Справа №22Ц-1855/2007                                    Головуючий у
1 інстанції Супрун Г.Б.
18                                                         Доповідач
у 2 інстанції Яворський М. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

11
червня 2007 року                                                                                                         м.  Київ

Колегія
судців судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого
судді:          Яворського М.  А

суддів                                  Корзаченко І.Ф.. Червінко К.С.

при
секретарі                    ЛевочкоІ.Я..

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2007
року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,  -

встановила:

У
листопаді 2006 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив
постановити рішення ,  яким стягнути з
відповідача по справі на його користь суму боргу в розмірі 35500 гра,  проценти за користування грошовими коштами за
період з 01.01.2004р. по 28.11.2006р. в розмірі 8613, 16 грн.,  обґрунтовуючи свої вимоги тим,  що 25 грудня 2001 року позичив відповідачу
для потреб виробництва 10000 доларів США,  що еквівалентно 50500 грн.,  зобов'язався повернути борг
01.01.2003р.,  про що свідчить
власноручно написана відповідачем розписка від 10.10.2002р. В березні 2005р.
після переговорів з відповідачем відстрочили виконання зобов'язання до кінця
2005р.,  але іншим способом: відповідач
зобов'язався постачати будівельні матеріали та виконати будівельні роботи(
направити робочих) для власного будівництва позивача. Він виконав зобов'язання
на суму 15000 грн.,  а іншу частину боргу
не повернув,  тому просив задовольнити
позовні вимоги.

Рішенням
Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2007 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не
погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач по справі подав апеляційну
скаргу,  в якій просить зазначене рішення
суду першої інстанції скасувати,  як
таке,  що постановлено з порушенням норм
процесуального та матеріального права. Зокрема апелянт вказує на те. що суд
постановлюючи рішення не звернув на його пояснення проте,  що відповідачем зобов'язання по повернення
боргу в повному обсягу не виконані,  а
виконання боргових зобов'язань іншим способом,
а саме виконанням робіт не підтверджується письмовими доказами,  а самі пояснення відповідача не можуть бути
прийняті судом відповідно до вимог
ст.  218 ЦК України,  тому просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове про повне задоволення його позовних вимог.

Колегія
суддів,  перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги,  заявлених позовних вимог,  відповідно до правил  ст.
303 ЦПК України,  вважає,  що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню,  а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення виходячи з наступних підстав.

Відповідно
до вимог п.4 ч.1  ст.  309 ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є
порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального
права Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно
застосованими,  якщо застосовано
закон,  який не поширюється на ці
правовідносини,  або не застосовано
закон,  який підлягав застосуванню.

2

Порушення
норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни
рішення,  якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Судом
першої інстанції встановлено,  що згідно
розписки від 10.10.2002 р. відповідач по справі ОСОБА_2 позичив у позивача
ОСОБА_1 10000 доларів СІЛА,  які зобов'язався
повернути до 01.01.2003 p.,  за домовленістю яка складає 21000 доларів США (а.с. 6).

Позивач
в своїх позовних вимогах ставить питання про повернення боргу в сумі 10000
доларів США (що
еквівалентно сумі 50500 грн.).

Відмовляючи
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
суд першої інстанції,  мотивував
своє рішення тим,  що відповідачем по
справі повністю виконанні зобов'язання по поверненню боргу позивачу ОСОБА_1
шляхом поставки будівельних матеріалів та проведення необхідних будівельних
робіт в будинку позивача який розташований по АДРЕСА_1.

Як доказ
виконання даних зобов'язань суд зазначив надані відповідачем поясненнями та
копія контракту ( договору) підряду на виконання будівельних робіт в будинку
позивача.

Однак
погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може та
вважає,  що він зроблений на підставі
неповно з'ясованих обставин справи та помилкового застосування норм
матеріального права.

З
матеріалів справи вбачається,  що між
сторонами по справі 25 грудня 2001 року було укладено договір позики грошових
коштів. Зазначений договір укладений в письмовій формі відповідно до діючих на
той час  ст.
ст.  44,  375ЦКУРСР та викладений у вигляді
розписки,  (а.с.  6),  що
сторонами не заперечувалося.

