Справа № 22ц-4364/2007                           Головуючий у 1
інстанції Наумик О.О.
Категорія - 44                                            Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2007
року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого
Краснощокової Н.С.,

суддів Ігнатової
Л.Є., Кіянової С.В.,

при секретарі
Клечановської М.Г.,

розглянув у
відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу

за  апеляційною
скаргою  ОСОБА_1  на
рішення

Микитівського
районного суду м. Горлівки  Донецької
області  від 6 квітня

2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся
до Апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Микитівського районного
суду м. Горлівки Донецької області від 6 квітня 2007 року, яким йому в
задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його
позов задовольнити, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального
права. А саме, суд в своєму рішенні не застосував норму ч.2 ст. 1047 ЦК України, яку
повинен був застосувати. Крім того, судом не були здобуті відомості про
фактичні дані, на підставі яких можна було б затверджувати про відсутність
правовідносин за договором позики між ним та відповідачкою.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної
скарги.

Відповідачка просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити
без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення з"явивштхся сторін, дослідивши
матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матетеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних меркувань.

Судом першої інстанції при розгляді спору встановлено, що 4.12.2006 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом до відповідачки і зазначав, що відносно ОСОБА_2 з якою
він знайомий з 2001 року у нього були наміри на одруження. 22 серпня 2006 року
відповідачка заявила йому, що стане його дружиною у разі надання їй певної
грошової суми на власні потреби. Він з цим погодився і в період з 23.08. по
11.09.2006 року передав відповідачці належні йому золоті вироби та 9000 грн.
Після того як відповідачка витратила гроші, повідомила його, що вона немала
намір вихожити за нього заміж. А коли він став вимагати повернути йому гроші,
відповідачка відмовила. Факт отримання від нього грошей в зазначеній сумі
відповідачка не заперечувала і в міліції надала письмову розписку, що свідчить
про те, що відповідачка розцінює отримання від нього грошей як позику.

Термін повернення грошей в розписці не був встановлений. Тому він
відповідно до вимог ст.530 ЦК
України письмово повідомив відповідачку повернути гроші у семиденний
термін. Оскільки до цього часу борг ОСОБА_2 не
повернула, він просить стягнути з відповідачки борг у зазначеній сумі.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив з
того, що правовідносин за договором позики між сторонами не було, що випливає з
пояснень як позивача так і відповідачки, наданих в судовому засіданні. Крім
того, в самої позовної заяві ОСОБА_1 не зазначав, що він надав відповідачки
9000 грн. у вигляді позики (а.с.3, 21.27). Також і з самої розписки, наданої
відповідачкою 2 листопада 2006 року не йде річ про отримання нею від позивача
позики. Суд першої інстанції дав цій розписки відповідну оцінку і обгрунтовано
не прийняв її до уваги, оскільки в неї лише констатується той факт, що
відповідачка взяла у відповідача гроші у сумі 9000 грн. і не міститься вказівка
на позику та на обов"язок повернути цю суму позичальнику.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові
кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Розписка, яка укладена відповідачкою, не відповідає вимогам передбаченим ч.
1 ст. 1046 ЦК України, тому вважати її як договор позики у суду першої
інстанції не було підстав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, тому
підстав для її задоволення немає.

Оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права і підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 6
квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена протягом двох місяців безпосередньо до
Верховного Суду України.