РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 жовтня
2007 року                                                                                         м.  Вінниця

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Вінницької
області в складі:

Головуючого                                                Іващука
В.А.,

суддів:                                    Ковальчука
О.В.,  Колоса С. С. ,

при
секретарі:                                               Цехмістер
О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на
частку в спільному майні,  за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.  Вінниці від 9 липня 2007 року,

установила:

4 квітня
2006 року ОСОБА_3  звернувся до суду з
позов до ОСОБА_1  та ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні житлом та вселення.

Зазначав,  що відповідачі з 1996 року почали виживати
його з квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира приватизована на нього та
відповідачок в рівних частках. Просив зобов'язати відповідачів не чинити йому
перешкод та вселити його у вказану квартиру.

28
квітня 2007 року ОСОБА_1  та ОСОБА_2
звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_3
мотивуючи вимоги тим,  що ОСОБА_1  перебувала в шлюбі з відповідачем.  Від шлюбу народилась дочка ОСОБА_2,  ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. Шлюб розірвано
в 1992 році. Під час шлюбу вони отримали квартиру АДРЕСА_1 на яку,  згідно рішення Вінницького міськвиконкому №65
від 27 січня 1994 року,  одержали
свідоцтво Про право власності на всіх трьох ч.1енів сім'ї. Відповідач перестав
проживати в квартирі з  1996 року,  витрат на утримання квартири не несе,

Справа №22 - 2030
2007р.
Категорія: 5

Головуючий
у суді першої інстанції        Овсюк Є.М.

Суддя - доповідач
Іващук В.А.

комунальні
послуги не сплачує. Він має борг по аліментам на дитину та більше  десяти років не заявляв вимог про поділ
квартири,  а тому просили визнати за ними
право власності на вказану квартиру,
припинивши право власності ОСОБА_3
на 1/3 долі в цій же квартирі,
стягнувши з них на його користь частково грошову компенсацію,  зарахувавши до грошової компенсації його
заборгованість по сплаті аліментів та за комунальні послуги.

Під час
розгляду справи позивачі змінили свої вимоги та просили визнати за ними право
власності на вказану квартиру,
позбавивши ОСОБА_3  права
власності на 1/3 її частки,  в зв'язку зі
спливом строків позовної давності для звернення про поділ майна. Просили також
стягнути з відповідача всі судові витрати.

Ухвалою
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 12 квітня 2007 року позов ОСОБА_3
до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про усунення

перешкод в
користуванні житлом та вселення залишено без розгляду з підстав повторної
неявки в судове засідання позивача.

Заочним
рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 12 квітня 2007 року позов ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3  про припинення права на частку в спільному
майні задоволено.

Ухвалою
цього суду від 4 червня 2007 року заяву ОСОБА_3
про перегляд вказаного заочного рішення задоволено,  рішення скасовано.

Рішенням
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 9 липня 2007 року позов ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3  про припинення
права на частку в спільному майні задоволено, суд

вирішив:

Визнати
за ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 право власності в
рівних частках на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1,
позбавивши ОСОБА_3  права
власності на зазначену частку в зв'язку з спливом строків позовної давності для
звернення про поділ майна.

У
апеляційній скарзі ОСОБА_3 ,  посилаючись
на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  просить рішення суду скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову у позові.

У
доводах апеляційної скарги посилається на те,
що суд неправильно встановив правовідносини сторін,  які випливають із встановлених обставин.

Посилається
на те,  що дані правовідносини не
регулюються  ст.  ст.
70, 72 Сімейного кодексу України,
а регулюються  ст. 365 ЦК України,  згідно якої припинення права власності на частку
у спільному майні можливе лише за умов вказаних у цій статті.

Зазначив,  що суд не встановлював тих обставин,  які необхідні для вирішення спірних
правовідносин.

У
доводах посилається також на те,  що
згідно ч.2  ст. 365 ЦК України суд може
припинити право власності лише за умови попереднього внесення позивачем
вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У апеляційній
скарзі вказав,  що його позбавлено
власності на житло протиправно в порушення положень  ст. 41 Конституції України. Жодних підстав для
застосування правил про позовну давність не було,  оскільки він з позовом про поділ спільного
майна подружжя не звертався.

Позивачка  та
її  представник   заперечували   доводи
апеляційної  скарги   -
посилаючись   на їх   безпідставність. Просили апеляційну скаргу
відхилити,  а судове рішення залишити без
змін.

Перевіривши
законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах заявлених
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає,  що
апеляційну скаргу слід задовольнити,
рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно  ст. 309 ЦПК України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення
є,  зокрема невідповідність висновків
суду обставинам справи,  порушення або
неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно
частинам 1 та 2  ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.  Законним є рішення,  яким суд,
виконавши всі вимоги

цивільного
судочинства,  вирішив справу згідно із
законом.

Рішення
суду не можна визнати законним і обґрунтованим виходячи із наступного.

Задовольняючи
позов суд першої інстанції виходив із наявності у ОСОБА_3  боргу по аліментам на користь ОСОБА_2,  боргу по комунальним послугам,  відсутності потреби житлової площі,  неможливості спільного проживання сторін,  відсутності вимог ОСОБА_3  про виділ належної йому частки в спільному
майні подружжя або грошової компенсації на протязі більше трьох років,  а також за наявності підстав для застосування
строку позовної давності до вимог про поділ майна і визнання за позивачами
права власності на частку майна належну ОСОБА_3

Такі
висновки суду не дають підстав для задоволення позову оскільки суд неправильно
визначив правовідносини сторін та неправильно застосував норми матеріального
права.

Судом
першої інстанції встановлено і не оспорюється сторонами у справі,  що право приватної спільної власності по 1/3
частці на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1  набули з
підстав приватизації цієї квартири,  у
відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного
житлового фонду" від 19 червня 1992 року (далі - Закон №2482 -XII).

