Справа
22 ц- 1385/07                      Головуючий у першій
інстанції - Димитров B.I.
- 29                                   Доповідач
апеляційної інстанції- Данилова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24
вересня 2007 року                                                                 м.
Миколаїв

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської
області в складі

головуючого    Лисенка
П.П.

суддів                    Данилової О.О.,  Кутової Т.З.

при
секретарі    Гапєєвій ТВ. за участю
позивача ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2.  та його представника - ОСОБА_3 розглянувши у
відкритому судовому засіданні     цивільну
справу за апеляційними,  скаргами

ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.  Миколаєва від 17 квітня 2007 року по
цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про вселення до жилого приміщення та виселення відповідача та
зустрічним позовом

ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання такою,  що втратила
права користування жилим приміщенням

УСТАНОВИЛА.

У червні
2006 року ОСОБА_1. звернулась
з позовом до ОСОБА_2.  про вселення з
неповнолітньою дитиною до квартири АДРЕСА_1 та виселення з квартири відповідача.

Позивачка
посилалася на те,  що вона з сином
ОСОБА_3,  1990 року народження,  зареєстрована у цій квартирі та має право
користуватися нею. Протягом тривалого часу ОСОБА_2.  створював
неможливі умови для сумісного проживання,
що примусило її з дитиною у 2004 році тимчасово залишити житло,  а після її вселення до квартири у січні 2006
року ОСОБА_2.  вигнав її.

У
вересні 2006 року ОСОБА_2.  звернувся з зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1
такою,  що втратила право користування
спірною квартирою,  посилаючись на
те,  що у липні 2004 року позивачка з
сином добровільно залишили житло,  більш
ніж шість місяців не користувалася ним,
а з січня 2006 року живе у співмешканця.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Миколаєва
від 17 квітня 2007 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. ОСОБА_1 з
неповнолітнім ОСОБА_3 вселена до квартири. У задоволенні вимог про виселення
ОСОБА_2.  та у задоволенні зустрічних
вимог про визнання ОСОБА_1 такою,  що
втратила право на користування жилим приміщення,  відмовлено.

Сторони не
погодилися з рішенням суду та його оскаржили.

ОСОБА_1
не погодилася з висновком суду про відсутність підстав для виселення
ОСОБА_2.   із спірної квартири та просила
задовольнити ці вимоги,

посилаючись на наявні у матеріалах справи докази про неправомірні дії
відповідача та обставини,  які свідчать
про втрату ним права користування жилим приміщенням.

ОСОБА_2.  в апеляційній скарзі просив рішення скасувати,  його зустрічні позовні вимоги
задовольнити,  а ОСОБА_1 відмовити у
вселенні до квартири. При цьому відповідач посилався на невірну оцінку судом
зібраних доказів.

Перевіривши
законність та обгрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних
скарг,  колегія не вбачає підстав для їх
задоволення,  виходячи з наступного.

З
матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено,  що в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 мають
право на проживання ОСОБА_2. ,  ОСОБА_1 та їх неповнолітній син ОСОБА_3  У липні 2004 року після скандалу з
бійкою позивачка була змушена залишити квартиру та тимчасово поселилися
по-сусідству у тому ж дворі. Шлюб між сторонами було розірвано у жовтні 2004
року. У січні 2006 року ОСОБА_1 знову вселилася у квартиру,  але ОСОБА_2.  вигнав її.

За таких
обставин суд дійшов обгрунтованого висновку,
що ОСОБА_1 не проживала у спірному приміщенні з липня 2004 року через
неприязні стосунки з ОСОБА_2  та створені
ним перешкоди.

Оцінивши
причини відсутності ОСОБА_1 як поважні,
та встановивши,  що вона не
втратила намір відноситися до цього помешкання як свого постійного місця
проживання /сплачувала комунальні витрати,
у 2006 році вселилася у квартиру/,
суд відповідно до  ст.  ст.  64
та 71 ЖК України відмовив у задоволенні вимог про визнання позивачки
такою,  що втратила право на проживання у
квартирі,  та вселив її.

Доводи
відповідача про відсутність поважних причин відсутності позивачки в квартирі
були предметом судового дослідження,  та
спростовуються матеріалами справи. Посилання на неможливість спільного
проживання у однокімнатній квартирі не мають правового значення,  бо з такими обставинами закон не пов'язує
втрату права користування жилим приміщенням.

Колегія
не може прийняти до уваги і доводи позивачки про те,  що ОСОБА_2.  втратив права користування жилим приміщенням,  бо рішення суду першої інстанції перевіряється
в межах вимог,  заявлених у суді першої
інстанції. Інших доводів апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Оскільки
судове рішення відповідає нормам житлового законодавства та ухвалене з
дотримання процесуальних норм,  колегія
не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись  ст.
ст. 308,  315 ЦПК України,  колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити,  а
рішення Ленінського районного м.
Миколаєва від 17 квітня 2007 року залишити без зміни.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення ,  але протягом двох місяців з цього моменту
може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду України.