н е м    у к р а  ї н и
28 листопада 2007 року                                                           м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:
головуючого   Патрюка М.В.,
суддів:            Берднік І.С.,                                     Прокопчука Ю.В.,
Костенка А.В.,                                     Пшонки
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною третейської угоди,
скасування рішення третейського суду та визнання права власності на квартиру,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці
від 16 жовтня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30
січня          2007 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2006 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, в якому ставила
вимогу про визнання недійсним рішення третейського суду від 22 грудня 2005
року, яким визнано дійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 2
серпня 2005 року, укладений між нею та ОСОБА_2, і визнання за нею права
власності на спірну квартиру.
У жовтні 2006 року ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги й просила визнати
недійсною третейську угоду, укладену між нею та
ОСОБА_2, недійсним рішення третейського суду від 22 грудня 2005 року та
визнати за нею право власності на спірну квартиру.
Рішенням  Ленінського районного суду
м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Вінницької області від 30 січня 2007 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування судових рішень і
ухвалення нового рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та стосуватися питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної тощо), які мають значення
для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин тощо.

Судові рішення у справі ухвалені з порушенням цих норм та без урахування п.
6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року № 11 (зі
змінами) “Про судове рішення” про те, що, встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в
позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений.

Зокрема, суд неповно з'ясував обставини щодо оскаржуваного рішення
третейського суду; доводам і доказам ОСОБА_1 про розгляд справи третейським
судом на підставі сфальсифікованих документів оцінки не дав, замість
дослідження доказів (ст. ст. 185, 189 ЦПК України) обмежився оголошенням
матеріалів справи та, не звернувши уваги на доводи ОСОБА_1 про те, що про
наявність рішення третейського суду вона дізналася при ознайомленні з іншою
цивільною справою, не з'ясував цих обставин; не перевірив причин пропуску
строку звернення до суду і, не роз'яснивши позивачці положень щодо дотримання
строку звернення до суду та можливості поновлення такого строку, обмежився
констатацією пропуску строку та необхідності відмови в позові з цих підстав.

Наведене роз'яснення Пленуму Верховного Суду України щодо можливості відмови в позові з
підстав пропуску строку для звернення з позовом тільки в разі його пропущення
без поважних причин судом не враховане.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Винятків для застосування апеляційним судом ст. ст. 213, 214 ЦПК України
главою 1 розділу V цього Кодексу не передбачено.

Усупереч цим нормам замість усунення порушень, допущених судом першої
інстанції, апеляційний суд неповно з'ясував доводи апеляційної скарги щодо
дотримання ОСОБА_1 строку оскарження рішення третейського суду і, не дослідивши
надані нею докази з цього питання, обмежився висновком про ненадання позивачкою
переконливих доказів поважності причин пропуску строку, не зазначивши, у чому
полягає непереконливість доказів про те, що, дізнавшись про наявність рішення
третейського суду 21 квітня 2006 року, ОСОБА_1 до суду звернулася до спливу
визначеного ст. 51 Закону України “Про третейські суди” тримісячного строку.

За таких обставин судові рішення у справі підлягають скасуванню з передачею
справи на розгляд суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року та
ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 30 січня 2007 року скасувати, а
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

І.С. Берднік

А.В. Костенко

Ю.В. Прокопчук

М.П. Пшонка