Справа №33ц-369
кс   2007                                 Категорія
Рішення ухвалено
під головуванням    Гулак Н.А.

Доповідач у
апеляційній інстанції     Малахова Н.М. Доповідач      Копаничук С.Г.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

УХВАЛА

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

25 жовтня 2007
року                                                                                          м.
Вінниця

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в
складі суддів Копаничук С.Г. ,Луценка В.В. ,Морозовського В.І,Чуггрини
В.О.Дващука В.А. на підставі Закону України "Про внесення змін до Закону
України "Про судоустрій України" щодо забезпечення касаційного
розгляду цивільних справ " від 22.02.2007 року ,розглянувши цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю
«Житомирська міська профполіклініка» про стягнення грошової винагороди та
заробітної плати за касаційною скаргою ТОВ «Житомирська міська профполіклініка»
на рішення апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2005 року та
касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від
27.02.2004 року і на рішення апеляційного суду Житомирської області від
05.04.2005 року ,-

Встановила:

У липні 2003
року ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Житомирська міська профполіклініка» про стягнення грошової
винагороди та заробітної плати ,посилаючись на те ,що між ним та відповідачем
було укладено дві трудові угоди 01.04.2002 року та 15.05.2002 року, по яких він
виконав всі передбачені ними роботи, проте товариство з ним в повному обсязі не
розрахувалось. Просив стягнути на його користь з відповідача : по угоді від
01.04.2002 року -104,92 грн. заробітної плати за час відрядження в квітні 2002
року та 695,08 грн. заборгованості по оплаті; по угоді від 15.05.2002
року-добові за 10 днів відрядження у липні 2002 року в розмірі 180 грн.
заробітну плату за цей  період в розмірі
128,44 грн. ,витрати на транспорт та канцелярські товари -116,7 грн. ,а всього
1225,14 грн. ,а також 1200 грн. за фактично виконану роботу по створенню
юридичної фірми ДП «Оксана» Житомирської міської профполіклініки.

Рішенням
Богунського районного суду м. Житомира від 27.02.2004 року позов задоволено
частково .Стягнуто з Житомирської міської орендної профполіклініки на
користь   ОСОБА_1. заборгованості по
заробітній платі в сумі 38,5 грн. та
держмито на користь держави.

Рішенням
апеляційного суду Житомирської області від 05.04.2005 року рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 27.02.2007 року в частині відмови у виплаті
коштів за угодою від 01.04.2002 року скасовано і ухвалено нове рішення ,яким позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю
«Житомирська міська профполіклініка» на користь ОСОБА_1. 104,92 грн. винагороди
по даній угоді. Рішення в частині стягнення заробітної плати по угоді від
15.05.2002 року змінено, сума стягнення збільшена до 609,75 грн. В решті
рішення залишено без змін.

В касаційній
скарзі ТОВ«Житомирська міська профполіклініка» просить рішення апеляційного
суду в частині стягнення 104,92 грн. та 609,75 грн. змінити, посилаючись на те,
що воно постановлено з порушенням норм матеріального права. Просить відмовити
позивачу в стягненні 104,92 грн., залишивши в цій частині рішення суду першої
інстанції без змін. В частині стягнення заробітної плати зменшити розмір
стягнення з 609,75 грн. до 71,80 грн.

В касаційній
скарзі ОСОБА_1. просить рішення апеляційного та районного судів в частині
відмови йому в задоволенні його вимог скасувати через порушення судами норм
матеріального і процесуального права ,а по справі ухвалити нове рішення про
задоволення його вимог.

Касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів
справи вбачається, що 01.04.2002 р. між сторонами було укладено угоду, в якій
зазначений предмет договору, розмір і порядок оплати, відповідальність сторін
та умови дострокового розірвання договору. Підпунктом 1.1 цієї угоди
передбачено, що Житомирська міська орендна профполіклініка доручає, а ОСОБА_1.
бере на себе зобов'язання по виконанню в строк до 01.06.2002 року підготовки
оформлення документів та здача в експлуатацію(введенню в дію) закінченої  будівництвом та ремонтом бази відпочинку
"Полісянка-2" в с Приморському Татарбунарського району. Підпунктом
1.4 передбачено, що Житомирська міська орендна профполіклініка зобов'язується
своєчасно прийняти й оплатити виконану роботу. Підпунктом 2.1 угоди передбачено
,що за виконання роботи поліклініка виплачує ОСОБА_1 800 грн. без урахування
витрат на відрядження. 15.05.2002 р. між сторонами було укладено трудову угоду,
в якій зазначений предмет договору, розмір і порядок оплати, відповідальність
сторін та умови дострокового розірвання
договору. Підпунктом 1.1 цієї угоди передбачено, що Житомирська міська
орендна профполіклініка доручає, а ОСОБА_1. бере на себе зобов'язання по тимчасовому
в строк до 31.08.2002 року виконанню обов'язків директора бази відпочинку
"Полісянка-2" в с.Приморському Татарбунарського району. Підпунктом
1.4 передбачено, що Житомирська міська орендна профполіклініка зобов'язується
своєчасно прийняти й оплатити виконану роботу. Підпунктом 2.1 угоди  передбачено ,що за виконання роботи
поліклініка виплачує ОСОБА_1 1400 грн. без урахування витрат на відрядження.

