справа 2-159/2007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

06 липня 2007
року.

Рівненський
районний суд Рівненської області

в особі
головуючої судді                   Кушнір
Н.В.

при
секретарі                                     Данчук
Л.А.

з участю
позивача-відповідача ОСОБА_1

її
представника адвоката                   ОСОБА_2

відповідача-позивача                        ОСОБА_3

її
представників                                  ОСОБА_4

ОСОБА_5

та
адвоката                                         ОСОБА_6

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівному цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на
житловий будинок,

встановив:

Сторони
по справі у поданих до суду позовних заявах просять визнати за кожною із них
право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

В
обґрунтування своїх вимог первісний позивачОСОБА_1 покликається на те,  що після смерті батька 10.09.1977 року,  який був головою колгоспного АДРЕСА_1,  його головою стала її мати - відповідач по
справі. У господарстві значилося два житлові будинки. У 1986 році та 01.12.1993
року мати подарувала синам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 1/2 новозбудованого будинку і
їх сім»ї виділилися в окремі господарства,
їй же був виділений старий будинок,
а мати залишилася проживати у капітально збудованій літній кухні,  у зв»язку з чим були закладені чотири особові
рахунки. Таким чином,  був проведений
поділ колгоспного двору,  а згодом
відбулося його перетворення в господарство робітників та службовців. Однак
отримати свідоцтво про право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1  де вона постійно проживає,  вона не може в зв'язку з тим,  що відповідач відмовляється визнати за нею
право власності на дане будинковолодіння.

В
обгрунтування своїх вимог зустрічний позивач ОСОБА_3 покликається на те,  що даний будинок побудований подружжям
ІНФОРМАЦІЯ_1під час перебування в шлюбі в 1952 році на законо виділеній
земельній ділянці площею 0.52 га.
У будинку проживала вся їх

сім»я. В 1985 році вона разом з синами ОСОБА_8 та ОСОБА_7на її земельній
ділянці побудували новий будинок,  який
вона згодом по 1 / 2 його частині подарувала цим синам.   її донька ОСОБА_9 - первісний позивач по
справі не приймала участі в будівництві будинків ні власними силами,  ні коштами,
тому не має права вимагати визнання за нею права власності. Вважає,  що є законним власником спірного будинку і
право власності на нього не зареєструвала у зв»язку з незнанням вимог закону.

У
судовому засідання позивач-відповідачОСОБА_1підтримала позов повністю і по
аналогічних мотивах,  зустрічний позов не
визнає. Додатково показала,  що мати в
дитинстві її не доглядала,  у зв»язку з
чим вона захворіла на туберкульоз кості,
постійно лікувалася і батько пообіцяв їй спірний будинок,  оскільки вона хвора і її ніхто заміж не
візьме. Брати і сестра настроюють матір проти неї,  обзивають її та її сім»ю нецензурною
лайкою,  виганяють з спірного будинку.

її
представник,  підтримуючи вимоги та
аргументацію свого довірителя,
показав,  що не заперечується той
факт,  що спірний будинок був побудований
подружжям ІНФОРМАЦІЯ_1під час перебування в шлюбі і після смерті чоловіка став
належати дружині. Разом з тим,  дане
господарство було колгоспним двором і на нього розповсюджуються вимоги щодо
його розділу. Вважає,  що ОСОБА_3 як
голова колгоспного двору розпорядилася його майном,  виділивши синам ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зі свого
майна новозбудований житловий будинок на дві сім»ї,  а ОСОБА_1 - старий будинок,  а собі виділила для проживання літню кухню.
Таким чином,  проведений фактичний
розподіл колгоспного двору і кожен з його членів отримав житло.

