Апеляційний суд Кіровоградської області
Справа №
22-1607 - 2007 р.                   Головуючий
у суді І інстанції  Кабанова В.В.
- 34                                          Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01
серпня 2007 року Колегія судців судової палати в цивільних справах Апеляційного
суду Кіровоградської області в складі:

головуючого -
судді - Кіселик С.А.

суддів - Франко В.А., Суржик М.М.

при секретарі -
Салабай М.В.

розглянула у
відкритому судовому засіданні  в м.  Кіровограді
цивільну справу  за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда    від
30 травня 2007 року.

ВСТАНОВИЛА:

В травні
2006 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1, третя особа
ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя та виплату компенсації.

Обґрунтовуючи
позов, позивачка зазначила, що 15 червня 1990 року між нею та відповідачем
укладено шлюб. Спільне життя, через різні погляди, не склалося. Почалися
сварки. Подальше спільне життя та збереження сім'ї неможливе. Відповідач, у
добровільному порядку, на розірвання шлюбу не погоджується.

Під час
проживання у шлюбі, позивачкою, відповідачем та сином позивачки ОСОБА_4.
придбано 7/10 жилого будинку з надвірними спорудами, що розташований у
містіАДРЕСА_1, який є спільною власністю і підлягає поділу.

У зв'язку
із неможливістю проживання в одному приміщенні з відповідачем та враховуючи, що
його частка у спільному майні є не значною, просить суд визнати за нею право
власності на придбане під час шлюбу майно, 7/10 жилого будинку з надвірними
спорудами, що розташований у мАДРЕСА_1 і є частково спільною сумісною
власністю. Стягнути з позивачки на користь ОСОБА_1 компенсацію за належну йому
частку у спільному майні, вказаному домоволодінні.

Крім
того, позивач зазначила, що у спільній сумісній власності подружжя знаходиться
дачний будинок, який розташований у с
Овсяниківка Кіровоградського району, є придатним для проживання і підлягає
поділу. А тому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на цей будинок,
стягнувши із нього на користь позивачки компенсацію за належну їй частину в
даному спільному майні.

В
листопаді 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування частиною жилого будинку.

Просив
прийняти зустрічний позов до спільного розгляду із первинним. Виділити йому в
користування кімнату площею 9,3 кв.м., а ОСОБА_2кімнату площею 13,9 кв.м.
Кухню, ванну кімнату, коридори, прибудови, гараж, сараї, вбиральню залишити в
загальному користуванні.

Рішенням
Кіровського районного суду міста Кіровограда від 30 травня 2007 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4, про розірвання шлюбу та поділ майна
задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 46/100 частини будинку АДРЕСА_1 та стягнуто із неї на
користь ОСОБА_1. замість його 23/100 частини в спільному сумісному майні
подружжя - 46/100 частини будинку АДРЕСА_1 - 7900 грн. 70 коп. Визнано за
ОСОБА_1 право власності на дачний будинок, який придатний для проживання та
розташований у с Овсяниківка
Кіровоградського району та стягнуто з ОСОБА_1. грошову компенсацію на користь
ОСОБА_2 замість 1/2 частини у спільному сумісному майні подружжя - дачного
будинку у селі Овсяниківка Кіровоградського району - 4958 грн. 50 коп. В задоволені
зустрічного позову відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2. судові
витрати в сумі 781 грн.

Не
погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 просить його скасувати та
ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Апелянт
вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права і
неправильно застосував норми матеріального права, зробивши висновки, які не
відповідають фактичним обставинам справи. А саме: суд порушив вимоги ч.1,4
статті 41 Конституції України та позбавив відповідача власності, проти його
волі. Надавши без згоди відповідача компенсацію за належну йому частину
будинку, що є його та позивачки спільною сумісною власністю, суд порушив вимоги
частини 4 статті 71 СК України та частини 2 статті 364 ЦК України. Крім того,
при ухваленні рішення, суд безпідставно зменшив його частку у праві спільної
сумісної власності із 7/30 до 23 /100, тобто на 1/300. Суд не прийняв до уваги
висновок № 73/21 судової будівельно - технічної експертизи від 15.03.2007 року,
згідно якого існує можливий варіант користування 7/10 частини жилого будинку, з
врахуванням встановленого порядку користування з червня 2003 року та фактичного
проживання двох осіб в частині будинку. Визнавши за відповідачем право
власності на дачний будинок суд порушив вимоги ч.2,3 статті 331 ЦК України, так як
дачний будинок на даний час є самовільною спорудою і не прийнятий в
експлуатацію. Суд порушив вимоги державних будівельних норм 79-92, відповідно
до яких дачний будинок не є жилим приміщенням і не може бути основним місцем
проживання. При цьому суд також не прийняв до уваги висновок №332/3 судової
будівельної експертизи згідно якого дачний будинок не придатний для проживання.