Постановляючи
рішення по справі суд першої інстанції дійшов висновку ,що угода від 01.04.2002
року є цивільно-правовою угодою і до неї необхідно застосовувати
ст.ст.332,333,339,342 ЦК України в ред. 1963 року. Тому встановивши факт
невиконання до угоди в цілому суд дійшов висновку ,про відсутність підстав для
задоволення вимог позивача в цій частині. Суд же апеляційної інстанції  встановивши сам факт виконування угоди
позивачем ,не даючи правової оцінки суті
укладеного договору , скасовуючи в цій частині рішення районного суду,
вважав, що позивачеві необхідно сплатити по угоді кошти, пропорційно до
пропрацьованих днів ,що він перебував у відрядженні. З таким висновком
погодитись не можна.

Відповідно до
ст. 332 ЦК України
1963 року за договором підряду підрядник зобов'язується виконати на свій ризик
певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник
зобов'язується прийняти й оплатити виконану роботу. Предметом договору підряду
є певний матеріальний результат виконаної роботи, натомість для трудового
договору він не обов'язковий, позаяк у останньому випадку головне значення має
трудова діяльність загалом, а не виконання разової конкретної роботи.

Апеляційний суд,
скасовуючи в цій частині рішення районного суду, не взяв до уваги те, що
позивач угоду в цілому не виконав, оскільки в передбачений нею строк не досяг
вказаного у ній результату. Оплата коштів за сам процес виконання роботи угодою
не передбачена. За таких обставин підстави для виплати позивачу частини з
передбачених угодою коштів відсутні ,оскільки вони не передбачені законом і
договором.

Відповідно до
вимог ст. 339 ЦПК України суд касаційної інстанції має право скасувати судове
рішення і залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки
районний суд з'ясував і правильно встановив фактичні обставини щодо угоди від
01.04.2002 року, правильно застосував норму права ,а апеляційний суд,
скасовуючи рішення районного суду, хоча і послався вірно на норму матеріального
права, проте допустив неправильне її застосування щодо обставин конкретного
договору, рішення апеляційного суду в частині стягнення коштів по угоді від
01.04.2002 року підлягає скасуванню ,а рішення районного суду в цій частині
-залишенню без змін.

Щодо угоди від
15.05.2002 року ,то наказом від 20.05.2002 року ОСОБА_1. був тимчасово
прийнятий на роботу до відповідача директором бази відпочинку ,а наказом від
07.08.2002 року звільнений з роботи з розірванням трудової угоди. Суд першої
інстанції вірно встановив ,що позивач був прийнятий на роботу з 20.05.2002 року
на підставі строкового трудового договору і до правовідносин по цій трудовій
угоді необхідно застосовувати відповідні положення норм Кзпп України. Також суд
вірно визначив , і з ним підставно погодився апеляційний суд ,що в іншій
частині позовних вимог позивачу необхідно відмовити ,оскільки він    його вимоги не ґрунтуються на вимогах
закону .

Разом з тим,
визначивши суму що підлягає стягненню на його користь в 38 грн. ,суд помилився
при визначенні розміру заборгованості. Так, за виконання обов'язків директора
бази відпочинку за період з 15.05.2002 року по 31.08.2002 року підлягало
виплаті 1400 грн. При цьому як відповідач ,так і суд першої інстанції при
обчисленні розміру коштів ,що підлягали виплаті до дня звільнення безпідставно
вирахували з   нього , суму   податку ,яка підлягає утриманню з   позивача
лише безпосередньо при виплаті коштів , і невірно взяли для розрахунку
календарну

кількість днів
,замість передбачених трудовим законодавством робочих.

Апеляційний суд
вірно встановив обставини справи по даній угоді , визначив правовідносини ,що
склались по ній правильно застосував норму закону та визначив суму
заборгованості в розмірі 609,75 грн. Доводи касаційних скарг в цій частині не
заслуговують   на   увагу
і      висновки апеляційного суду
не спростовують .Тому    рішення
апеляційного суду в цій частині скасуванню не підлягає. Керуючись ст. ст. 336,
337,339 ЦПК України, -

Ухвалила:

Касаційні скарги
ТОВ «Житомирська міська профполіклініка» та ОСОБА_1 задовольнити частково.  Рішення апеляційного суду Житомирської
області від 05.04.2005 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 104,92 грн.
по угоді від 01.04.2002 року скасувати, залишивши в цій частині рішення
Богунського районного суду м. Житомира від 27.02.2004 року без змін.

В іншій
частині    рішення апеляційного суду
Житомирської області    від 05.04.2005
року залишити без змін.

Ухвала
оскарженню не підлягає.