Відповідач-позивач
ОСОБА_3 зустрічний позов підтримала,
первісний не визнає. По суті справи показала,  що вона не заперечує проти проживання доньки
у спірному будинку,  але хоче,  щоб будинок був зареєстрований на неї,  оскільки вона з чоловіком його побудувала.
Дітям вона розділила свою земельну ділянку,
надавши можливість кожному будувати своє власне житло. ОСОБА_7 і
ОСОБА_8скористалися цим правом,  а
ОСОБА_9 лише вивезла будівельні матеріали і збудувала фундамент. Нещодавно вона
подарувала ще дві частини своєї земельної ділянки дітям ОСОБА_10 та ОСОБА_11
Вважає,  що поступила по совісті,  а зараз вже більше 18 років змушена проживати
у непристосованій для проживання літній кухні,
оскільки позивач вигнала її з її ж будинку.

її
представники - діти ОСОБА_4. та ОСОБА_5 показали,  щоОСОБА_1та її чоловік вели себе непорядно по
відношенню до ОСОБА_3,  сестра не повина
користуватися майном,  яке їй не
належить,  при цьому вона не була членом колгоспного
двору,  оскільки жодного дня не працювала
в колгоспі.

її
представник,  підтримуючи вимоги та
аргументацію свого довірителя,
показав,  що земельна ділянка
виділялася подружжю ІНФОРМАЦІЯ_1під забудову,
вони були,  а дружина після його
смерті стала повноправним власником спірного будинку,  тому її право власності непорушне,  чого не можна сказати щодо ОСОБА_1 Літня
кухня,  в якій змушена проживати
відповідач-позивач,  не пристосована до
житла,  тому не може вважатися її місцем
проживання. її довіритель розпорядилася не майном колгоспного двору,  а своєю земельною ділянкою,  надавши можливість кожному з дітей стати на
ноги. Новий будинок був побудований братами ОСОБА_8 та ОСОБА_7для своїх
сімей,  проти чого ніхто не заперечував і
формальне укладення договорів між ними та матір»ю мало на меті лише узаконити
ті обставини,  що склалися.

Суд,  заслухавши пояснення сторін,  показання свідків,  з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали
справи,  прийшов до таких висновків.

Відповідно
до   ст.
10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи,  які
беруть участь у справі,  мають рівні
права щодо подання доказів,  їх
дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно
до   ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини,  на які

вона посилається,  як на підставу
своїх вимог і заперечень,  крім
випадків,  встановлених   ст.
61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини,  які мають значення
для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб,  які беруть участь у справі,  виникає спір. Відповідно до   ст.
61 ЦПК України,  обставини,  визнані сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі,  не підлягають доказуванню.

Як
встановлено судом і ці факти визнаються сторонами,  під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в них
народилися діти: доньки ОСОБА_9 та ОСОБА_10
сини ОСОБА_8,  ОСОБА_11 та
ОСОБА_7.

Під час
перебування в шлюбі батьки на виділеній їм у встановленому порядку земельній
ділянці для будівництва у 1952 році побудували спірний будинок,  у якому стали проживати всією сім»єю.

Як
вбачається з свідоцтва про смерть ОСОБА_4 він помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.
Кол оденка Рівненського району Рівненської області.

Після
його смерті дружина стала головою колгоспного двору і продовжувала проживати у
даному будинку,  вжила необхідних заходів
до збереження спадкового майна,  фактично
вступила в його управління та володіння.

Відповідно
до   ст.
563 ЦК України
/1963. року /,  діючого на час прийняття
спадщини,  у випадку смерті члена
колгоспного двору спадщина в майні двору не відкривається,  оскільки відповідно до   ст.
120 ЦК України
/ 1963 року / майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві
спільної сумісної власності.

14.12.1988
року виконкомом Рівненського районної ради Рівненської області було винесено
рішення № 282 про видачу свідоцтв про право власності на належні
громадянам,  колгоспним дворам і
організаціям житлові будинку згідно з додатком № 4т а зареєструвати в
Рівненському РОБТІ. У даному додатку № 20 значиться вказане господарство,  яке є колгоспним двором з вказанням власника
ОСОБА_3

Але
спірний будинок / 1952 року побудови / не був зареєстрований на ОСОБА_3,  як видно з даних РОБТІ та технічного
паспорту,  на даний час його вартість
становить 6 130 грн.

