Справа
№22ц-717/07                       Головуючий в суді першої інстанції Космінін C.O.
Категорія 12                              Доповідач в суді апеляційної інстанції Медведєва Л.П.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2007 року                         Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного
суду Луганської області в складі:

Головуючого - Медведєвої Л.П.

Суддів                 - Васюкової  В.І.

Савченко   В.О. при секретарі  -
Москаленко О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду в М.Луганську справу за
апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1. -ОСОБА_2на
рішення Артемівського районного суду М.Луганська
від 07 грудня 2006 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5і ОСОБА_6про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, визнанні права власності на квартиру і про витребування
квартири у добросовісного набувача,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляціїйній
скарзі представник позивача ОСОБА_1. -
ОСОБА_2просить рішення суду скасувати,
посилаючись на порушення судом норм матеріального права, та ухвалити
нове рішення по суті справи, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5та ОСОБА_6про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування квартири у добросовісного набувача, в повному
обсязі.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1у визнанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 грудня 2005 року між
ОСОБА_1і ОСОБА_5, засвідченого приватним нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 і
зареєстрованого в реєстрі № 8356, у визнанні договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 17-січня 2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_5, засвідченого  приватним нотаріусом Луганського міського

нотаріального округуОСОБА_8. і
зареєстрованого в реєстрі №
107, у визнанні за ОСОБА_1права власності на квартиру АДРЕСА_1, витребуванні у
ОСОБА_5зазначеної квартири відмовлено за необґрунтованістю.

Заперечення на
апеляційну скаргу від інших осіб, які беруть участь у справі, до суду не
надані.

Позивачка у
судове засідання не з'явилася, причини неявки не повідомила, про час і місце
судового розгляду справи її оповіщено у вставленому законом порядку.

ВідповідачіОСОБА_3
ОСОБА_4., ОСОБА_6. у судове засідання не з'явилися, причини неявки не
повідомили, про час і місце судового розгляду справи їх оповіщено у
встановленому законом порядку.

У судовому
засіданні представник позивачки ОСОБА_2. апеляційну скаргу підтримав та
пояснив, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права,
виходячи з наступного. При тих обставинах, що невстановлені особи незаконно
заволоділи майном позивачки, а саме, квартирою, то суд повинен був визнати
договір купівлі-продажу квартири від 08
грудня 2005 року,
укладений між ОСОБА_1з боку продавця та ОСОБА_5 з боку покупця, недійсним. Така
угода відповідно до частини першої статті 215
Цивільного Кодексу України визнається недійсною з моменту її укладення. В
матеріалах справи є довідка №41/4-191 від 11 січня 2007 року Артемівського РВУ
МВС України в Луганській області про порушення кримінальної справи по факту заволодіння
шахрайським шляхом квартирою, яка належить ОСОБА_1, за ознаками злочину,
передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального Кодексу України.
Відповідач ОСОБА_3, якій
достовірно було відомо про те, що ОСОБА_1 не продавала своєї квартири, з метою
ухилення від повернення квартири власнику, через свого представника продала
квартиру ОСОБА_5. Остання і її чоловік ОСОБА_6придбали квартиру, яка викрадена
у ОСОБА_1, у ОСОБА_3, яка не мала-права на її відчуження. Суд першої інстанції
при ухваленні рішення не застосував норми статті 41 Конституції України, норми
статтей 203, 215,216,228,236 Цивільного Кодексу України та порушив норми статті
388 Цивільного Кодексу України.

Відповідач
ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги
та пояснила, що вона купила квартиру на законних підставах, заплатила за неї
гроші, не могла передбачити, що ця квартира буде „проблемною". Просила
відхилити апеляційну скаргу на рішення суду та залишити його без змін.

Представник
відповідача ОСОБА_5 - адвокатОСОБА_9
у судовому
засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і пояснила, що у
судовому засіданні встановлено, що позивачка здала належну їй

квартиру
в найом, тобто, квартира
вибула з володіння позивачки не по її волі, а вона сама здала її в найом.
Таким чином, якщо майно вибуло з володіння власника по волі останнього, а потім
незаконно було відчужено, то добросовісного покупця цього майна не можна
позбавляти права власності.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника позивачки,
відповідача ОСОБА_5 та її представника, дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість
рішення, колегія суддів встановила наступне.

