У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28 березня  2007
року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Балюка М.І.,

Барсукової В.М.,

Бердник І.С.,

Гнатенка А.В.,

Григор'євої Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Косенка В.Й.,

Костенка А.В.,

Левченка Є.Ф.,

Лихути Л.М.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

Патрюка  М.В.,

Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 про перегляд у зв'язку з винятковими обставинами
ухвали Верховного Суду України від 7 червня 2006 року в справі за позовом
Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайкон” до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1,
треті особи Відкрите акціонерне товариство “Трест “Київміськбуд-1” ім. М.П.
Загороднього, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу
ОСОБА_4, про визнання недійсними договорів безпроцентної цільової позики,
інвестування, цесії, визнання права власності на квартиру та визнання позивача
інвестором будівництва,

в
с т а н о в и в:

У  вересні 2004
року Товариство з обмеженою відповідальністю “Дайкон” (далі - ТОВ “Дайкон”)
звернулося в суд з позовом, в якому просило визнати недійсними й такими, що
укладені внаслідок обману, договори безпроцентної позики, укладені між ним і
ОСОБА_2 за НОМЕР_1,  за НОМЕР_2,  за НОМЕР_3; договори інвестування, укладенні
останньою з Відкритим акціонерним товариством “Трест  “Київміськбуд-1” (далі - ВАТ
“Київміськбуд-1”) ІНФОРМАЦІЯ_1; договори цесії,
укладені  між  ОСОБА_2
та  ОСОБА_3 10.10.2002 р.
ІНФОРМАЦІЯ_2, а також укладені  між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 30.04.2004 р.;
визнати  за   ТОВ “Дайкон”   право
власності   на   квартиру
АДРЕСА_1 та  на  два
машиномісця ІНФОРМАЦІЯ_3.

Обґрунтовуючи позов, ТОВ “Дайкон” зазначало, що ОСОБА_2,
перебуваючи на посаді заступника генерального директора товариства, 9.10.2001
р. та 28.01.2002 р. звернулась із заявами про надання їй позики в розмірі
579110 грн. 63 коп. для придбання квартири
АДРЕСА_1,  а  також
позики  у  розмірі 60500 грн. і 60500 грн. для придбання
двох машиномісць за цією ж адресою.

Ці заяви було розглянуто на загальних зборах товариства й
прийнято рішення про надання таких позик строком на два роки, у зв'язку з чим з
нею було укладено договори безпроцентної позики, а саме: НОМЕР_1 на суму 579110
грн. для інвестування будівництва житла, за НОМЕР_2 на суму 60500 грн. для
інвестування будівництва машиномісця та за НОМЕР_3 на суму 60500 грн. для
інвестування будівництва другого машиномісця. Кошти за вказаними договорами
повністю були перераховані на рахунок ВАТ “Київміськбуд-1”, з яким ОСОБА_2
уклала відповідні інвестиційні угоди.

У встановлений в договорах позики строк ОСОБА_2 позичених
коштів не повернула і ніяких дій для їх повернення не вчинила.

Крім того,
10.10.2002 р.  ОСОБА_2  уклала
договори  цесії  з
ОСОБА_3, якому передала право вимоги виконання зобов'язань за
інвестиційними угодами.

В свою чергу,  30.04.2004 р. ОСОБА_3 уклав такі ж договори
цесії з ОСОБА_1

При  цьому  позивач
вважав,  що  ще при укладенні договорів позики ОСОБА_2
розуміла, що не зможе повернути таку суму коштів, оскільки не мала відповідних
джерел  доходів; спірні договори цесії
було укладено внаслідок зловмисної угоди відповідачів в є такими, що не
відповідають вимогам закону, бо укладені з порушенням ст.ст. 65, 74 СК України
без згоди другого з подружжя.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від
12.08.2005 р. в позові відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14.12.2005 р.,
залишеним без зміни  ухвалою колегії
суддів Верховного Суду України від 7.06.2006 р.,  рішення місцевого суду скасовано частково та
в цій частині ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги про визнання недійсними договорів цесії
задоволені. Визнано недійсними:

-  договір  цесії
від  10.10.2002 р., укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про уступку права вимог за договором НОМЕР_4   про інвестування   будівництва
жилого   будинку     по вул. Воздвиженській у м. Києві (квартира
АДРЕСА_1), посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 і зареєстрований у реєстрі
за НОМЕР_5;

-   договір
цесії  від 10.10.2002 р.,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про уступку права вимог за договором
ІНФОРМАЦІЯ_1    про  інвестування
будівництва   жилого   будинку
по вул. Воздвиженській у м. Києві (машиномісце ІНФОРМАЦІЯ_3),
посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 і зареєстрований в реєстрі за НОМЕР_6;

-  договір
цесії  від  10.10.2002 р., укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, про уступку права вимог за договором НОМЕР_4    про
інвестування   будівництва   жилого
будинку   по вул. Воздвиженській у
м. Києві (машиномісце ІНФОРМАЦІЯ_3), посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 і
зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_7;

- договір цесії від
30.04.2004 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про уступку права вимог за
договором НОМЕР_4    про інвестування
будівництва жилого будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 і
зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_8;

- договір цесії від
30.04.2004 р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1,   про
уступку   права  вимог
за  договором  НОМЕР_8. про інвестування будівництва   жилого
будинку   по вул. Воздвиженській у
м. Києві (машиномісце ІНФОРМАЦІЯ_3), посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 і
зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_9;

-  договір цесії від  30.04.2004 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_1,   про   уступку
права  вимог  за
договором НОМЕР_10 про інвестування
будівництва   жилого   будинку
по вул. Воздвиженській у м. Києві (машиномісце ІНФОРМАЦІЯ_3),
посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 і зареєстрований у реєстрі за
НОМЕР_11.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У червні 2006 р. ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду
України із скаргою, в якій просить переглянути у зв'язку з винятковими
обставинами ухвалу Верховного Суду України від 7.06.2006 р. і скасувати рішення
Апеляційного суду міста Києва від 14.12.2005 р. в частині ухвалення нового
рішення, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом ст.ст. 151,
216,  ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року
та  ст. 509 ЦК України 2003 р.

Заслухавши доповідача та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України
вважає, що підстави для задоволення скарги відсутні, виходячи з наступного.

В обґрунтування доводів скарги щодо неоднакового
застосування касаційним судом одного і того самого положення закону ОСОБА_1
посилалася на судові рішення Верховного Суду України  від 23.06.2005 р. і від 13.12.2005 р. та на
роз'яснення, що містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України
“Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” N
3 від 28.04.1978 р.

Однак зазначеними судовими рішеннями касаційного суду
були вирішені спори, які виникли з інших правовідносин, ніж ті, що виникли між
ТОВ “Дайкон” і ОСОБА_2, а також  між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та заявницею, і в яких були застосовані інші положення закону.

З огляду на наведене, скарга про перегляд судового
рішення касаційного суду у зв'язку з винятковими обставинами підлягає
відхиленню за її безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 357, 358 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и
л а:

Скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу колегії суддів Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 7 червня 2006 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                         А.Г. Ярема

Судді:                                                                                М.І. Балюк

В.М.
Барсукова

І.С. Бердник

А.В.
Гнатенко

Л.І.
Григор'єва

В.І.
Гуменюк

В.Й.
Косенко

А.В.
Костенко

Є.Ф.
Левченко

Л.М. Лихута

Н.П.
Лященко

Л.І.
Охрімчук

М.В. Патрюк

Ю.В.
Прокопчук

М.П. Пшонка

Я.М.
Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М.
Шабунін