№22-8854
інстанції Пшонка P.M.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада
2007 року         Колегія суддів судової
палати з цивільних справ

Апеляційного
суду м.Києва в складі:

головуючого
судді Остапчука Д.О.

суддів:
Барановської Л.В, Мараєвої Н.Є.

при секретарі
Мороз Ю.

у
відкритому судовому засіданні в м. Києві розглянула апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2007 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У
березні 2007 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом у якому просив
стягнути на його користь 9010 гривень боргу, 720, 80 гривень процентів за
прострочення зобов»язання та витрати по справі в сумі 97.31 гривні.

Рішенням
Оболонського районного суду м.Києва від 29 серпня 2007 року в задоволенні
позову відмовлено.

В
поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, рішення суду внаслідок порушення судом норм
матеріального та процесуального права вважає незаконним, просить його
скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення його позову. Зазначає, що суд
відмовляючи йому у задоволенні позову, не звернув уваги на те, що відповідач
фактично продав йому автомобіль «Рено», а він періодично передавав кошти в
якості оплати за автомобіль, а не як плату за оренду автомобіля.

Перевіривши
обґрунтованість та законність оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи
у задоволенні позову ОСОБА_1, суд виходив з того, що він не довів в суді
обставин на які посилався, як підставу своїх вимог.

Такі
висновки відповідають встановленим фактам та ґрунтуються на законі.

Відповідно
до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що

набрало законної сили, не доказуються при розгляді справ, у яких
беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом
встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва від
2.11.2006 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи
в задоволенні позову ОСОБА_2, суд виходив з того, що між сторонами було
укладено договір оренди автомобіля, за яким ОСОБА_2 передав в оренду ОСОБА_1 автомобіль, а цей договір
служить гарантію повернення автомобіля.

Сам
ОСОБА_1 не заперечував, що взяв в оренду у позивача автомобіль з послідуючим
викупом, що дійсно він передавав ОСОБА_2 кошти за користувався автомобілем, а
коли не зміг розрахуватися в черговий раз, то після звернення позивача в
міліцію, він змушений був повернути автомобіль.

Зазначене
рішення набрало законної сили, а тому його висновки мають преюдиційну силу при
вирішенні даного спору.

Відповідно
до ст.256 ЦК України
1963 року за договором майнового найму наймодавець зобов»язується надати
наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

За таких
обставин, суд обґрунтовано дійшов до висновку про те, що між сторонами
31.08.2002 року було укладено договір найму автомобіля, при цьому розмір
орендної плати станом на 15.05.2004 року склав 9010 гривень.

Правильно
встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши належним чином
представлені докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність
позову в цілому.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду і на законність оскаржуваного
рішення не впливають.

Рішення
постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись
ст.303, 304, 307, 317, 218 ЦПК України, колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29
серпня 2007 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена
протягом двох місяців до Верховного Суду України.