УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2007 року колегія
суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим в складі:

Головуючого, судді    Курської А.Г. суддів    Горбань В.В.

Шаповалової О А.
при секретарі Гребенніковій Н.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні в
місті Сімферополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Житлово-будівельний
кооператив „Ритм", про визнання права спільної сумісної власності,
визнання членом кооперативу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Армянського міського суду АР Крим від 18.09.2006
року,

ВСТАНОВИЛА:

21.06.2006 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, зазначивши третьою особою
Житлово-будівельний кооператив „Ритм", про визнання права спільної сумісної
власності, визнання членом житлово-будівельного кооперативу „Ритм".

Позовні вимоги
мотивовані тим, що під час шлюбу з відповідачкою ними була придбана
кооперативна квартира АДРЕСА_1. Членом
житлово-будівельного кооперативу „Ритм" була відповідачка, тому гроші
вносились на її ім'я, повна вартість квартири виплачена за період 1987-1992 p.p. В
квартирі вони проживали з 1991
року разом зі своєю донькою ОСОБА_3, 1982
року народження. Після розірвання шлюбу з 1996 року відповідачка у вказаній квартирі не проживає, але
залишається зареєстрованою в ній, донька у 1999 році виписалась та вибула до іншого місця проживання,
тобто на даний час він проживає у квартирі сам, сплачує за квартиру комунальні
платежі, за рахунок власних коштів робить ремонт. У лютому 2006 року
відповідачка оформила свідоцтво про право власності на спірну квартиру з
реєстрацією в БТІ, але він, як співвласник, до правовстановлюючого документа
внесений не був. Позивач вважав, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя, у зв'язку з чим на
підставі ст.ст.368, 384
ЦК України та ст.ст.60, 68,
72 Сімейного кодексу України просив визнати за ним право спільної сумісної
власності на вказану квартиру та визнати його членом житлово-будівельного
кооперативу „Ритм".

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить його скасувати, як незаконне і необгрунтоване, та
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Апелянт вважає, що суд
неправильно застосував норми матеріального закону при визначенні строку позовної
давності, пославшись на ст.29 КпШС України, яка визначає строк позовної
давності для вимог про поділ майна, але він з такими вимогами до суду не
звертався, а просив визнати за ним право спільної сумісної власності, яке
порушено у зв'язку з оформленням відповідачкою свідоцтва про право власності на
квартиру тільки на своє ім'я в лютому 2006
року.  Крім того, на його думку,
оскільки спір виник у 2006
році, то застосування

Справа
№22-ц-754/2007                             Головуючий
у першії     інстанції          Таран
Л.О.

_______________________________________ Доповідач_________ Курська
А.Г._____

2

нечинного на момент розгляду справи законодавства є
незаконним. Також посилання сучу на те, що позивачем не надано доказів,
підтверджуючих сплату пайових внесків до кооперативу за рахунок спільних
коштів, т: такими, що не ґрунтуються на законі, який встановлює, що набуте під
час шлюбу майно є спільним.

Судова колегія,
заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, розглянувши
матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, визнає їх
обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Згідно з ч.З
ст.ЗОЗ ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою
підставою для скасування рішення.

При відмові в
задоволенні позову на підставі ст.29 КлШС України суд виходив з того, що
відповідачка в 1992 році
повністю внесла пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 і набула право власності на спірну квартиру, а позивач
не був членом ЖБК і не довів, що пай був внесений за рахунок спільних коштів.
Крім того, позивач пропустив строк позовної давності.

Проте з
висновками суду першої інстанції погодитись не можливо, оскільки вони не
відповідають обставинам справи і вимогам ст.212 ЦПК України.

Згідно з ч.І
ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції вийшов за
межі позовних вимог.

З матеріалів
справи вбачається, що при зверненні до суду позивач вказував про те, що пай за
кооперативну квартиру є спільним майном подружжя, оскільки всю суму було
внесено під час шлюбу. Відповідачка проти цього не надала заперечень, оскільки
не була присутня при розгляді спору. Суд на свій розсуд дійшов висновку, що
вона особисто внесла паєвий внесок за квартиру, а відповідач не довів, що пай
було внесено за рахунок спільних коштів. Суд також послався на те, що позивач
пропустив строк позовної давності, але не вказав, для захисту якого саме права.

Позивач вважав,
що його право порушено саме через те, що відповідачка зареєструвала квартиру в
цілому на своє ім'я, хоча пайові внески ними вносилися за час шлюбу за рахунок
бюджету сім'ї.

Між тим,
відповідно до положень КлШС України та нині діючого сімейного законодавства
сама по собі реєстрація нерухомості, придбаної під час шлюбу, на одного з
подружжя, не спростовувала і не спростовує презумпції належності її до спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст.15
Закону України „Про власність" у члена житлово-будівельного кооперативу
виникає право власності на надану йому квартиру при повному внесені паевого внеску за неї.
Тому в разі, коли право на пай, у зв'язку з повною виплатою якого виникло право
власності на квартиру в будинку житлово-будівельного кооперативу, належало і
іншим особам, в даному випадку -
другому з подружжя, який був членом сім'ї члена кооперативу, то останній з
цих підстав набуває право власності на квартиру пропорційно частці паю в
загальній сумі внесеного за квартиру паевого
внеску.

Судова колегія
звертає увагу суду першої інстанції на те, що перебіг трирічного строку
позовної давності був передбачений для вимог про поділ майна, яке є спільною
сумісною власністю розведеного подружжя за змістом ст.11 і ч.З ст.29 КпШС
України (на який
послався суд), і обчислювався не з моменту розірвання шлюбу, а з дня, коли один
з подружжя дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на це
майно, що мало місце після розірвання шлюбу.

Як убачається з
матеріалів справи, шлюб було зареєстровано в 1981 році, а розірвано в 1996році.

3

Крім того, суду
першої інстанції треба було уточнити позовні вимоги і з'ясувати у позивача, з
чим пов'язане його звернення до суду і в чому полягає спір, який предмет спору
і хто заперечує проти його права на спільне майно - квартиру.

Згідно з ч.4
ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і
роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує
про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак суд першої
інстанції, вирішуючи спір, не звернув уваги на вимоги позивача і не з'ясував,
до чого фактично вони зводяться -
до визнання права власності на квартиру пропорційно частці паю в загальній
сумі, внесеного за квартиру паевого
внеску, чи до розподілу майна.

Крім того, суд
ухвалив рішення про відмову ОСОБА_1
у задоволенні вимог в частині визнання його членом кооперативу без наведення
мотивів та матеріального закону на обгрунтування своїх висновків.   -

Судова колегія
вважає, що суд і в цій частині не розглянув вимоги позивача і не з'ясував, за
який період часу він просив визнати його членом ЖБК - за минулий час
чи після реєстрації права власності на квартиру.

Згідно з п.5
ст.311 ЦПК
України рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий
розгляд, якщо суд розглянув не всі вимоги і цей недолік не був і не міг бути
усунений ухваленням додаткового рішення судом першої інстанції.

Під час нового
розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, всебічно і
повно встановити всі фактичні обставини справи на підставі об'єктивної оцінки,
наявних в ній доказів, з'ясувати дійсні права та обов'язки сторін і залежно від
встановленого правильно застосувати процесуально-правові норми та норми
матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також ухвалити
законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись
ст.ст.ЗОЗ, 304, 307,
311, 313-315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Армянського міського суду АР Крим
від 18.09.2006 року
скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до суду касаційної інстанції.