У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

14 березня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В.,                                     Пшонки
М.П.,  Лященко Н.П.,
Прокопчука Ю.В., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві в Менському районі Чернігівської області про
стягнення недоплаченої суми відшкодування шкоди, за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Менському районі Чернігівської області далі - Фонд
соціального страхування) на рішення колегії суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Чернігівської області від 19 червня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Менському районі Чернігівської області, у якому просив
стягнути з відповідача 18 140 грн. 90 коп. недоплаченої суми відшкодування шкоди
у зв'язку з професійним захворювання за період з 1 квітня 2001 року до 31
грудня 2005 року та зобов'язати Фонд соціального страхування проводити
щомісячні страхові виплати в розмірі 481 грн. 90 коп., починаючи з 1 січня 2006
року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі  висновку МСЕК йому встановлено 2 групу
інвалідності у в зв'язку з професійним захворюванням, починаючи з 5 січня 1993
року; за місцем роботи йому призначена й проводилася виплата відшкодування в
розмірі 146 152 крб., а в подальшому 17 грн. 52 коп. Ця сума не змінювалася та
була вказана в довідці при передачі його справи до Фонду соціального
страхування для проведення подальших виплат. Вважає, що господарство проводило
виплату в заниженому розмірі, без перерахування розміру відшкодування, а тому
на час передачі справи відповідачу, розмір відшкодування за його підрахунками
повинен складати 239 грн. 62 коп. Оскільки виплата Фондом соціального
страхування проводилася з розрахунку 17 грн. 32 коп., то за період з 1 квітня
2001 року до 31 грудня 2005 року позивачу виплачено 1 424 грн. 02 коп., але
виходячи з розрахунку 239 грн. 62 коп. розмір виплати повинен становити 19 564
грн. 16 коп., тому просив стягнути з відповідача різницю у виплатах за вказаний
період, що дорівнює 18 140 грн. 14 коп.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 30 березня 2006
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Менському районі
Чернігівської області про стягнення недоплаченої суми відшкодування шкоди
відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного
суду Чернігівської області від 19 червня 2006 року зазначене рішення суду
першої інстанції скасовано та постановлено нове, яким  позов задоволено та стягнуто з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на
виробництві в Менському районі Чернігівської області на користь ОСОБА_1 18140
грн. 14 коп. недоплаченого відшкодування шкоди за період з 1 квітня 2001 року
до 31 грудня 2005 року. Зобов'язано відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Менському районі
Чернігівської області  проводити
щомісячні страхові виплати по відшкодуванню шкоди ОСОБА_1 у розмірі 481 грн. 90
коп., починаючи з 1 січня 2006 року, з подальшими перерахунком.

Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних захворювань України в Менському районі
Чернігівської області звернулось із касаційною скаргою, в якій просить
скасувати  рішення апеляційної інстанції
та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення
судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції
скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове
рішення суду першої інстанції.

Постановляючи рішення та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд
апеляційної інстанції виходив із того, що позивач є інвалідом другої групи з
утратою 70 % професійної працездатності і з 5 листопада 1993 року йому
призначено щомісячне  відшкодування
шкоди. Рішенням правління КСП ім. Леніна від 23 лютого 1994 року ОСОБА_1
визначено розмір відшкодування в сумі 146 152 грн. СТОВ “Надія”, яке було
правонаступником господарства, що виплачувало позивачу завдану шкоду,
ліквідоване 30 вересня 2003 року у зв'язку з банкрутством, а його архівні
документи передані в архівний підрозділ Ленінівської сільськоїради. На підставі
архівних документів виконком Ленінівської сільради зробив розрахунок
відшкодування позивачу шкоди за період з 5 листопада 1993 року  до 31 березня 2001 року із застосуванням
коефіцієнтів підвищення тарифних ставок виходячи з установленого розміру
відшкодування 146 152 крб. і з'ясувалося, що на час передачі справи ОСОБА_1 до
Фонду соціального страхування сума щомісячного відшкодування повинна була
становити 239 грн. 62 коп. замість 17 грн. 52 коп., визначених у довідці СТОВ
“Надія” с. Ленінівка 9 серпня 2001 року при
передачі особової справи ОСОБА_1

Крім того, апеляційний суд посилався на те, що розрахунки позивача
відповідають вимогам  п.п. 22, 28 Правил
відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим
ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров¢я, пов'язаним з виконанням
ним трудових обов'язків, і постанови Кабінету Міністрів України від 21 березня
1992 року № 140 “Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної
плати”, що діяли на момент призначення виплат.

