У Х В А Л А

І м е н е м  У к р
а ї н и

7 лютого 2007 року                                                                        м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши у  судовому засіданні справу за позовом
Львівського міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго” до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті з теплоенергії та гарячого
постачання за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного
суду м. Львова від 20 листопада  2003
року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від  22 березня 2004 року

в с т а н о в и л а:

У липні 2003 року Львівське міське комунальне підприємство
“Львівтеплоенерго” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1., ОСОБА_2. про
стягнення заборгованості по оплаті з
теплоенергії та гарячого постачання в сумі 1 912 грн. 30 коп.

Позовні вимоги обґрунтовували тим,
що відповідачі, користуючись послугами позивача з надання теплоенергії та
гарячого постачання, допустили заборгованість по оплаті за спожиту теплову
енергію з 1 січня 1995 року до 1 липня 2003 року, а тому просили стягнути з
відповідачів суму заборгованості, поновивши строк позовної давності.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2003
року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 березня   2004
року,  поновлено строк позовної давності та позов
задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2. посилається на неправильне застосування судами
норм матеріального та процесуального права і неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, та ставить питання про скасування судових рішень  і передачу справи на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідачі проживають в кв.
АДРЕСА_1 у м. Львові та є споживачами послуг з постачання гарячої води та
теплової енергії. За період з 1 січня 1995 року до 1 липня 2003 року утворилась
заборгованість по сплаті ними за надані послуги на суму 1 912 грн. 30 коп.
Задовольняючи позов, суд послався на те, що відповідачі погодились з наявним
боргом, строк позовної давності позивачем пропущено з поважних причин, а тому
поновив строк позовної давності та задовольнив позов. Погодився з цим й
апеляційний суд.

Проте такі висновки зроблені судами з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Так, згідно з вимогами ст. 110, 112, 113  ЦПК України 1963 року, що діяв на час
розгляду справи, справи юридичних осіб ведуть у суді їх органи, що діють в
межах повноважень, наданих їм законом, статутом, положенням, або їх представники.  Представниками  юридичних осіб можуть бути їх керівники, які
діють як орган юридичної особи на підставі документа, що посвідчують їх
службове становище та повноваження, або представники організації, повноваження
яких підтверджуються відповідними документами за підписом керівника або іншої
уповноваженої їм особи.

Проте, приймаючи позовну заяву до розгляду, суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що вона підписана не керівником Львівського
міського комунального підприємства “Львівтеплоенерго”, а його заступником.
Документи, які б підтверджували наявність у нього права подавати позовні заяви
до суду, в справі відсутні. Крім того, у справі є клопотання  відповідачки по справі ОСОБА_2., подане на
ім'я суду апеляційної інстанції, про витребування у позивача документів, які б
підтверджували повноваження заступника директора на подачу позовної заяви,
проте це клопотання залишилось поза увагою суду (а.с. 30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд послався на визнання
відповідачами суми заборгованості. Але з матеріалів справи вбачається, що
відповідачки не визнавали суму боргу, посилаючись на те, що позивач надавав
послуги по тепло- та гарячому водопостачанню на неналежному рівні. З огляду на
наведене, ані суд першої, ані суд апеляційної інстанції не мали права в рішення
посилатися на визнання відповідачками суми боргу.

Також суд не навів у рішенні будь-яких доказів того, з
яких причин він вважає, що позивачам повинен бути продовжений строк позовної
давності, а обмежився лише констатуванням того, що ці причини носять поважний
характер.

Перевіркою матеріалів справи також установлено, що суди,
розглядаючи цивільну справу, порушили норми процесуального права, зокрема
статтю 172 ЦПК України 1963 року, яка діяла на час розгляду справи, оскільки в
справі відсутні докази того, що сторони належним чином повідомлялись про час та
місце розгляду справи.

Керуючись ст.
336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення
Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2003 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2004 року  скасувати, а справу передати на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Охрімчук Л.І.

Романюк Я.М.

Сенін Ю.Л.