Справа № 22ц-746/07                                               Головуючий в 1 інстанції - Костюкевич O.K.
-5                                                                Доповідач
РІШЕННЯ

іменем    України

2 жовтня
2007 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Волинської області в складі:

головуючого -
судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк
О.І.,  Карпук А.К.,

при секретарі - Савчук О.В.,

з участю
позивача ОСОБА_1,  представника позивачів
ОСОБА_2,  представника відповідача малого
підприємства «Турія» - Парфенюка А.С. ,
представника відповідача Луцької міської ради - Склянчук О.В.,  відповідача ОСОБА_3,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_4 до малого підприємства (далі - МП) «Турія»,  Луцької
міської ради,  ОСОБА_5,  ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_3,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12 про визнання права власності на житло за
апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду
від 3 липня 2007 року,

встановила:

26
квітня 2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до МП «Турія» про
визнання права власності на житло,
посилаючись на те,  що вони є
співвласниками квартири АДРЕСА_1,  в якій
проживають з 2003 року.

14
грудня 2004 року між ОСОБА_1 і МП «Турія» було
укладено договір № 9 про дольову участь у будівництві житла,  згідно з яким відповідач зобов'язувався
провести роботи по добудові горища площею 66, 40 кв. м.  в їх
квартирі,  а замовник - ОСОБА_1 - внести
кошти на таку добудову в розмірі 13280, 00 грн.

15
грудня 2004 року між ОСОБА_1 і МП «Турія було укладено
договір № 10 про дольову участь у будівництві житла,  згідно з яким відповідач

зобов'язувався
провести роботи по добудові приміщень загальною площею 83, 76 кв. м.  у вказаній квартирі,  а замовник - ОСОБА_1 - внести кошти на таку
добудову в розмірі 67000, 00 грн.

Після
завершення робіт позивач сплатив кошти по авансуванню будівництва та оплаті
виконаних робіт,  однак відповідач
відмовляється надати їм приміщення,
побудова яких була предметом згаданих договорів. Тому просили визнати за
ними право власності на ці приміщення.

Ухвалами
Луцького міськрайонного суду від 24 травня 2007 року до участі в справі як
співвідповідачі залучені Луцька міська рада та ОСОБА_5,ОСОБА_6 , ОСОБА_7,ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_3,  ОСОБА_10,  ОСОБА_11,
ОСОБА_12.

Рішенням
Луцького міськрайонного суду від 3 липня 2007 року позов задоволено.

Постановлено
визнати за ОСОБА_1,  ОСОБА_4 право
власності на прибудоване згідно з умовами договору № 9 про дольову участь у
будівництві житла від 14 грудня 2004 року,
укладеного між ОСОБА_1 та МП
«Турія»,  горище площею 66, 40 кв.
м.  у квартирі АДРЕСА_1.

Визнати
за ОСОБА_1,  ОСОБА_4 право власності на
прибудовані згідно з умовами договору № 10 про дольову участь у будівництві
житла від 15 грудня 2004 року,
укладеного між ОСОБА_1 та МП «Турія»,
приміщення: дві кімнати,
коридор,  кладову загальною площею
83, 76 кв. м.  у квартирі АДРЕСА_1.

В
апеляційній скарзі відповідачОСОБА_3 просить скасувати це рішення та ухвалити
нове рішення,  яким відмовити в позові,  покликаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
неповноту з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду
цим обставинам.

В
запереченні на апеляційну скаргу позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 просять її
відхилити і залишити рішення без змін,
зазначаючи,  що це рішення
постановлено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню,  а
оскаржуване рішення -скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в
позові з таких мотивів.

Задовольняючи
позов,  суд першої інстанції виходив з
того,  що ОСОБА_1 виконав свої
зобов'язання за договорами №№ 9 і 10,
сплативши передбачені ними грошові кошти МП «Турія»,  а останнє
не виконує умови цих договорів щодо передачі добудованих приміщень у власність
позивачів,  і що горище не є допоміжним
приміщенням будинку,  оскільки
конструктивно воно не може використовуватися всіма співвласниками.

