Справа
№2-214/07                                                                                    Копія
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31
січня 2007 року Кіровський
районний суд М.Кіровограда в складі:

головуючого судді -
Куценка О. В. при секретарі -
Гуйван О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням та вселення та зустрічній позовній заяві ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та визнання особи такою, що не набула право
проживання, -

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить зобов'язати відповідача
не чини перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача передати ключі від квартири та вселити його до спірної квартири.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить
зобов'язати відповідача забрати належні йому речі із спірної квартири та
визнати ОСОБА_1 таким, що не має права
користування спірною квартирою.

ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовує тим, що він є колишнім членом сім'ї
власника квартири, не втрачав право користування спірною квартирою, сам є
власником квартири, оскільки сплачував членські внески за квартиру, особисто
приймав участь у її добудові. Однак, відповідач перешкоджає в користуванні квартирою, змінила замки на вхідних дверях і не
впускає в квартиру.

Стосовно розірвання шлюбу, зазначає, що шлюб було розірвано фіктивно, задля
збереження можливості отримати дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. В спірній квартирі проживав постійно.

ОСОБА_2, заперечуючи проти даної позиції, вказує, що квартира набувалася
нею особисто за власні кошти і кошти її батьків, відповідач жодним чином не
приймав участь у набутті квартири, має інше житло на праві приватної власності.
Після розірвання шлюбу відповідачу було
надано право користування квартирою як тимчасовий мешканець, оскільки на
той час він був без роботи. Однак, так як відповідач почав вести себе агресивно
відносно неї та її дочки, позивач змушена була вирішувати питання про виселення
відповідача з квартири. На підтвердження своєї позиції по зустрічній позовній
заяві, позивач зазначає, що до даного часу, в її квартирі перебувають речі, які належать ОСОБА_1 і знаходяться на
відповідальному зберіганні ОСОБА_2 Наявність цих речей перешкоджає у
вільному користуванні квартирою, в той же час відповідач не бажає їх забирати
собі. Часта агресивна поведінка відповідача також, на її думку, перешкоджає в
користуванні квартирою. Оскільки квартира набута не в період шлюбу, ОСОБА_1
користувався нею як тимчасовий мешканець,
при цьому він зберігав право на інше житло, тому, на думку ОСОБА_2, він не
набував права користування жилим приміщенням.

Свідок ОСОБА_3 пояснив
суду, що ОСОБА_1 дійсно був членом ЖБК, приймав участь у його
роботі, особисто ремонтував квартиру. Вважає, що шлюб було розірвано фіктивно, оскільки ОСОБА_1 мав
іншу житлову площу.

Аналогічні пояснення суду дав свідок ОСОБА_4, пояснивши
також, що зі слів позивача йому відомо, що відповідач не пускала проживати у
квартирі.

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що, оскільки членські внески за квартиру було виплачено, в
основному батьками ОСОБА_2, тому існувала усна домовленість з ОСОБА_1 про те, що він не буде мати жодних
претензій до квартири.

Заслухавши пояснення сторін, свідків дослідивши письмові
матеріали справи, суд встановив наступне.

Виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 21.04.1995 року ОСОБА_2 та члену її сім'ї ОСОБА_6 було видано ордер на жиле приміщення
НОМЕР_1.
Згідно рішення Кіровоградського
міськвиконкому НОМЕР_2 ОСОБА_2
25.11.2002 року
отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, єдиним власником спірного майна є ОСОБА_2 Посилання позивача
на те, що він особисто сплачував членські внески за дану квартиру, приймав участь у її ремонті не доводять факт
виникнення у нього права власності на дану квартиру. Окрім того, питання про
визнання недійсними ордеру, свідоцтва про право власності позивачем не
ставилося і інші правовстановлюючі документи суду не надавалися.

Таким чином, суд вважає неможливим зобов'язати відповідача усунути перешкоди
в розпорядженні спірною квартирою, так, як розпоряджатися майном може лише власник, або інша особа за дорученням
власника. Посилання позивача на ст. ст. 386, 391 ЦК України є безпідставними, оскільки вони стосують прав власника, до якого
позивач не відноситься.

Помилкові посилання позивача і на ст. 156 ЖК України, яка
вказує, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права
членам сім'ї користуватися займаним житловим приміщенням, оскільки на момент
розірвання шлюбу ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 не проживали в спірній квартирі, так, як вона ще знаходилася в стадії будівництва, а відтак, жоден з них, на
той час, не міг набути права користування спірним приміщенням і
відповідно зберегти це право у випадку розірвання шлюбу.

Суд погоджується з позицією відповідача, про те, що особа, яка вселилася до
наймача як член сім'ї не набуває права користування займаним жилим приміщенням,
якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у
будинку державного чи громадського житлового фонду. На момент дачі відповідачем
згоди на проживання позивача в спірній квартирі, дана квартира не перебувала
приватній власності і відповідач була наймачем даної квартири, а свідоцтво про
право власності видано лише у 2002 році. Згідно довідки
ОКП "КООБТІ" на 1995 рік позивач був
зареєстрований АДРЕСА_2, яка перебувала у
державному житловому фонді до 26.02.1997 року. Таким чином, суд
приходить до висновку, про те, що позивач не набував права користування спірним
жилим приміщенням. Подальша зміна житлового фонду квартир не змінює
правовідносини сторін.

Таким чином, в задоволенні позовної заяви необхідно
відмовити.

Вирішуючи питання стосовно зустрічної позовної заяви суд виходить з
наступного.

Речі, які перебувають на зберіганні ОСОБА_2 можуть бути передані лише за
участю державного виконавця і залежить не лише від волі ОСОБА_1 Тому, суд не

може зобов'язати відповідача по
зустрічній позовній заяві забрати речі, оскільки це стосується осіб, які не є
сторонами по справі.

Зобов'язання ОСОБА_1 припинити протиправні дії в перешкоджанні у
використанні права власності не підлягають задоволенню, оскільки можлива
протиправна поведінка відповідача викликана даним судовим спором і наявність з
його боку претензій не вказують на перешкоджання користування власністю. Дані
факти можуть бути предметом розгляду в кримінальному порядку чи
адміністративного матеріалу.

Вимога про визнання ОСОБА_1 таким, що не набув права користування жилим приміщенням є протилежними вимогам позивача
по основній позовній заяві. Оскільки судом відмовлено в задоволенні
основного позову у зв'язку з не набуттям права користування жилим приміщенням,
тому автоматично це свідчить про відсутність такого права.

За таких обставин позовні вимоги по зустрічній позовній заяві також не
підлягають задоволенню.

Судові витрати слід залишити по
фактично понесеним.

На підставі ст. 64, 65, 98, 156 ЖК України, ст.386, 391 ЦК України, керуючись ст. 83,
88, 213-215 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні жилим приміщенням та вселення - відмовити.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням та визнання особи
такою, що не набула право проживання - відмовити.

Судові витрати залишити по фактично
понесеним.

На рішення може бути апеляційну скаргу протягом одного місяця з дня його
проголошення шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом перших
10-ти діб та апеляційної скарги протягом наступних 20-ти діб.