Положення
СК України про підстави набуття права спільної сумісної власності
подружжя,  про розмір часток майна
дружини та чоловіка,  при поділі
майна,  що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,  а також про
способи та порядок його поділу і застосування позовної давності (  ст.
ст. 60,  70, 71, 72 СК України)
щодо такого майна,  а саме спірної
квартири,  право на яку набуте у порядку
визначеному спеціальним Законом №2482 -XII,
не можуть бути застосовані у цій справі. Крім цього право
спільної власності на квартиру належить не тільки подружжю,  а й їх дитині.

Закон України
"Про власність",  на положення
статей якого посилається суд при вирішенні справи,  втратив чинність 20 червня 2007 року (Закон
України "Про внесення змін та визнання такими,  що втратили чинність,  деяких законодавчих актів України у зв'язку з
прийняттям Цивільного кодексу України" від 27 квітня 2007 року №997-V).

Відповідно
ч.2  ст.  4 ЦК України основним
актом цивільного законодавства   України
є Цивільний кодекс України.

Актами
цивільного законодавства є також інші закони України,  які приймаються відповідно до Конституції
України та цього Кодексу.

Оскільки
позивачі ставлять питання про позбавлення відповідача права власності на 1/3
частку спірної квартири та визнання за ними права власності на вказану
частку,  то до виниклих правовідносин
слід застосовувати норми ЦК
України,  як до основного акту
цивільного законодавства.

Відповідно
ч. 2  ст.
317 ЦК України
на зміст права власності не впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно  ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений  у його здійсненні.

Особа
може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку,  встановлених
законом.

Положення  ст.
346 ЦК України
містять підстави припинення права власності,
де зокрема (ч.2) зазначено,  що
право власності може бути припинене в інших випадках,  встановлених законом.

Такий випадок
обумовлений  ст.  365 ЦК
України за положеннями якої :

1.Право особи на
частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі
позову інших співвласників,  якщо:

1)
частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2)
річ є неподільною;

3)
спільне володіння і користування майном є неможливим;

4)
таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та ч.1енам його сім'ї.

2. Суд
постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за
умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок
суду.

При
вирішенні справи суд не встановив тих обставин за якими можливо вирішити спір
відповідно до вказаних вище норм закону,
не застосував закон який підлягає застосуванню та застосував норми
закону які не поширюються на ці правовідносини.

За встановлених
обставин та вважаючи,  що судом
неправильно застосовані норми матеріального права і висновки суду не
відповідають обставинам справи,  рішення
суду підлягає скасуванню.

Відповідно
ч. 1  ст.
303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог,  заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно
до вимог ч.3  ст.  10 ЦПК України кожна сторона повинна довести
ті обставини,  на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків,  встановлених цим
Кодексом.  Такі ж положення містить  ст. 60 ЦПК України.

Відповідно
ч.1  ст. 11ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі.

Ставлячи
питання про припинення права власності ОСОБА_3
на частку в спільному майні (квартирі),
позивачі просять задовольнити їх вимоги не у відповідності до положень
Закону,  яким передбачено таке
позбавлення права власності,  а суд
усупереч вимогам  ст. 321  ст. 346,
ст. 365 ЦК України
безпідставно задовольнив їх позовні вимоги.

Виходячи
із зазначеного вище,  рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню,  а позов
ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3  про припинення права на частку в спільному
майні не може бути задоволеним.  У справі
слід ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Відповідно
до вимог ч.5  ст. 88 ЦПК України зміні
підлягає розподіл судових витрат,
оскільки апеляційним судом ухвалюється нове рішення.

ОСОБА_3    за
подання   апеляційної  скарги
сплачено   436   грн. державного мита та 30 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Всього 466 грн.

Вказана
сума витрат підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3  відповідно правил ч.1  ст. 88 ЦПК України.

Крім
цього ОСОБА_1 ,  та ОСОБА_2 позов
оплачений митом в суді першої інстанції в розмірі 51 грн. Вартість частки майна
(квартири) на яке позивачі просять визнати за ними право власності,  судом визначена в сумі 87 388 грн.,  згідно оцінки судової будівельно-технічної
експертизи №509 від 29 січня 2007 року.

Судом
першої інстанції не вирішено,  згідно
правил ч.2  ст. 80 ЦПК України,  питання наступного стягнення недоплаченого
державного мита відповідно ціни позову,
встановленої судом при вирішенні справи.

Виходячи
із ставки 1% ціни позову позов ОСОБА_1 ,
та ОСОБА_2 в суді першої інстанції має бути оплачений державним митом в
розмірі 873 грн. Позов оплачений митом в мінімальному розмірі в сумі 51 грн.
Виходячи із зазначеного,  з   них слід стягнути на користь держави
недоплачене державне мито в сумі 822 грн. (873 -51 =822).

На
підставі викладеного,  керуючись ч.2  ст.
4,   ст.   ст.  321,  346,
365,  ч. 2  ст.
317 ЦК України,   ст.
ст.  303,  307 ч.1 п.2,
309,  313,  314 ч.2,
316 ЦПК України,  колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення
Ленінського районного суду м.  Вінниці
від 9 липня 2007 року у цій справі
скасувати.

Ухвалити нове
рішення:

У
задоволенні позову ОСОБА_1,  ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про припинення права на частку в спільному майні відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1,  ОСОБА_2; на користь ОСОБА_3 сплачене державне
мито в сумі 436 грн. та сплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення

розгляду справи в сумі 30 грн.,  всього 466 грн.,  а також на користь держави    державне мито в сумі 822 грн.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та протягом двох місяців може бути
оскаржене у касаційному порядку до Верховного Суду України.