Справа № 22ц-1155/2007                                       Головуючий у 1-й інстанції: Цигура Н.А.
- цивільна                                                                     Доповідач: Лазоренко M.I
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2007 року                                                                                               місто
Чернігів

Апеляційний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого-судді:          Іваненко
Л.В.

суддів:     Лазоренка М.І., Губар Т.С.

при секретарі:       Івановій
Н.Б ,

за участю:      ОСОБА_1,   ОСОБА_3

розглянув у
відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за

апеляційною  скаргою
ОСОБА_1на  рішення

Срібнянського районного суду
Чернігівської області від 22 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

встановив:

15.03.2007 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення з відповідачки боргу в сумі 3 415,84 гривень та судових
витрат. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 20 жовтня 2005 року вона надала позику
ОСОБА_1 у сумі 3415 грн. 84 коп.. На підтвердження договору позики ОСОБА_1
надала їй розписку. У судовому засіданні позивачка свої вимоги змінила й
просила стягнути з відповідачки за договором позики - 2530,02 грн., 3% річних
від простроченої суми та судові витрати.

Рішенням
Срібнянського районного суду Чернігівської області від 22 травня 2007 року
позов ОСОБА_2 задоволено. З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 2530 грн.02
коп. боргу за договором позики, 150 грн. 98 коп. - 3% річних від простроченої
суми за період з 1 грудня 2005 року по 22 травня 2007 року , 51 грн. у
повернення сплаченого судового збору та 30 грн. у повернення сплачених витрат
на і формаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 2762 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати зазначене

рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачці у задоволенні

позову.    Апелянт  вказує
на  те,   що
рішення   є  незаконним
та  не

обґрунтованим. При винесенні
рішення суд не врахував того, що вона працювала продавцем у магазині, який
належить позивачці і що вона написала розписку під її психологічним тиском, як
запоруку погашення нестачі, яка була виявлена у магазині у жовтні 2005 року.
Крім того, на думку апелянта, судом не дана оцінка доказам, зокрема розписці,
яка не містить підпису   позичальника та
дати складання розписки, а також не
врахована та

2

обставина, що договір
позики   вважається   укладеним
з моменту   передачі грошей, яких
позивачка їй не передавала.

В своїх
заперечення ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду
залишити без змін. Зазначаючи, що рішення суду є обґрунтованим., а доводи
апелянта не відповідають дійсності, оскільки боргова розписка написана
відповідачкою власноручно, а передача їй грошей підтверджується показами
свідків.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та
матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, а
рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Встановленою що
15.03.2007 року позивачка звернулась до суду з позовом про стягнення з
відповідачки боргу в сумі 3 415,84 гривень та судових витрат. Відповідно до
протоколу судового засідання, у суді позивачка свої вимоги змінила й просила
стягнути з відповідачки за договором позики - 2530,02 грн., пояснивши, що
зменшила суму основного боргу на 885грн. 02 коп., так як на зазначену суму
відповідачці була недоплачена заробітна плата, крім того позивачка заявила нові
позовні вимоги й просила стягнути з відповідачки 3% річних від простроченої
суми, що становить 150грн. 98 коп., а всього 2762 грн..

Задовольняючи
позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 20 жовтня 2005 року між
сторонами був укладений договор
позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передала у борг ОСОБА_1 гроші в сумі 3
415,84 гривень до 1 грудня 2005 року, що підтверджується письмовою борговою
розпискою та що відповідачка не виконала взятих на себе зобов'язань й не   повернула борг.

Проте з таким
висновком суду 1 інстанції не може погодитись апеляційний суд.

Відповідно до ст.. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другої сторони
(позичальникові ) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві
таку ж суму грошових коштів.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладання договору
позики може бути представлена розписка.

Відповідно до ст.. 207 ЦК правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або
кількох документах і підписаний його стороною.

3

Як видно із
матеріалів справи позивачка суду надала розписку, яка написана від імені
ОСОБА_1 про одержання у борг 3415 грн. 84 коп., проте на розписці відсутній
підпис позичальника(а.с.4). Враховуючи, що сторонами в повній мірі не дотримані
вимоги закону щодо дотримання обов'язкової письмової форми правочину, суд
зазначену розписку не може вважати належним доказом  отримання
ОСОБА_1 у борг грошей.

Допитана судом 1
інстанції свідок ОСОБА_4., підтвердила доводи відповідачки, що в магазині, в
якому вона та відповідачка працювали, була виявлена нестача товаро-матеріальних
цінностей і, що розписка була написана, як запорука погашення нестачі.

Наявність
трудових відносин між сторонами не заперечувала й позивачка, пояснивши
зменшення позовних вимог на суму 885грн. 02 коп., недоплатою   ОСОБА_1 заробітної плати.

При таких
обставинах апеляційний суд дійшов висновку, що позивачка не передавала
відповідачці у борг наведену вище суму коштів та, що між сторонами договір
позики в порядку передбаченому законом не укладався . Між сторонами існували
трудові відносини і спір з приводу нестачі грошових коштів належало вирішувати
відповідно до норм трудового права..

Оскільки наведеним обставинам суд 1 інстанції не дав належної правової

оцінки та постановив незаконне рішення, воно                       підлягає скасуванню з

постановлениям   нового   рішення про
відмову ОСОБА_2у

задоволенні
позову   до ОСОБА_1про стягнення

боргу.

Керуючись ст.ст.
207, 1046, 1047 ЦК України,
ст.ст. 209, 218, 10, 60, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
апеляційний суд,-

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
- задовольнити.

Рішення
Срібнянського районного суду Чернігівської області від 22 травня  2007 року - скасувати.

У
задоволенні позову ОСОБА_2до ОСОБА_1      про
стягнення    боргу за договором позики

відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку до
Верховного Суду України протягом двох місяців.