10.02.1978
року рішенням виконкому Корнинської сільської ради Рівненського району
Рівненської області вирішено дозволити ОСОБА_3 будівництво житлового будинку в
с.  Колоденка на місці старої хати.

Новий
будинок був збудований на її земельній ділянці силами і за кошти синів ОСОБА_7а
та ОСОБА_8а на дві сім»ї і згодом вказані сім»ї стали в ньому проживати. З
метою узаконення даного будівництва силами не номінального забудовника
07.04.1986 року ОСОБА_3 продала сину ОСОБА_7 1 / 2 житлового будинку площею 35
кв.м.  ,
а 01.12.1993 року іншу 1/2 частину будинку площею 50.4 кв.м.   вона подарувала сину ОСОБА_8. Ці ж дані
підтверджуються довідкою Рівненського РОБТІ № 30-к від 22.09.2006 року.

Одже,  суд вважає,
що таким чином пройшла заміна номінального забудовника ОСОБА_3 на
фактичних: її синів ОСОБА_7а та ОСОБА_8а.

Дані
обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12. та ОСОБА_13.,  ОСОБА_14.
- секретар Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської
області та ОСОБА_15. - землевпорядник цієї ж сільської ради за місцем знаходження
спірного будинку,  які додатково
показали,  що 30.10.2006 року виконкомом
Корнинської сільської ради Рівненського району Рівненської області винесено
рішення,  яке ніким не оспорюється і на
даний час є чинним,  про присвоєння нової
поштової адреси № 20 «а» спірному будинку та зобов»язання РОБТІ видати
свідоцтво про право приватної власності на цей будинок,  оскільки ще в 1988 році рішення попереднього
виконкому не було виконане. Дане рішення було винесене з метою усунення
невизначеності відносин права власності щодо двох житлових будинків на одній
земельній ділянці.

Свідки ОСОБА_16  ОСОБА_17 в судовому
засіданні підтвердили,  що ОСОБА_1,  а згодом її сім»я,  проживали в спірному будинку,  вона була замовником виготовлення технічних
умов на газопостачання спірного житлового будинку,  робила в ньому ремонт. Проти цього і не
заперечувала ОСОБА_3

Разом з
тим,  відповідно до  ст. 12 Закону України "Про
власність" у власності громадян можуть знаходитися жилі будинку,  придбані за законних підствах. Оскільки
згідно зі  ст. 16 ЗК України і  ст. 14 Закону України "Про
власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських
будівель надається громадянину у довічне успадковане володіння,  участь інших осіб у будівництві не створює
для них права власності на жилий будинок,
крім випадків,  коли це
передбачено законом.  Таких випадків
судом встановлено не було.

Відповідно
до положень Цивільного Кодексу України,
який був дійсний на час виникнення вказаних правовідносин,  особи,
які брали участь у будівництві житлового будинку не на підставі угоди
про створення спільної власності,  яка
відповідає законодавству,  вправі
вимагати не визнання права власності на будинок,  а відшкодування своїх витрат на
будівництво,  якщо допомогу забудовнику
вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам
сім"ї власника жилого будинку,  якщо
вони брали участь лише у будівництві підсобних будівель і підсобних приміщень
або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на
них  ст. 156 ЖК України обов'язок.

Різні
господарські будівлі / літні кухні,
сараї тощо /,  що знаходяться на
земельній ділянці,  виділеній для
будівництва жилого будинку,  є підсобними
будівлями,  приналежністю останього,  і складають з будинком одне ціле /  ст. 132 ЦК
України /. Тому суд не бере до уваги твердження ОСОБА_1 про те,  що її мати - відповідач по справі забезпечена
житлом,  яке добровільно отримала,  оскільки вона вже 18 років вона змушена
проживати окремо у літній кухні,  яка
житлом не являється,  у зв»язку з
неможливістю спільного проживання зі ОСОБА_1. у спірному будинку.

Таким
чином,  суд не вбачає підстав для
задоволення первісного позову,  оскільки
умовою задоволення позову про визнання права власності на майно згідно  ст. 392 ЦК
України,  на яку покликається
позивач,  є наявність в позивача
доказів,  що підтверджують його право
власності на майно. Таких доказів позивачем суду представлено не було.
Одночасно суд роз"яснює позивачу його право на заміну заявлених вимог
вимогами про відшкодування понесених нею витрат.

