РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

2007
року січня місяця 11 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого   -
МАРТЄВА С. Ю.

суддів   -   АНТОНОВА В.М. , ЧІЧІЛЯ
В.А.

при
секретарі - СУЛИМКА С. В. розглянула провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Київського районного суду м.
Полтави від 27 жовтня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_1
про визнання договору таким,  що
відбувся.

Колегія
суддів,  заслухавши доповідь судді - доповідача
Апеляційного суду, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні
2005 рокуОСОБА_2 звернулася до суду із позовом,
у якому зазначила,  що із травня
1981 року у квАДРЕСА_1,  де вона мешкала
разом із матір'ю та братом,  оселився
відповідач та проживав там на правах члена сім'ї - фактичного подружжя матері.

У 1991
році відповідач отримав однокімнатну квАДРЕСА_2,  проте залишився проживати разом із ними по
вул.  Крамського м.  Полтави.

Із 1993
року позивачка з дозволу ОСОБА_1. оселилася та проживала постійно у кв.АДРЕСА_2

Справа № 22ц -
66 2007 року

Головуючий у
першій інстанції: БОРОВИК T.B.

Суддя-доповідач:
МАРТЄВ С. Ю.

У 2004 році її
матір та відповідач,  який увесь час
проживав у квАДРЕСА_1 зареєстрували шлюб.

Вважає,  що у 1993 році фактично відбувся договір
обміну житлом,  вона обміняла свою частку
житла у квАДРЕСА_1 на кв. АДРЕСА_2

Просила
визнати договір обміну житлом із відповідачем таким,  що відбувся і зобов'язати ГЖЕД №2 укласти із
нею договір найму на кв.АДРЕСА_2

Рішенням
Київського районного суду м.  Полтави від
27 жовтня 2006 року позов задоволено.

У
апеляційній скарзі порушене питання про скасування рішення з підстав
невідповідності висновків суду обставинам справи і порушення місцевим судом
норм матеріального права.

Апеляційний
суд,  перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів
апеляційної скарги,  вважає,  що остання підлягає задоволенню.

Виходячи
з п.п.3, 4  ст. 309 ЦПК України,  підставами для зміни рішення суду першої
інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне
застосування норм матеріального права.

Місцевим
судом вірно встановлено і сторонами не оспорюється факт поселення апелянта із
травня 1981 року у квАДРЕСА_1,  де
позивачка мешкала разом із матір'ю та братом,
на правах члена сім'ї - фактичного подружжя матері.

Сторонами
також не оспорюється,  що у 1991 році
ОСОБА_1 отримав однокімнатну квАДРЕСА_2,
проте залишився проживати разом із ними по вул.  Крамського м.
Полтави.

Висновок
суду першої інстанції про те,  що із 1993
року позивачка оселилася та проживала у кв. АДРЕСА_2з дозволу квартиронаймача
ОСОБА_1. також відповідає матеріалам справи.

Між
тим,  задовольняючи позов місцевий суд
виходив із того,  що між сторонами
фактично відбувся договір обміну житлом,
відповідно до якого 1ВЕР С. Г. обміняла свою частку житла у кв.6 по
вул.  Крамського,  1/14 у м.
Полтаві наймачем якої є ОСОБА_2.,
на кв. АДРЕСА_2,  наймачем якої є
ОСОБА_1

Проте,  з таким висновком місцевого суду погодитися
не можна,   оскільки  суд дійшов
його  без  достатнього
з'ясування  дійсного

характеру   спірних   правовідносин   і неправильного    застосування    норм матеріального права.

На
підставі  ст. 84 ЖК України,  порядок обміну жилих приміщень установлюється
законодавством Союзу РСР,  цим Кодексом
та іншими актами законодавства Української РСР.

Виходячи
із  ст. 89 ЖК України,  правила обміну жилих приміщень затверджуються
Радою Міністрів Української РСР.

Згідно  ст. 83 ЖК України,  угода про обмін жилими приміщеннями набирає
чинності з моменту одержання ордерів,  що
видаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів (частина перша
статті 58).

Виходячи
із абзацу першого п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від
12.04.85 року «Про деякі питання,  що
виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» із наступними
змінами та доповненнями,  спори,  пов'язані з обміном жилих приміщень,  вирішуються судом з урахуванням встановленого
порядку і умов обміну.

За
змістом абзацу 3 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України,  угода про обмін жилих приміщень має правове
значення,  якщо вона належно оформлена і
учасники обміну одержали ордери ( ст. 83 ЖК) і лише у цьому разі при ухиленні
учасника обміну від його проведення інші його учасники вправі вимагати від нього
в судовому порядку виконання цього обов'язку.

Сам
ОСОБА_1 існування будь коли будь-якої домовленості про обмін житловихї
приміщень заперечує.

Будь які
письмові документи на підтвердження укладення сторонами угоди про обмін жилих
приміщень і одержання ними ордерів відповідно до  ст. 83 ЖК України у справі відсутні.

Крім
того,  відповідно до  ст. 81 ЖК України,  наймач або член його сім'ї вправі в
установленому порядку провести обмін жилої площі,  що припадає на нього,  в тому числі суміжної кімнати або частини
кімнати,  з наймачем іншого жилого
приміщення за умови,  що в'їжджаючий у
порядку обміну вселяється як член сім'ї тих,
що залишилися проживати в цьому приміщенні.

Факт в'їзду і
поселення ОСОБА_1. у у квАДРЕСА_1наймачем якої є ОСОБА_2.,  як фактичного подружжя останньої за 10 років
до отримання ним спірної квартири по вул.
Калініна та майже за 13 років до поселення там позивачки сторонами не
оспорювався.

Самій
позивачці на час в'їзду і поселення ОСОБА_1. у у квАДРЕСА_1виповнилося близько 8 років.

За таких
обставин твердження позивачки про укладення між сторонами угоди обміну
житловими приміщеннями у відповідності до вимог
ст. 81 ЖК України є непереконливими,
а висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позову не
відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

З
урахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає задоволенню,  рішення суду першої інстанції скасуванню із
ухваленням нового про відмову у позові.

Керуючись  ст.
ст. 81, 83, 84, 89 ЖК України,
ст.  ст. 303,  307,
п. п. 3, 4  ст.  309,
315 ЦПК України,  -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1

задовольнити,  рішення Київського районного суду м.  Полтави від 27 жовтня 2006 року скасувати.

У позові
ОСОБА_2до ОСОБА_1 про визнання договору обміну її частки житла у квАДРЕСА_1 на
його кв. №АДРЕСА_2 таким,  що відбувся
відмовити.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному
порядку безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним чинності.