Проте з такими висновками  колегія
суддів погодитися не може, оскільки вони
не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджені  матеріалами справи.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України „Про
загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, які
спричинили втрату працездатності”
(далі-Закон) сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та
середньомісячного заробітку, що потерпілий
мав до ушкодження здоров'я.

Передача Фонду соціального
страхування від нещасних випадків документів, що підтверджують право працівника
на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або
професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється
підприємствами, на яких працював потерпілий, по акту (абз. 4 п. 3 “Прикінцеві
положення “ Закону).

У ч. 14 ст. 34 цього Закону зазначено, що коли на час
звернення за страховою виплатою документи про заробіток потерпілого до
ушкодження здоров'я не збереглися, сума страхової виплати визначається за
діючою на час звернення тарифною ставкою (окладом) за професією (посадою) на підприємстві (в галузі), на якому працював
потерпілий, або за відповідною тарифною ставкою (окладом) подібної
професії (посади), але не менше розміру мінімальної
заробітної плати, встановленого на день виплати. Відсутність документів про заробіток підтверджується довідкою роботодавця або
відповідного архіву. На час
встановлення інвалідності у зв'язку з професійним захворюванням (з 1
жовтня 1993 року) ОСОБА_1 працював у КСП ім. Леніна с. Ленінівка Менського району і за рішенням правління КСП від 23 лютого 1994
року позивачу проводилася доплата
відповідно до ступеня втрати професійної працездатності 70 % заробітку в сумі
146152 крб. Станом на 1 квітня 2001 року розмір страхових виплат позивачу
становив 17 грн. 52 коп., що й було зазначено в довідці СТОВ „Надія" -
правонаступника КСП ім. Леніна - при передачі
особової справи ОСОБА_1 до відділення дирекції Фонду соціального страхування в
Менському районі.

Таким чином, застосовувати
самостійно, визначені в розрахунку позивача коефіцієнти, тарифну ставку чи розмір мінімальної заробітної плати,
відповідач не мав підстав, оскільки підприємством
була надана довідка про розмір страхових виплат, визначених із фактично проведених виплат заробітної плати.

Крім того, відповідно до
постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 “Про
практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди”
суди не можуть провадити або
зобов'язувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і
витрат на медичну допомогу й соціальну допомогу з інших підстав, не зазначених
у ст. 29 Закону України “Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування
від нещасних випадків на виробництві і профзахворювання, які спричинили втрату
працездатності”, яка містить вичерпний перелік підстав для здійснення
перерахунку щомісячної страхової виплати, а саме: зміни
ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сім'ї померлого;
підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному  законодавством.

Перерахування  сум  щомісячних
страхових  виплат провадиться
також  у разі зростання у попередньому
календарному році середньої заробітної
плати  у  галузях
національної  економіки  за
даними центрального  органу  виконавчої
влади  з питань статистики. Таке
перерахування  провадиться  з 1 березня наступного року. При цьому
визначена  раніше  сума
щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.  Таким чином, відділенням виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві в Менському
районі Чернігівської області
правильно робився перерахунок розміру
страхових виплат.

На підставі наведеного та відповідно до ст. 339 ЦПК України рішення суду
апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції  - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань
України в Менському районі Чернігівської області задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Чернігівської області від 19 червня 2006 року скасувати, а рішення Менського
районного суду Чернігівської області від 30 березня 2006 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

М.П. Пшонка

Ю.В. Прокопчук