Справа №22-603/2007 р.                          Головуючий
у 1 -ій інстанції Помогайбо В.О.
13.                                               Суддя
- доповідач Дяченко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

17 липня 2007
року.

Колегія
судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у
складі:

Головуючого -
Дяченко В.М.

Суддів -
Трушкова М.М., Салявіна С.В.

При
секретарі - Фік К.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа : приватний нотаріус
Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору
дарування жилого будинку недійсним за апеляційною скаргою представника
відповідачки ОСОБА_4 та заявою про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 на
рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 7 травня 2007 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У
листопаді 2006 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до
відповідачки, який в подальшому уточнив.

Вказував,
що на праві приватної власності йому належав будинок АДРЕСА_1, а відповідачка є
його сусідкою, яка проживає у будинку АДРЕСА_2. На початку 2005 року
відповідачка запропонувала йому укласти з нею договір дарування його будинку,
пообіцявши придбати йому житло і здійснювати за ним догляд. Оскільки він за
віком і станом здоров*я потребує стороннього догляду, то він погодився з її
пропозицією і 11 березня 2005 року уклав з відповідачкою нотаріально
посвідчений договір дарування свого будинку. Але в подальшому відповідачка свої
обіцянки не виконала, житло йому не придбала і грошей для його придбання не
дала, а запропонувала йому проживати в її будинку і здійснювати за ним догляд.
Однак, після укладення договору, відповідачка переселила його із його ж будинку
в непридатний для проживання саманний сарай, де він мешкав до літа 2006 року, і
при цьому відібрала у нього паспорт, належного догляду за ним не здійснювала :
погано і не систематично його кормила, заставляла збирати порожні пляшки,
неодноразово разом із своїм співмешканцем била його. Оскільки у нього відсутній
паспорт, то він позбавлений можливості пройти судово-медичне освідчення для
фіксування побоїв і належним чином оформити інвалідність, а десь піти і
проживати в іншому місці він позбавлений можливості, оскільки не має іншого
житла.

Виходячи
з того, що він залишається зареєстрованим у своєму будинку, а тому фактично за
договором будинок відповідачці не передав; що внаслідок своєї юридичної
необізнаності і збігом тяжких для нього обставин він не усвідомлював, що за
договором дарування передача майна провадиться безоплатно, а такого наміру в
нього не було, оскільки іншого житла в нього немає, як і грошей для його
придбання; посилаючись на вимоги ст.ст. 717,230,233,216 ЦК України, позивач
просив суд визнати укладений ним з відповідачкою договір дарування будинку
недійсним.

Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 7 травня 2007 року позов було
задоволено, оспорюваний договір на підставі ст. 717 ЦК України визнано
недійсним,

сторони
повернуті в первісний стан і з відповідачки стягнуто судовий збір у сумі 142,64
грн. і витрати на ІТЗ в сумі 30 грн.

Не
погоджуючись з цим рішенням і посилаючись в апеляційній скарзі на
невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення норм матеріального
та процесуального права, безпідставне незастосування судом скороченого строку
позовної давності, представник відповідачки ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2, яка приєдналася
до апеляційної скарги, просять апеляційний суд скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні
позову.

Заслухавши
суддю-доповідача, представників відповідачки ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та відповідачку ОСОБА_2, які підтримали
доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_5, які
заперечували проти скарги, перевіривши матеріали справи у межах апеляційного
оскарження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без зміни
з таких підстав.

Згідно
зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом
встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що на початку 2005 року
між позивачем та відповідачкою була досягнута домовленість про укладання
договору дарування будинку АДРЕСА_1 на користь відповідачки, яка, в свою чергу,
зобов'язалася купити позивачу однокімнатну квартиру та сплатити йому різницю в
вартості будинку і квартири. 11 березня 2005 року між сторонами було укладено
нотаріально посвідчений договір дарування зазначеного будинку, але після цього
відповідачка не виконала умови досягнутої з позивачем домовленості, оскільки
квартиру йому не купила і грошей йому не сплатила.

Виходячи
з того, що при укладанні договору дарування будинку відповідачка зобов'язалася
придбати позивачу замість будинку однокімнатну квартиру, то, згідно ст. 717 ч.2
ЦК України, такий
договір не є договором дарування, суд першої інстанції дійшов висновку про
задоволення позову.

З таким
висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки
він відповідає обставинам справи і наданим доказам.

Згідно
зі ст. 717 ЦК України,
за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується
передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Договір,
що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку
дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно
ст. 203 ч.ч. 1,3,5 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має
бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно
до ст. 215 ч.1 ЦК України,
підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину
стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Із
матеріалів справи вбачається, що при укладанні договору дарування будинку
волевиявлення позивача не було вільним, не відповідало його внутрішній волі і
за своїм змістом цей договір не був спрямований на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним, оскільки іншого житла або коштів на його
придбання позивач не має, що, відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України, є
підставами для визнання цього договору недійсним.

Надходячи
такого висновку колегія суддів не може прийняти до уваги, як безпідставні,
доводи апеляційної скарги про незастосування судом скороченого строку позовної
давності, оскільки, згідно ст, 728 ЦК
України, позовна давність в один рік застосовується при розірвання договору
дарування, а не при визнанні його недійсним.

Інші
доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність прийнятого по
справі рішення, тому останнє, як таке, що постановлене з додержанням норм
матеріального і процесуального права, на підставі ст. 308 ЦПК України, підлягає
залишенню без зміни, а апеляційна скарга - відхиленню.

Керуючись ст.ст.
303,307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу представника відповідачки ОСОБА_4 та приєднавшоїся до неї відповідачки
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 7 травня 2007 року залишити без
зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом
двох місяців з цього моменту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України.