Розглянувши
справу в межах апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню із наступних підстав.

В своїй
апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом частин 1 та 4 статті
41 Конституції України згідно яких ніхто не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Колегія
судів не вбачає порушення судом норм Конституції України, оскільки частиною 5
статті 41  Конституції України
передбачено примусове відчуження об'єктів

права приватної власності
на підставі   і у порядку,
встановленому   законом, за умови
попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Частиною
2 статті 71 СК України передбачена можливість присудження неподільної речі
одному із подружжя. При цьому частина 4 статті 71 СК України дозволяє
присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві
спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок у випадках
передбачених Цивільним Кодексом України.

Згідно
п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок» від 4
жовтня 1991 року ( з наступними змінами) за неможливістю поділу будинку, що є
спільною сумісною власністю подружжя у відсутності згоди подружжя щодо способу
поділу спільного майна, суд з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей і
правомірних інтересів одного із подружжя, покладає на нього обов'язок
компенсувати право на частку будинку одного із подружжя за рахунок іншого
спільного майна або грошима.

Задовольняючи
позов ОСОБА_2., суд першої інстанції виходив із принципів права, які закріплено
у статті 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності.
Суд врахував неможливість поділу житла в натурі, неможливість спільного
проживання сторін та претензії третьої особи.

Таким
чином доводи апелянта про порушення судом частин 1 та 4 статті 41 Конституції
України є безпідставними і не грунтуються на Законі.

Безпідставними
є також доводи апелянта про порушення судом вимог частини 4 статті 71 та
частини 2 статті 364 ЦК України.

Оскільки
в позові ОСОБА_2 мова іде про примусове відчуження об'єкту права приватної
власності, то суд першої інстанції правильно не застосував до спірних
правовідносин норми статті 364 ЦК
України, так-як приписами даної статті встановлюється право співвласника на
виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності та порядок такого
виділу коли таке виділення ініціює співвласник, що виділяється, так саме і
питання щодо згоди співвласника на компенсацію, що регулюється даною статтею
стосується випадків коли особа, якій сплачується компенсація сама ініціює виділ
своєї частки майна.

Колегія
суддів дійшла правильного висновку і щодо неможливості встановлення права
користування лише двома співвласниками майном, яке належить їм та третій особі
і правильно відмовив у зустрічному позові, оскільки при його задоволені будуть
порушені права третьої особи. Встановити порядок користування 7/10 жилого
будинку з надвірними спорудами з урахуванням кількості співвласників тобто
трьох осіб, технічно не можливо ( висновок експерта № 73/21 судової будівельно
- технічної експертизи а.с. 77)

Суд
першої інстанції правильно визначив суму, що підлягає компенсації за частину
будинку АДРЕСА_1 і стягнув із ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. 7900 грн. 70 коп.,
що є 1/3 від загальної суми належної сторонам частини будинку.

Безпідставними
є також доводи апелянта, що суд першої інстанції в порушення норм діючого
законодавства виділив ОСОБА_1. дачний будинок, який не може бути житлом.

Статтею
379 ЦК України
визначається, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші
приміщення, призначені та придатні для постійного проживання

в них.

Згідно
висновку № 332/3 судової будівельно - технічної експертизи ( а.с.36) дачний
будинок придатний для проживання за умови завершення внутрішніх оздоблювальних
робіт та введення його в дію, а тому посилання апелянта на даний висновок щодо
непридатності будинку для проживання є безпідставним.

Дані
умови щодо завершення внутрішніх оздоблювальних робіт та введення будинку в
дію, не є такими, що не можуть бути виконані.

Крім
того даний будинок є звичайним житловим будинком, що розташований у сільській
місцевості. Раніше використовувався сторонами для сезонного проживання і тому
позивачкою та судом помилково названий дачним.

Таким
чином, враховуючи вищенаведене, колегія судців дійшла висновку, що суд першої
інстанції дійшов правильного висновку щодо правовідносин, що виникли між
сторонами та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють дані
правовідносини.

Не
знайшла колегія суддів також і порушень, судом першої інстанції, норм
процесуального права.

Згідно
частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи
вищенаведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія
судців,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу   ОСОБА_1 відхилити. Рішення   Кіровського районного суду міста
Кіровограда     від 30 травня 2007 року
залишити без змін.

Ухвала
суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення, але може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом двох місяців з часу набрання нею
чинності.