Звернувшись до
суду до відповідача ОСОБА_3 з позовною
заявою про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і витребування
квартири від добросовісного набувача, позивачка ОСОБА_1у викладенні обставин,
якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, зазначила, що 10 липня 2002 року за
договором купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_10квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1.
Договір було засвідчено приватним нотаріусом, вона зареєструвала в БТІ право
власності на квартиру. 18 квітня 2005 року її мати - ОСОБА_11з її відома і
згоди здала квартиру в найом ОСОБА_12та її
чоловікові / зі слів ОСОБА_12/. 18-го числа кожного місяця вона або її
мати приїджали на квартиру і отримували від квартирантів орендну плату за
користування квартирою. Коли 18
грудня 2005 року
вони в черговий раз приїхали за орендною платою, то виявили, що на вхідної
двері замінено замок і квартиранти відсутні. Вони залишили записку з номером
домашнього телефону, щоб з ними зв'язались. На початку січня 2006 року їм додому
зателефонував чоловік і повідомив, що він власник квартири і що в грудні 2005 року він придбав
цю квартиру за договором купівлі-продажу. Під час зустрічі з ним вияснилось, що
його звати ОСОБА_4, він є чоловіком ОСОБА_3, яка придбала начебто у неї 08 грудня 2005 року зазначену
квартиру за договором купівлі-продажу. При цьому вияснилось, що вона / позивачка / не схожа на
дівчину, яка продала їм квартиру і відомості про паспорт, які зазначені в
договорі купівлі-продажу, не відповідають даним її паспорта. Просила визнати
договір купівлі-продажу ВСК №
542040 квартири, розташованій за адресою : АДРЕСА_1,
укладений 08 грудня 2005 року між
ОСОБА_1і ОСОБА_5, засвідченого приватним нотаріусом, недійсним, і витребувати у
ОСОБА_3 вказану квартиру.

В подальшому представник позивачки ОСОБА_1. - ОСОБА_2подав до суду до
відповідачів ОСОБА_3 і

ОСОБА_5додаткову позовну заяву про визнання
договорів

купівлі-продажу
квартири     недійсними,    витребування     квартири                           від

добросовісного
набувача, в якій у викладенні обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги,
вказав, що особа, яка видала себе за позивачку у справі, навмисно   ввела в оману відповідачку ОСОБА_5., то
угода між

ними згідно із статтею 230 Цивільного
Кодексу України визнається судом недійсною, як укладена під впливом обману. 19 січня 2005 року на підставі
ухвали суду на квартиру було накладено арешт. Однак, не дивлячись на те, що
ОСОБА_3 і її чоловіку ОСОБА_4. було відомо про права ОСОБА_1. на квартиру і що
вона була викрадена у неї, ОСОБА_3 видала 14
січня 2005 року
ОСОБА_13довіреність з правом продажу квартири, який 17 січня 2006 року продав її
ОСОБА_5. Таким чином, відповідачкаОСОБА_3 порушивши вимоги ст.659 Цивільного
Кодексу України, утаїла від відповідачки ОСОБА_5 наявність прав третіх осіб на
квартиру, і відповідно до вимог статті 230 Цивільного Кодексу України така
угода визнається судом недійсною. Просив визнати договір купівлі-продажу ВСК №542040 квартири,
розташованої за адресою :
АДРЕСА_1, укладений 08
грудня 2005 року між
ОСОБА_1з боку продавця і ОСОБА_5, з боку покупця , засвідченого приватним
нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_14., недійсним,
визнати за ОСОБА_1право власності на квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1 , і витребувати у
ОСОБА_5квартиру, розташовану за адресою :
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1.

За результатами
розгляду цивільної справи судом першої інстанції були встановлені наступні
обставини.

Так, судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_1. 10 липня 2002 року придбала за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1. 18 квітня 2005 року її мати з її відома та згоди, здала по
договору оренди спірну квартиру. До грудня 2005 року вона одержувала
гроші за користування житлом. 18 грудня 2005 року позивачка та її мати прийшли до
квартирантів, але вони були відсутні, а дверний замок був заміненим. У подальшому
їй стало відомо,, що квартира була продана ОСОБА_3 від її імені. В особах, які
були у приватного нотаріуса при укладені договору купівлі-продажу, вона
впізнала своїх квартирантів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачка
ОСОБА_1. стосовно своєї волі здала в оренду свою квартиру особам, які потім уклали договір купівлі-продажу
від її імені, тому вона не має право на задоволення свого позову. В неї
є можливість звернутися за відшкодуванням збитків. В даному випадку ОСОБА_3 є
добросовісним набувачем цього майна.
Договір купівлі-продажу даної квартири від 17.01.2006 року між ОСОБА_3. та
ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського
нотаріального округуОСОБА_8.,
відповідає нормам цивільного законодавства України / ст.ст.203,204,209 ЦК України/ і
також не може бути визнаний недійсним.

Спір судом
першої інстанції вирішено на підставі ст.388 ЦК України.

За наслідками
розгляду апеляційної скарги колегія суддів визнала, що судом першої інстанції
рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до
ч.З ст.203 ЦК України, яка передбачає загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути
вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК
України, яка визначає правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні
правочину вимог закону, підставою недійсності правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною /сторонами /
вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено у
судовому засіданні, ОСОБА_1., як власник квартири АДРЕСА_1, на підставі
договору купівлі-продажу від 10 липня 2002 року, була позбавлена права власності
на квартиру в результаті злочину. За фактом незаконного заволодіння
квартирою, що належить позивачці, СВ Артемівського РВУ ЛМУ УМВС України в
Луганській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину,
передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, як шахрайство - заволодіння чужим майном
або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Судом першої
інстанції були досліджені докази, надані позивачем у підтвердження своїх
позовних вимог, та підтверджують факт викрадення у позивачки належної їй
квартири, а саме : копії підроблених паспорта і довідки про присвоєння
ідентифікаційного номеру, копії довіреностей, виданими на підставі цих
документів, копія договору купівлі-продажу, в якому вказано ідентифікаційний
номер позивачки, який не відповідає дійсному, копія дублікату договору
купівлі-продажу, одержаного за довіреністю, в якій зазначені дані про
підроблені паспорт і ідентифікаційний номер позивачки, копія справжнього паспорту позивачки і копія довідки про присвоєння їй ідентифікаційного
номеру, однак, оцінки цим доказам судом відповідно до вимог ст.212 ЦПК України
не дано.