Згідно
до ч.1 та ч.4  ст.  1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові
кошти у такій самій сумі або речі,
визначені родовими ознаками,  у
такій самій кількості,  такого самого
роду та такої самої якості,  що були
передані йому позикодавцем) у строк та в порядку,  що встановлені договором.  Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками,  або
зарахування грошової суми,  що
позичалася,  на його банківський рахунок.

Звертаючись
до суду із вказаними позовними вимогами позивач по справі зазначав,  що зобов'язання по поверненню коштів
відповідачем по справі ОСОБА_2 виконані лише частково у червні-серпні 2005 року
на суму 15000 грн. В решті частини відповідач в добровільному порядку не
виконує зобов'язання і сума боргу станом на час звернення становить 35500 грн.

Колегія
суддів вважає,  що вказані позовні вимоги
підлягають до задоволення,  оскільки
відповідач по справі не надав суду допустимих доказів того,  що ним в повному обсягу виконанні боргові зобов'язання.

Посилання
відповідача на виконання ним зобов'язань шляхом поставлення позивачу
будівельних матеріалів та виконання будівельних робіт не можу ти прийнято судом
як такий доказ,  оскільки відповідно до
вимог  ст.  654 Цивільного кодексу України зміна або
розірвання договору вчиняється в такій самій формі,  що й договір,
що змінюється або розривається,
якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв
ділового обороту.

Так як
відповідачем не надано доказів того,  що
між ним та позивачем були у письмовій формі змінені умови договору позики і при
встановлений інший спосіб виконання даного договору ніж передбачено
законодавством ( ст.  1049 ЦК України),  тому підстав у колегії вважати,  що даний договір відповідачем виконаний не
має.

Враховуючи
викладене колегія суддів враховує самі позовні вимоги позивача. Згідно яких ним
зменшено суму боргу ніж та що зазначена в договорі позики ( 10000 доларів США) та ним самим
визнається часткове виконання боргу на суму 15000 грн. тому решта коштів що
становить на час звернення до суду 35500 грн. (10000 х 5.05 -15000) підлягає
стягненню з відповідача на користь позивача.

3

Крім
того колегія суддів вважає,  що
частковому задоволенню підлягають і позовні вимоги про стягнення з відповідача
на користь позивача грошових коштів за просрочення виконання зобов'язань,  оскільки вказані вимоги передбачені були
і  ст.
214 ЦК УРСР,  і передбачені
також  ст.  625 ч.2 діючого ЦК України та з врахування
часу прострочення виконання зобов'язань з 01.01.2003 по час звернення до суду
29 листопада 2006 року що становить 3 роки 11 місяців зазначена сума повинна
становить 5933 грн. 75 коп. (50500 /100 /12 х 3 х 47місяців).

Не
можуть бути задоволенні позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за
користування позикою згідно до  ст.  536 та ч.2 1048 ЦК України на рівні
облікової ставки НБУ,  оскільки на момент
укладення договору позики,  вказаних норм
закону не існувало і таких прав у сторін не виникало.

Оскільки
позивачем при зверненні до суд не було сплачено судовий збір (державне мито)
оскільки він звільнений встановлено порядку. Тому вказані витрати повинні бути
покладені на відповідача по справі в розмірі визначеному  ст.  З
Декрету КМУ «Про державне мито» в сумі 414 грн. 34 коп.

Керуючись  ст.
ст.  303,  307,
309,  313,  314,
316,  317 та 319 ЦПК України,   ст.
ст.  625,  654,
1049 ЦК України,  колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Броварського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2007 року
скасувати.

Ухвалити нове
рішення по суті заявлених позовних вимог.

Задовольнити
частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 стягнення коштів за договором позики.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35500 грн. не повернутої частини боргу та 5933
грн. 75 коп. коштів за просрочення виконання зобов'язання,  а всього 41433 грн. 75 коп.

Стягнути з
ОСОБА_2 в дохід держави 414 грн. 34 коп. судового збору.

В іншій частині
в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення
колегій суддів набирає законної сили з моменту проголошення та може бути
оскаржена до Верховного Суду України протягом 2 місяців.