Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-1420/07                                  Головуючий
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2007 року                                                                                  м.
Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі

Головуючого:
Приймака В.М.

суддів:                         Подліянової
Г.С.

Осоцького
1.1.

при секретарі: Батарейній О.О. розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
„Запорізькій завод азбестоцементних виробів" на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 18
січня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_1до ВАТ „Запорізькій завод азбестоцементних
виробів" про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2006
року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом „ до ВАТ „Запорізькій завод азбестоцементних виробів"
про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

В позовній заяві зазначав, що він працював у відповідача
з 15.06.95 року.
Наказом №19 від
21.02.06р. він був незаконно звільнений адміністрацією підприємства по п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2006 року наказ
відповідача № 19 від 21.02.06 року про
звільнення ОСОБА_1по п. 2
ст.40 КЗпП України визнаний незаконним, його поновлено на роботу на колишню
посаду та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу
в розмірі 5114 грн. 40 коп. та в
рахунок відшкодування моральної шкоди 2000
грн.

10.07.2006
року позивач вийшов на роботу вранці та написав заяву про поновлення його
на роботі згідно рішення суду. В цей же день, наказом № 95/к від 10.07.2006 року він був
поновлений на роботі на колишню посаду, про що ознайомлений з наказом.

Разом з тим, на підприємстві працює 4 зміни, його
робота носить змінний характер, однак адміністрація не вказала в яку чергову
бригаду він включений, не ознайомила його з графіком змінності роботи. При
цьому, від нього вимагали звільнення за власним бажанням чи переводу на іншу
роботу, посилаючись на те, що продовжувати роботу на підприємстві йому не
дадуть.

2

11.07.2006
року він прийшов на роботу о 7
год. 20 хв.,
однак до роботи електрослюсаря чергового та по ремонту обладнання допущений не
був, у зміну не включений і з графіком роботи не ознайомлений. О 7 год. 40 хв. до нього
підійшов юрист підприємства із секретарем та змусив залишити місце роботи, його
вивели за територію підприємства.

В цей же день адміністрацією підприємства йому був
направлений лист про виклик на засідання профкому на 17.07.2006 року у зв'язку з
відсутністю на роботі 11.07.2006
року.

12.07.2006
року він також виходив на роботу, однак до роботи допущений не був, брав
участь у зборах акціонерів.

У зв'язку з тим, що фактично адміністрацією підприємства
він не був допущений до роботи, записався на прийом до голови правління
ОСОБА_2. та 13.07.2006 року був
у неї на прийомі, однак питання з ним вирішено не було. 14.07.2006 року охорона на
прохідний не пропустила його на територію підприємства.

17.07.2006
року профком підприємства, незважаючи на його пояснення, дав згоду на його
звільнення за прогули, які він не робив.

У цей же день, наказом № 98/к від 17.07.2006
року, адміністрація підприємства звільнила його з роботи по п. 4 ст.40 КЗпП
України за скоєні прогули.

Даний наказ про звільнення вважає незаконним, оскільки
ніяких прогулів не робив, а фактично не був допущений адміністрацією до роботи,
оскільки не був включений у жодну з 4-х
змін, не ознайомлений із графіком, змінних завдань не одержував.

11-13 липня 2006 року виходив на
роботу, що підтверджено перепустками.

Адміністрація підприємства створювала йому в зазначені
дні перешкоди для виконання роботи, на яку він був поновлений рішенням суду.

З огляду на вищевикладене, просив суд визнати незаконним
наказ № 98/к від
17.07.2006 року про
звільнення його по п. 4 ст. 40 КЗпП України,
поновити на роботу до відповідача в колишній посаді електрослюсаря чергового та
по ремонту обладнання 5-го
розряду, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.07.2006 року по 18.01.2007 року в розмірі 8210 грн. 40 коп., згідно
представленого розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати 62 грн. 20 коп.