Відповідно до
ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема
тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, у виконаній роботі, наданій
послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Висновок   місцевого   суду
в   ухваленому   рішенні
на   ту   обставину,
що позивачка передала майно у володіння   особам за договором оренди по своїй

волі, які потім уклали договір купівлі-продажу від її
імені, і на цих підставах не має права на задоволення свого позову, не
відповідає вимогам закону.

Так, відповідно
до ч.1 ст.759 ЦК України за
договором найму /оренди/ наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві
майно у користування за плату на певний строк.

А відповідно до ч.1 ст.810 ЦК
України, яка передбачає договірні зобов'язання за договором найму /оренди/
житла, за цим договором одна сторона -
власник житла / наймодавець
/ передає або
зобов'язується передати другій стороні /
наймачеві / житло
для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно зі ст.815
ЦК України в обов'язки наймача входить тільки ви користувати житло лише для
проживання, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному
стані, своєчасно вносити плату за житло.

Таким чином, за
договором найму /оренди/ наймач не наділений правом розпоряджатися майном
наймодавця.

Письмові докази,
яким суд першої інстанції не дав належну оцінку, свідчать про те, що
„ОСОБА_12" і „ОСОБА_14", використовуючи підроблені паспорт та
ідентифікаційний номер на ім'я позивачки, шахрайським шляхом заволоділи правом власності на квартируАДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_1., і видаючи себе за власника, продали квартиру 08.12.2005 р. ОСОБА_3.
Таким чином квартира була викрадена у її власника,
однак, не вибула з власності по її волі, як зазначено в оскаржуваному рішенні.
Під час передачі квартири в оренду, шахраям не були передані правовстановлюючі
документи на квартиру, не були делеговані повноваження на право відчуження
квартири, так само, як не було передано і право власності на неї. Саме тому
„ОСОБА_12" і „ОСОБА_14" використовували підроблені документи для
відновлювання правовстановлюючих документів для укладення договору
купівлі-продажу.

Зазначені обставини
у справі підтверджуються поясненнями позивачки ОСОБА_1., показаннями свідків
ОСОБА_10та приватного нотаріуса ОСОБА_7., довідкою прокурора Артемівського
району М.Луганська про порушення кримінальної справи за фактом заволодіння
квартирою за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,
відновленим дублікатом договору купівлі-продажу, довіреністю, виданої на
підробленому паспорті.

Відповідно до ст..228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина...
Правочин, який порушує публічний порядок, є
нікчемним. Згідно ст.336 ЦК України нікчемний правочин або право чин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, відповідачі
ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6., які є добросовісними набувачами, придбали
квартиру, викрадену у ОСОБА_1.,
у особи / ОСОБА_3/, яка не мала
права її відчужувати.

Відповідно до
вимог ст. 338 ЦК
України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати /добросовісний набувач /, власник має
право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно було викрадене у
власника або вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

При викладених
обставинах суд першої інстанції не встановив правовідно­сини між сторонами у
справі, відмовляючи у позові, порушив норми ст.388 ЦК України, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

На підставі
наведеного    колегія суддів прийшла до
висновку, що порушені права позивачки, як власника.

Відповідно до
ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини,
ратифікованого Законом №
475/97-ВР від 17.07.97.,
кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і
на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.41
Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися
своєю власністю... Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право власності є непорушним.

Відповідно до
ст.2 Закону України „Про власність „
, введеного в дію постановою Верховної Ради України №885-ХП від 26 березня
1991 року / з подальшими змінами / право власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право
власності в Україні охороняється законом.

Враховуючи
викладене , відповідно
до вимог ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції повинно скасувати і
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Керуючись
ст.ст.209,303,307,309,314,315 ЦПК України,

ВИРІШИЛА
:

Рішення
Артемівського районного суду М.Луганська від 07 грудня 2006
року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5і
ОСОБА_6про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнанні права
власності на квартиру і про витребування квартири у добросовісного набувача,
скасувати і ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_1до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5і ОСОБА_6про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, визнанні права
власності на квартиру і про витребування квартири у добросовісного
набувача, задовольнити повністю.

Визнати договір
купівлі-продажу ВСК №542040
квартири, розташованої за адресою :
АДРЕСА_1, укладений 08
грудня 2005 року між
ОСОБА_1з боку продавця і ОСОБА_5, з боку покупця , засвідченого приватним
нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_7., недійсним.

Визнати за
ОСОБА_1право власності на квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1.

Витребувати у
ОСОБА_5квартиру, розташовану за адресою :
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду
України.