Крім
того,  суд роз»яснює,  що дійсно право власності на майно,  що належало колгоспному двору і збереглося
після припинення його існування,  мають
ті члени двору,  котрі до 15 квітня 1991
року не втратили права на частку в його майні. Разом з тим,  на витребування частки з майна колишнього
колгопного двору,  що збереглося на 15
квітня 1991 року,  поширюється загальний
трирічний строк позовної давності,  а
щодо позовів про визнання права власності на підставі  ст. 392 ЦК
України,  на яку також
покликаєтьсяОСОБА_1 в своїй позовній заяві дія позовної давності не
поширюється.

Покликання
на  ст. 125 ЦК України / 1963
року / як на обгрунтування своїх вимог не відповідає дійсності,  оскільки при розподілі колгоспного двору він
як цілісне сімейно-трудове об»єднання припиняє своє існування і замість нього
виникають два і більше нових,
самостійних колгоспних дворів. Такий розподіл у даному випадку
відсутній,  оскільки станом на 1991
рік,  як вбачається з показань свідка
ОСОБА_14.  і підтверджується даними
погосподарської книги № 9,  проти чого не
заперечують сторони,  залишився існувати
той же колгоспний двір,  де головою
вказана ОСОБА_3,  а господарство ОСОБА_1
рахувалося як службове, ІНФОРМАЦІЯ_1ОСОБА_7а таІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 - як
робітничі. В цьому випадку може ставитися питання лише про виділ з колгоспного
двору,  але в такому випадку,  як правило,
не може бути виділена в натурі частина будинку і господарських
приміщень. Виключенням з даного правила може бути випадок,  коли члену двору,  який виділяється,  у встановленому порядку виділяється земельна
ділянка біля цього будинку. При цьому вимагати розділу майна двору могли лише
ті повнолітні члени двору,  які були членами

колгоспу.

Суд не
вважає підставним покликання позивача-відповідача і на  ст. 48 Закону України «Про власність»,  оскільки усунення будь-яких порушень його
права може вимагати лише власник майна,
що у даному випадку відсутнє,
оскільки не встановлено законних підстав ОСОБА_1 на набуття права
власності на будинок АДРЕСА_1

Разом з
тим,  суд вважає,  що зустрічним позивачем ОСОБА_3 належними та
допустимими доказами доведено її суб»єктивне право власності на спірне
майно,  оскільки право власності на
новостворене нерухове майно може виникати з моменту завершення його будівництва
і даний факт визнається сторонами.

При
постановленні рішення у зв"язку із задоволенням зустрічного позову згідно
положень  ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені нею судові
витрати: судовий збір та витрати з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільних справ в розмірі відповідно 61 грн. ЗО коп. та 30 грн. 00
коп.

На
підставі наведеного,   ст.  ст. 120,
125,  563 ЦК України / 1963 року
/,   ст. 16,  132,
392 ЦК України,   ст. 16 ЗК
України,   ст. 12,  14,  48
Закону України «Про власність»,   ст. 156
ЖК України,  керуючись  ст.
ст. 10,  57,  59,
60,  61,  88,
213-215 ЦПК України,  суд

вирішив:

У позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Зустрічний
позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок
задоволити.

Визнати
за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 61 грн. 50 коп. сплаченого судового збору та 30
грн. 00 коп. витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду цивільних
справ.

Рішення
може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський
районний суд з поданням в 10-денний строк заяви про апеляційне оскарження з
наступним поданням в 20-денний строк апеляційної скарги після подачі цієї
заяви.

Рішення
може бути також оскаржене і без подання заяви про апеляційне оскарження у
випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення
рішення.

У
випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у 10-денний строк рішення
набуває законної сили після закінчення цього строку.

Якщо
буде подано заяву про апеляційне оскарження,
але не подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк,  то рішення набирає законну силу.