У х в а л а

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

16 травня 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого
Прокопчука Ю.В.  суддів:
Костенка А.В.
Лященко Н.П.                                                                             Пшонки
М.П.
Шабуніна В.М.,-

розглянула в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про виселення з жилого будинку без надання іншого житла та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсними
договорів дарування, визнання жилого будинку спільною сумісною власністю
подружжя та його поділ, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного
суду Чернівецької області від 26 квітня 2006 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2004 року ОСОБА_1
звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з вересня 1980
року до серпня 2004 року перебував у шлюбі з відповідачкою.

Сім'я мешкала в будинку АДРЕСА_1,
який належить йому на праві власності за договорами дарування від 16 квітня
1985 року та від 25 січня 1993 року, вчиненими його
бабусею - ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
перестала бути членом його сім'ї, але продовжує проживати в будинку, договір
найму жилого приміщення укласти відмовилася, комунальні платежі не сплачує,
тому  просив суд виселити ОСОБА_2 з
належного йому будинку.

ОСОБА_2 подала зустрічний позов до
ОСОБА_1 і посилалася на те, що з відповідачем перебувала в шлюбі з вересня 1980
року, а з 1985 року вони мешкають у спірному будинку, який належав бабусі
відповідача - ОСОБА_3, яка в 1985 році подарувала ОСОБА_1 11/20 частин будинку,
а в 1993 році решту - 9/20 будинку.

У період з 1990 року до 1994 року,
під час шлюбу, будинок добудовувався та ремонтувався, його цінність значно
зросла, тому просила визнати цей будинок спільною власністю подружжя, визнати
частково недійсними вказані договори дарування частин будинку та провести його
поділ між колишнім подружжям у рівних частках по 50/100, виділивши їй у
власність квартиру НОМЕР_1 та інше майно загальною вартістю 19 534 грн., а
відповідачу залишити квартиру НОМЕР_2 та інше майно на суму 19 806 грн.

Рішенням Новоселицького районного
суду Чернівецької області від                     4 листопада 2005 року
позов ОСОБА_1 задоволено - виселено ОСОБА_2 з указаного будинку без надання
іншого жилого приміщення, у зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням
колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області від 26 квітня 2006 року рішення суду першої інстанції
скасовано. У позові ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічний
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано будинок АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя. За ОСОБА_2 визнано право власності на 38/100
будинку з виділенням кімнати площею 11,3 кв. м вартістю                 2 270 грн. та інших
господарських споруд, усього майна на                                    15 199 грн.

За ОСОБА_1 визнано право власності
на 62/100 часток будинку та виділено кімнату площею 15,1 кв. м вартістю 2 955
грн., кімнату площею 13,0 кв. м вартістю 2 544 грн. та інші господарські
споруди, усього майна на 24 145 грн..

У позовних вимогах ОСОБА_2 у
частині визнання недійсними указаних договорів дарування 11/20 і 9/20 частин
будинку відмовлено за спливом позовної давності.

Рішення апеляційного суду в цій
частині не оскаржується.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання права власності за                          ОСОБА_2 на частину
будинку та відмову у її виселенні, і залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись порушення апеляційним судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й постановляючи нове рішення про відмову в задоволенні первісного
позову та частково задовольняючи зустрічний позов, апеляційний суд виходив із того,
що  районний суд неповно з'ясував
обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, зробив
висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд вважав, що районний
суд не з'ясував, чи збільшилась вартість будинку внаслідок добудови та
ремонтних робіт у період шлюбу сторін, і чи є це збільшення істотним.

Задовольняючи частково зустрічний
позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 є співвласником жилого
будинку, а подароване ОСОБА_1 майно істотно збільшилось у своїй вартості
внаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя ОСОБА_1, тому є їх
спільною сумісною власністю.

Проте з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна і його рішення підлягає скасуванню з
таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували в шлюбі з
1980 року до серпня 2004 року (а.с.7).

Спірний будинок був власністю
бабусі ОСОБА_1 - ОСОБА_3, яка 16 квітня 1985 року подарувала йому 11/20 частин
цього будинку та відповідну частину господарських споруд на земельній ділянці
1289 кв. м (а. с. 3-4), і з цього часу сім'я ОСОБА_1 стала проживати в будинку.

25 січня 1993 року ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_1 решту будинку - 9/20 частин - та відповідну частину
господарських споруд (а. с. 5-6) і він став повноцінним власником спірного
господарства.

Задовольняючи частково зустрічний
позов із зазначених вище підстав, апеляційний суд не усунув протиріч у
поясненнях сторін та не з'ясував належним чином: які добудови
проводились у спірному будинку, ким і за чиї кошти, чи проводились вони за
життя дарувальника ОСОБА_3, і в якій частині (подарованій чи в тій, що
перебувала у власності дарувальника) тощо.

Наявним у справі доказам щодо цих
питань апеляційний суд належної оцінки не дав, а установивши, що свідки ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та інші допитані з порушенням вимог ст. 180 ЦПК України - без
приведення до присяги, відхилив їх показання, не забезпечивши згідно зі ст. 309
ЦПК України повноти з'ясування обставин справи відповідно до наведеної норми.

Не з'ясовано судом і питання добудови
спірного будинку після
1993 року.

Не з'ясувавши належним чином цих
обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про те, що спірний будинок
істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних затрат сторін під час
їхнього шлюбу.

В обґрунтування такого рішення
апеляційний суд зіслався на висновок будівельної експертизи, якого в матеріалах
справи немає, а в протоколі  судового
засідання ( а. с. 194 зворот) відсутній опис досліджуваного висновку за НОМЕР_3
від 24 лютого 2006 року ( у рішенні вказано № 229).

Визнавши право ОСОБА_2 на 38/100
часток спірного будинку апеляційний суд, послався на висновок спеціаліста -
будівельника від                    18
січня 2005 року, а не на висновок експерта, фактично виділив їй у жилому
будинку 60/100 часток вартістю 12 654 грн., а ОСОБА_1, визнавши право на 62/100
частки, виділив у будинку 40/100 часток вартістю 8 576 грн.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч.
2 ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Рішення апеляційного суду й у
частині відмови в задоволенні первісного позову теж не може бути залишене в
силі, оскільки в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відмовлено тільки з тих
підстав, що ОСОБА_2 є співвласником спірного жилого будинку, а тому у зв'язку
зі скасуванням рішення апеляційного суду в частині визнання права власності за
ОСОБА_2 підлягає скасуванню це рішення і в частині її виселення.

Керуючись ст. 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного суду України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 26 квітня                    2006 року в частині визнання
жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, його поділ та виселення
ОСОБА_2 скасувати, а справу в цій частині направити на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.В. Прокопчук

Судді:

А.В. Костенко
Н.П. Ляшенко  М.П. Пшонка  В.М. Шабунін