Однак
такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи і зроблені з
порушенням норм матеріального права.

З наявних у справі доказів апеляційним судом встановлено,  що 7 березня 2003 року позивачу ОСОБА_1,  сім'я якого складалася з двох чоловік,  було видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 (а.
с.  7).

Згідно
із свідоцтвом про право власності на житло від 20 березня 2003 року вказана
квартира має загальну площу 135, 80 кв. м. ,
належить ОСОБА_1 і ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності і
приватизована ними на підставі Закону України «Про приватизацію державного
житлового фонду» (а. с.  8).

Наведені
обставини підтверджуються також технічним паспортом на спірну квартиру (а.
с.  9-11),  будинковою книгою (а. с.  12-13) та витягом про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а. с.  14).

Отже
позивачі у встановленому законом порядку набули право власності на квартиру
зазначеної площі,  а приміщення,  право власності на які вони просили
визнати,  знаходяться за межами належної
їм квартири. Тому безпідставним є їх посилання як на правову підставу позову на
ч. 2  ст.
383 ЦК України,  відповідно до якої власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі,  наданій йому для використання як єдиного
цілого,  та на  ст.  4
Закону України «Про власність»,  яка
надає власнику право на свій розсуд володіти,
користуватися і розпоряджатися належним йому майном.  З огляду на викладене безпідставним є і
застосування судом першої інстанції названих правових норм до спірних
правовідносин.

З
врахуванням того,  що квартира в будинку
ОСОБА_4 була надана позивачам у березні 2003 року,  принаймні на цей час вказаний
багатоквартирний будинок був зданий в експлуатацію,  а відтак всі приміщення у ньому,  в тому числі і спірні,  вже були побудовані. Тому на час укладення
договорів про дольову участь у будівництві житла між ОСОБА_1 і МП «Турія» в грудні
2004 року (а. с.  15,  16) сторони не були власниками цих приміщень
(а. с.  28) і не могли укладати буд-яких
угод стосовно їх спорудження,
добудови,  переобладнання,  реконструкції тощо. З цього випливає,  що зазначені договори не породжують для
сторін ніяких правових наслідків і не можуть бути підставами для визнання за
позивачами права власності на вказані приміщення.

Крім
того,  з представленого позивачем ОСОБА_1
суду апеляційної інстанції витягу з протоколу засідання житлово-побутової комісії
УМВС України у Волинській області від 28 серпня 2002 року вбачається,  що його сім'ї з чотирьох осіб була надана
п'ятикімнатна квартира НОМЕР_1 житловою площею 139, 2 кв. м.  Отже власником усієї зазначеної
квартири,  в тому числі приміщень,  на які позивачі просили визнати їх право
власності за договором № 10 від 15 грудня 2004 року,  було вказане управління МВС України,  а не МП
«Турія».

Згідно із запереченнями на позовну заяву відповідача ОСОБА_5,  які іншими сторонами у справі не оспорені і
не спростовані,  станом на грудень 2004
року ніяких будівельних робіт в будинку ОСОБА_4 не проводилося,  так як вони були повністю закінчені у 2002
році (а. с.  231-232). Однак,  якщо навіть припустити,  що МП
«Турія» на виконання вищезгаданих договорів від 14 і 15 грудня 2004 року й
проводило будівництво зазначених у них спірних приміщень,  то це здійснювалося всупереч вимогам  ст.
152 Житлового кодексу Української РСР,
ст.  29 Закону України «Про
планування і забудову територій» та Положення про надання дозволу на виконання
будівельних робіт,  затвердженого наказом
Держбуду України від 5  травня 2000 року
№ 273,

відповідно до
яких переобладнання і перепланування квартири,
що належить громадянинові на праві приватної власності,  провадяться з дозволу виконавчого комітету
місцевої ради,  а дозвіл на виконання
будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного
контролю. Наведеними правовими нормами спростовується викладене в листі
Луцького міського голови від 27 грудня 2005 року № 4.16-1206 твердження про
те,  що чинним законодавством не
передбачено прийняття рішення Луцького міськвиконкому чи Луцької міської ради
на внутрішнє перепланування спірної квартири,
приєднання до неї двох кімнат,
обладнання горищного приміщення над нею (а. с.  110).