Крім того, позивач зазначив, що незаконним звільненням з
роботи відповідач заподіяв йому моральну школу, яку він оцінює в 60000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2007 року позов
задоволено частково. Визнано незаконним наказ № 98к від 17.07.2006
року про звільнення ОСОБА_1за п. 4
ст. 40 КЗпП
України. Поновлено ОСОБА_1на роботі у ВАТ „Запорізькій завод азбестоцементних
виробів" електрослюсарем черговим та по ремонту обладнання 5 розряду.
Стягнуто з ВАТ „Запорізькій завод азбестоцементних виробів" на користь
ОСОБА_1середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17.07.2006 року
по 18.01.2007 року в сумі 8210 грн. 40 коп., яка розрахована без урахування
обов'язкових податкових платежів, які повинні бути нараховані та утриманні
підприємством при виплаті, а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Крім
того, з відповідача стягнуто держмито в доход держави в розмірі 89 грн. 90 коп. і витрати
на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду цивільних справ в розмірі 30 грн. В іншій частині позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ВАТ
„Запорізькій завод азбестоцементних виробів" подало апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та
ухвалити нове, яким відновити позивачу в задоволенні позову.

3

Вислухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що наказом № 19 від 21.02.2006 року ОСОБА_1.
був незаконно звільнений з роботи адміністрацією відповідача за п. 2 ст. 40 КЗпП України.
Факт незаконного звільнення позивача підтверджується рішенням Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2006
року, яким позивач був поновлений на роботі. Зазначене рішення суду набрало
законної сили та було виконано. Наказом №
95/к від 10.07.2006 року
ОСОБА_1. був поновлений на попередній роботі.

Наказом №
98/к від 17.07.2006 року
позивач був звільнений з роботи по п. 4
ст. 40 КЗпП
України за скоєння прогулів.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги позивача в
частині визнання незаконним наказу про його звільнення, поновлення його на
попередній роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач був
звільнений незаконно, оскільки судом не встановлено факту здійснення позивачем
прогулів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, після його
поновлення на роботі за рішенням суду від 07.07.2006
року, фактично виходив на роботу, проте адміністрація відповідача фактично
не допускала його до виконання трудових обов'язків. Зазначені висновки суду
першої інстанції підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, судом встановлено, що робота позивача носить
змінний характер. Разом з тим, адміністрацією відповідача він не був включений
ні до однієї з чотирьох змін, ні ознайомлений із графіком виходу на роботу
своєї зміни.

Суд першої інстанції дав законну та обґрунтовану оцінку
доводам відповідача про те, що позивач був тимчасово переведений на іншу роботу
наказом № 58 від 07.07.2006 року, оскільки, відповідно до ст. 33 КЗпП України,
переведення на іншу роботу працівника передбачає згоду останнього на таке
переведення. Судом встановлено, що позивач такої згоди на зміну істотних умов
праці на давав.

З матеріалів справи вбачається, що 11-13.07.2007 року позивач
виходив на роботу, що підтверджується доказами, однак, до складу зміни не
включався, змінні завдання йому не видавались. Факт незаконного звільнення
відповідача підтверджується також показаннями свідка ОСОБА_3

Крім того, судом першої інстанції встановлено також
порушення порядку звільнення позивача, оскільки згода на його звільнення була
надана неправомочним складом профкому.

Оскільки судом було встановлено факт незаконного
звільнення позивача з роботи, суд першої інстанції, у відповідності до вимог
ст. 235 КЗпП
України, поновив його на роботі на колишній посаді та стягнув з відповідача на
його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої
інстанції дійшов неправильного висновку щодо незаконності звільнення позивача,
спростовуються матеріалами справи.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач не
надав суду жодних доказів того, що йому була завдана моральна шкода. За таких
підстав, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав законних підстав
задовольняти позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди.

Зазначені доводи апеляційної скарги спростовуються
матеріалами справи. Відповідно до ст. 237-1
КЗпП України підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна незаконним
звільненням.

Вважаючи доведеним факт завдання відповідачем позивачу
моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що
незаконним звільненням позивача вдруге було порушено його право на працю. Крім
того, у зв'язку з

4

незаконним звільненням позивач тривалий час не працював,
не мав достатніх коштів для існування, істотно погіршився життєвий рівень його
родини.

З огляду на доведене, суд першої інстанції законно та
обґрунтовано, застосовуючи принцип розумності та справедливості, частково
задовольнив позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та стягнув з
відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції повно та
всебічно з'ясував обставини справи, встановив дійсні правовідносини сторін,
правильно застосував норми матеріального права, які регулюють ці
правовідносини.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам
закону, встановленим обставинам та наданим доказам, підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

Керуючись
ст.ст. 308, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства
„Запорізькій завод азбестоцементних виробів" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2007 року по цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
проте вона може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців.