У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

7 березня  2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Гнатенка А.В.,

суддів:

Берднік  І.С., Данчука В.І.,

Григор'євої Л.І., Косенка В.Й.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1в своїх
інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_4про
відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1на
рішення Стаханівського  міського суду
Луганської області від 9 березня 2004 року та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області від 17 травня
2004 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2003 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, в якому просила в порядку ст.ст. 450, 456, 457 ЦК УРСР
визнати її та неповнолітнього ОСОБА_2 утриманцями померлого ОСОБА_5та стягувати
з відповідачів щомісячно на її користь по 241 гривні 33 копійки довічно й на
користь ОСОБА_2 по 241 гривні 33 копійки до досягнення ним 18 років у рахунок
відшкодування заподіяної втратою годувальника шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що 31
травня 2003 року автомобілем ВАЗ-21063, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням
ОСОБА_4., який належить на праві власностіОСОБА_3., був смертельно травмований
її чоловік - ОСОБА_5 На момент смерті ОСОБА_5 був опікуном свого
неповнолітнього онука, ОСОБА_2, та єдиним годувальником сім'ї. Оскільки після
його смерті ні позивачці, яка отримує пенсію за віком у розмірі 150 гривень, ні
неповнолітньому ОСОБА_2, якому з 2002 року призначено пенсію у зв'язку з
втратою батьків у розмірі 61 гривні 71 копійки, не були призначені пенсії, а
відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодовувати заподіяну
шкоду, ОСОБА_1 просила задовольнити позов саме з володільця джерела підвищеної
небезпеки - ОСОБА_3

У ході розгляду справи за клопотанням відповідача ОСОБА_3
до участі у справі в якості другого відповідача судом притягнутий ОСОБА_4, який
безпосередньо керував автомобілем.

Рішенням Стаханівського міського суду Луганської області
від 9 березня 2004 року позов задоволено, визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_1
утриманцями загиблого ОСОБА_5, постановлено стягувати з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 по 241 гривні 33 копійки, починаючи з 1 червня 2003 року, до досягнення
ним 18 років та на користь ОСОБА_1 по 241 гривні           33 копійки, починаючи з 1 червня
2003 року, довічно.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Луганської області від 17 травня 2004 року рішення
суду першої інстанції змінено: у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено,
позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задоволено частково:
постановлено визнати ОСОБА_2 утриманцем померлого ОСОБА_5, стягувати з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 по 25 гривень 91 копійці щомісячно, починаючи з 1 червня
2003 року, до досягнення ним 16 років, а у випадку продовження навчання - до 18
років.

ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду України з
касаційною скаргою, в якій  просить
скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду
першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм
процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,
зокрема: ст.ст. 440, 456 ЦК УРСР, наполягаючи на повному відшкодуванні
шкоди.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Місцевий суд стягуючи з ОСОБА_3 як володільця джерела
підвищеної небезпеки - транспортного засобу, яким було заподіяно смерть
потерпілому ОСОБА_5, на користь дружини потерпілого,               ОСОБА_1 та його онука, ОСОБА_2,
щомісячні платежі в рахунок відшкодування шкоди, та апеляційний суд, стягуючи  платежі лише на користь ОСОБА_2, виходили з
того, що відповідальність за заподіяну шкоду згідно з правилами ст.ст. 450,
456, 457 ЦК УРСР повинен нести володілець джерела підвищеної небезпеки, тобто
ОСОБА_3 Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_4, який не мав
прав на управління даною категорією транспортних засобів, дав дозвіл на
управління автомобілем його батько - ОСОБА_3, якому належить автомобіль. У
зв'язку з наведеним органом досудового слідства відмовлено в порушенні
кримінальної справи щодо   ОСОБА_4. за відсутністю
в його діях складу злочину, передбаченого ст. 289 КК України (незаконне
заволодіння транспортним засобом) (а.с. 40 кримінальної справи).

Проте з такими висновками судів погодитися не можна з
таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 202-1, 203 ЦПК України 1963 року,
чинного на час ухвалення судових рішень, при ухваленні рішення суд, крім
іншого, приймає рішення щодо наявності обставин (фактів), якими обґрунтовуються
вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, наявності інших
фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, а також доказів на їх
підтвердження, правовідносин, зумовлених встановленими фактами, правової норми,
яка регулює ці відносини. У рішенні суду повинні також зазначатися встановлені
судом факти і відповідні їм правовідносини, наявність порушення прав і свобод,
за захистом яких спрямоване звернення до суду, чи невиконання зобов'язань або
інші підстави щодо задоволення вимог.

Як убачається з матеріалів справи, причиною смерті
ОСОБА_5 став наїзд на нього автомобіля ВАЗ-21063, номерний знак НОМЕР_1, який
належитьОСОБА_3. Разом з тим, у момент дорожньо-транспортної пригоди за кермом
указаного транспортного засобу знаходився повнолітній син відповідача -
ОСОБА_4, який керував автомобілем без посвідчення водія категорії “В”, що
дозволяє керування легковими автомобілями, без реєстраційних документів на
транспортний засіб.

Вироком Стаханівського міського суду Луганської області
від 20 листопада 2003 року ОСОБА_4. визнано винним у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді
позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними
засобами на 2 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України засудженого звільнено
від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки. Із засудженого на
користь  ОСОБА_1 стягнуто 2 500 гривень
моральної шкоди, а також 1 013 гривень на користь Стаханівської центральної
міської лікарні за лікування потерпілого          ОСОБА_5

Тобто за наявності встановленої вироком суду вини
ОСОБА_4., який керував автомобілем під час дорожньо-транспортної пригоди, у
смерті потерпілого суди постановили стягувати заподіяну матеріальну шкоду не з
винної особи, а лише з володільця джерела підвищеної небезпеки.

При цьому суди не врахували роз'яснень, даних у п. 3
постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6  «Про практику розгляду судами цивільних справ
за позовами про відшкодування шкоди» (з відповідними змінами), згідно з якими
володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим
джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних
дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії,
відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної
небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена
належна охорона тощо), відповідальність з шкоду, заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим
джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Крім того, на порушення положень ст. ст. 203, 208 ЦПК
України 1963 року (ст. 215 ЦПК України 2004 року) у рішенні суду повинні бути
висновки по суті позовних вимог відносно кожного з відповідачів у справі.
Притягнуши до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_4., ніякого висновку
щодо нього суд першої інстанції не зробив, а апеляційний суд на це не звернув
уваги.

За таких обставин у силу вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК України
постановлені судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд у суд першої інстанції.

При новому розгляді справи суду слід з'ясувати характер
спірних правовідносин, правовідносини сторін у справі, обставини, за яких
автомобіль вибув з володіння його володільця, та ухвалити законне й
обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1задовольнити
частково.

Рішення Стаханівського  міського суду Луганської області від 9
березня 2004 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області від 17 травня 2004 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд у суд першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

І.С. Берднік

В.І. Данчук

Л.І. Григор'єва

В.Й. Косенко