Однією з
підстав своїх вимог позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_4 зазначили,  що відповідач МП «Турія» відмовляється
виконати п. 3.3 договорів №№ 9 і 10 від 14 і 15 грудня 2004 року,  яким передбачено надання їм спірних
приміщень. Однак в першому ж судовому засіданні в даній справі представник
відповідача визнав позов і не заперечував проти виконання умов договорів (а.
с.  31). Така його позиція не змінилася
впродовж усього розгляду справи. Наведене в сукупності з викладеними вище
обставинами свідчить про те,  що ніякого
спору між позивачами та МП
«Турія» по суті не існувало,  а
укладення вищезгаданих договорів,
предметом яких була спільна діяльність у будівництві 10-квартирного
житлового будинку,  переслідувало мету
незаконного заволодіння чужим майном.
Тим самим сторонами порушені вимоги ч. 1
ст.  1130 ЦК. України,  відповідно до якої за договором про спільну
діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення
юридичної особи для досягнення певної мети,
що не суперечить законові.

Не відповідає
обставинам справи і вимогам законодавства висновок суду першої інстанції про
те,  що горище не є допоміжним
приміщенням,  яке повинно спільно
використовуватися співвласниками будинку.

Згідно з
п. 2  ст.
10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники
квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку
(кладовок,  сараїв і т. ін.),
які передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Як
роз'яснив Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2004 від 2 березня 2004
року,  власники квартир у
багатоквартирному будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень
(підвалів,  сараїв,  кладовок,  горищ,  колясочних
і т. ін.). Вони є рівними у праві володіти,
користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з
власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися
цими приміщеннями,  в тому числі і з
питань улаштування мансард,  надбудови
поверхів і т. ін. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на
надбудову поверхів,  улаштування мансард
у багатоквартирних будинках,  на вчинення
інших дій стосовно допоміжних приміщень вирішується відповідно до законів
України,  які визначають правовий режим
власності.

З огляду на викладене,  а також на
пояснення ОСОБА_1 про те,  що до
проведеної ним реконструкції вхід на горище будинку був із загального коридору
і всі мешканці будинку мали вільний доступ до нього,  той факт,
що вказаний вхід в даний час знаходиться лише в квартирі позивачів,  не є підставою

для задоволення позову,  оскільки зазначене переобладнання здійснено без згоди
інших співвласників.

Таким
чином,  відсутні встановлені законом
підстави набуття ОСОБА_1 і ОСОБА_4 права власності на приміщення загальною площею
150, 16 кв. м. ,  що межують з
приватизованою ними квартирою,  в зв'язку
з чим в позові слід відмовити.

Оскільки
висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи,  а оскаржуване рішення постановлено з
порушенням вищенаведених норм матеріального права,  його слід скасувати і ухвалити нове
рішення,  як це передбачено  ст.
309 ЦПК України.

Відповідно
до  ст.
88 цього Кодексу з позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_4 підлягають стягненню в
рівних частинах на користь відповідача ОСОБА_3 понесені ним судові витрати на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та оплату судового збору в
загальній сумі 482 грн. 40 коп. (а.
с 54,  256,  257).

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  314,  316 ЦПК України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Луцького міськрайонного суду від 3 липня 2007 року в даній справі скасувати і
ухвалити нове рішення.

В позові
ОСОБА_1, ОСОБА_4 до малого підприємства «Турія»,  Луцької міської ради,  ОСОБА_5,
ОСОБА_6,  ОСОБА_7,
ОСОБА_8,  ОСОБА_9,  ОСОБА_3,
ОСОБА_10,  ОСОБА_11,  ОСОБА_12 про визнання права власності на житло відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 241 (двісті сорок одну) грн. 20 коп. судових
витрат.

Стягнути
зОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 241 (двісті сорок одну) грн. 20 коп. судових
витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення
і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання законної сили.