції з виключенням із його
мотивувальної  частини  посилання
на  ЦК  України 2003 р. з підстав, передбачених ст.
339 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 339  ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу Приватного
підприємства “Ібріс” в особі ліквідаційної комісії задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 лютого 2005 року
скасувати, а рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 5
листопада           2004 року залишити в
силі, виключивши з його мотивувальної частини посилання на ЦК України 2004 р.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін