Справа
№2-882007
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

16 січня 2007 року Сихівський
районний суд м.Львова в складі: головуючого - судді:
Борейко С.В. при секретарі:
Локатир Л.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті
Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання дій незаконними, такими, що порушують права, стягнення моральної шкоди
та середньої заробітної плати за час вимушеного безробіття,-

встановив:

ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
у якому просить визнати дії відповідача незаконними і такими, що порушують
його конституційні права і Закон України "Про працю", а також
стягнути з відповідача 5
000,00 (п'ять тисяч) гривень моральної шкоди, понесеної у
зв'язку з незаконними діями роботодавця та матеріальні збитки з розрахунку середньої
заробітної плати за час вимушеного безробіття з 12 травня до дати рішення суду.

В обгрунтування
своїх вимог позивач покликається на те, що 13 лютого 2006
року прийшов до відповідача найматись на роботу, в офісі якого за адресою
АДРЕСА_1 відповідач пообіцяв йому заробітну плату за перший місяць роботи в
розмірі 800 гривень, а в наступні місяці буде збільшено, оплату надурочних
годин в 1,5-кратному розмірі, прийняття на роботу з відображенням у трудовій
книжці у відповідності до чинного законодавства, соціальний захист, пенсійні
відрахування, лікарняні листки і т.п. оплачуються. Зазначає, що такі умови
роботодавця на той час його влаштовували і позивач погодився з ними,
перебуваючи у відпустці на попередньому місці роботи. Однак, після двох тижнів
роботи у відповідача ОСОБА_2
останній попросив принести трудову книжку, паспорт, номер ідентифікаційного
коду для заключения трудової
угоди. 10 березня позивач звільнився з попередньої роботи і 15-го числа цього
місяця віддав ОСОБА_2 трудову книжку, паспорт та номер ідентифікаційного коду.
На прикінці квітня 2006 року
відповідач запропонував терміново підписати складену ним угоду, на що позивач
відповів, що не перечитуючи документи свій підпис на них не буде ставити.
Переглянувши зміст угоди позивачу стало зрозуміло, що в її зміст закладено
зовсім не ті умови, на які він погоджувався в попередній бесіді з відповідачем,
оскільки у документі зазначено: заробітна платня становить 175 гривень/місяць,
робочий день триває з 8.00 год. до 18.00 год. Після цього позивач відмовився
працювати у відповідача, на що останній сказав, що про звільнення треба
попереджати принаймні за місяць. Документи позивачу не віддав, хоча звертався
позивач до відповідача неодноразово. Такі дії відповідача вважає шахрайськими
та неприпустимими по відношенню до себе. Через виплати зарплати у
"конверті", проробивши до 12
травня 2006 року
пішов з цього місця роботи.

У судовому
засіданні позивач позовні вимоги підтримав, подав суду письмові матеріали в
яких міститься слова "ОСОБА_1", "П.ОСОБА_1", "ОСОБА_1",
"П.ОСОБА_1" із переліком видів одягу та білизни, візитку СПД ОСОБА_3,
копію печатки і кутового штампа відповідача, розрахунок оплати праці в розмірі 800 гривень за
робочий день з 8.15 до 17.15. Пояснив, що
поданий ним суду трудовий договір від 17.04.2006
року із

зазначенним реквізитів позивача та відповідача не
підписувався сторонами, а лише містить реквізити та ініціали позивача та
відповідача. Просить суд позов задоволити.

Відповідач у
судове засідання не з'явився, уповноважив на представлення своїх інтересів у
суді адвоката ОСОБА_4 та подав суду письмові заперечення на позов з яких
вбачається, що відповідач позов ОСОБА_1 не визнає, що мета таких дій
відповідача йому відома, оскільки він дійсно мав можливість познайомитися з
позивачем. Разом з тим, викладені в позовній заяві обставини не відповідають
дійсності, позивач дійсно приходив до відповідача з метою працевлаштування,
оскільки відповідач займається підприємницькою діяльністю і в нього працюють
наймані працівники. Однак між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди щодо умов оплати праці, хоча
зустрічалися кілька разів, що і могло стати причиною неприязного
відношення позивача. Все це вилилося у скарги позивача до органів ДПІ та
органів інспекції праці. Твердження позивача, що відповідач просив і отримав
від позивача якісь документи, та не повернув їх позивачу вважає такими, що не
відповідають дійсності, оскільки жодних пропозицій по працевлаштуванню позивачу
не робив і жодних документів від останнього не отримував. Абсурдними вважає твердження
позивача про те, що він працював найманим працівником у відповідача. Послався
на недобросовісність позивача, корисливість його мотивів та неприязне
відношення до нього з невідомих причин. В обгрунтування своїх пояснень
посилається на Акт перевірки НОМЕР_1
Територіальної державної інспекції праці у Львівської області, яка була
проведена за заявою позивача щодо дотримання ним вимог законодавства про працю
та обов'язкове державне соціальне страхування, копію якого додав до матеріалів
справи. У поясненнях зазначив, що жодних трудових договорів з позивачем не
підписував, і йому не відомо - хто підписався на доданому позивачем до позовної
заяви трудовому договорі між працівником ОСОБА_1 і фізичною особою -
підприємцем із зазначенням даних відповідача. Одночасно, йому невідомо чому на
доданому позивачем до позовної заяви трудовому договорі між працівником ОСОБА_1
і фізичною особою - підприємцем із зазначенням моїх даних та позовній заяві
позивач підписався різними підписами.

Додатково
представником відповідача долучено до матеріалів справи копії відомостей
оформлення замовлення щодо виготовлення одягу із підписом відповідача та
кутовим штампом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (Відповідача).

Щодо
представлених позивачем суду письмових матеріалів в яких міститься слова
"ОСОБА_1", "П.ОСОБА_1", "ОСОБА_1",
"П.ОСОБА_1" із переліком видів одягу та білизни, візитки СПД ОСОБА_3
та копій печатки і кутового штампа відповідача, з розрахунком оплати праці в
розмірі 800 гривень за робочий день з8.15до
17.15 - представник відповідача пояснив, що відповідач особисто надавав
позивачу зразок своєї печатки та кутового штампа на прохання позивача та в
письмовій формі особисто пояснював позивачу умови оплати праці у відповідача із
зазначенням розрахунків на аркуші із зазначенням слова "ОСОБА_1".
Однак це не може вважатися доказом укладення між позивачем та відповідачем
трудового договору. Щодо інших письмових матеріалів представник відповідача
пояснив, що останньому невідомі такі письмові документи, таких документів відповідач
позивачу не надавав, не оформляв і не веде обліку по виробництву (пошиттю)
одягу як підприємець в такій формі.

Дослідивши
матеріали даної справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, суд
приходить до переконання, що позов є необгрунтований і не підлягає до
задоволення з наступних міркувань.

Судом
встановлено, що позивач мав намір працевлаштуватися у відповідача, у зв'язку з
чим неодноразово зустрічався із ним.

Судом
встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є
суб'єктом підприємницької діяльності та здійснює діяльність по виробництву
(пошиттю) одягу та білизни.

2

Аналізуючи
представлену позивачем трудову угоду судом встановлено, що вона не підписана
сторонами, які зазначені в ній, не є зареєстрованою у встановленому
законодавством порядку.

Також встановлено,
що 18 липня 2006 року за
наслідками перевірки, що проводилася Територіальною державною інспекцією праці
у Львівської області, було складено Акт НОМЕР_1,
з якого вбачається, що відповідач використовує найману працю шести
працівників шляхом укладення з ними трудових договорів. Відповідно до вимог
Наказу Мінпраці та соціальної політики України від 27.06.2001 року трудові
договори, укладені з найманими працівниками відповідача зареєстровані в
Пустомитівському районному центрі зайнятості у встановлені терміни. На найманих
працівників ведуться особові картки за формою П - 2 в дотримання вимог Наказу Мінстату України від 25.10.1995 року №277. Відповідно до
зазначеного трудового договору працівникам встановлено режим роботи з 9.00 до 18.00, обідня перерва
вказана в розкладі робочого дня. З цього ж Акту вбачається, що в ході перевірки
з'ясовано, що трудова угода представлена ОСОБА_1 не зареєстрована у
Пустомитівському районному центрі зайнятості відповідно до ст. 24-1 КЗпП України.
Відомості про наявність наказу про прийняття позивача на роботу відповідачем, а
також про виплату відповідачем позивачу заробітної плати відсутні. Крім цього,
акт містить посилання на пояснення відповідача про те, що позивач не працював у
нього, а лише приходив цікавитися роботою, у зв'язку з чим зроблено висновок
про те, що встановити чи перебував ОСОБА_1 у трудових відносинах з відповідачем
не вдалося.

Суд не приймає
до уваги подані позивачем письмові матеріали в яких міститься слова
"ОСОБА_1", "П.ОСОБА_1", "ОСОБА_1",
"П.ОСОБА_1" із переліком видів одягу та білизни, візитки СПД ОСОБА_3
та копій печатки і кутового штампа відповідача, з розрахунком оплати праці в
розмірі 800 гривень
за робочий день з8.15 до 17.15, оскільки вони
спростовуються Актом НОМЕР_1
Територіальною державною інспекцією праці у Львівської області, і з них
жодним чином не випливає того, що між позивачем та відповідачем виникли трудові
відносини.

Суд критично
відноситься до вищезгаданих пояснень позивача, оскільки він заявляючи про те,
що працював у відповідача з лютого 2006
року, одночасно посилається про те, що підписує документи лише після їх
прочитання, даючи зрозуміти, що його працевлаштування є можливим виключно у
порядку передбаченому чинним законодавством, і, якщо умови праці його не
влаштовують позивач відмовляється від такої роботи.

Таким чином
судом встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем не
виникли.

Враховуючи це у
суду відсутні підстави для визнання дій відповідача по відношенню до позивача
незаконними і такими, що порушують конституційні права позивача чи права
позивача передбачені законодавством про працю.

Суд також
приходить до переконання про безпідставність вимоги позивача про стягнення з
відповідача 5 000,00 (п'ять
тисяч) гривень моральної шкоди враховуючи наступне.

Відповідно до
статті 23 ЦК
України (Відшкодування моральної шкоди) -
особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Моральна шкода
полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом
або іншим ушкодженням здоров'я; 2)
у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням
її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної
або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в
інший спосіб.

Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру
правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи,
яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших

6

обставин, які
мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 ЦК України (Підстави
відповідальності за завдану моральну шкоду) - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї статті.

Позивачем жодним належним доказом не доведено факт порушення його прав, а
також заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, а
саме, в чому проявилася моральна шкода, обгрунтування
розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди.

Судом встановлено, що всі відносини які виникли між позивачем та
відповідачем -виникли з ініціативи позивача, у зв'язку з чим суд
приходить до переконання, що незадоволення
діями відповідача у позивача виникло з вини останнього, що дає підстави для висновку про безпідставність вимоги про стягнення
з відповідача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 (п'ять тисяч) гривень.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що передбачене законодавством
відшкодування моральної шкоди не може бути
засобом для безпідставного збагачення.

Щодо стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час вимушеного
безробіття суд звертає увагу на наступне.

Чинне законодавство про працю передбачає відповідальність роботодавців за
порушення трудових прав працівників, однак,
судом встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем не виникли. Вимога позивача про стягнення з відповідача
середньої заробітної плати за час вимушеного безробіття
не може бути задоволена також у зв'язку з тим, що чинне законодавство про працю
не передбачає такого виду відповідальності.

Таким чином, поданий позивачем позов є безпідставний та необгрунтований, а
викладені в ньому обставини не підтверджені жодними доказами.

На підставі ст.ст.4, 21,24,24-1 КЗпП України, ст.ст. 23,1167 ЦК України та керуючись ст.ст. 212,213, 215, ЦПК України,
суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій відповідача
незаконними, такими, що порушують Конституційні права Закони України, стягнення
матеріальної та моральної шкоди -відмовити.

З мотивувальною частиною рішення сторони можуть ознайомиться на протязі
5-ти днів з дня проголошення резолютивної частини рішення.

Заява про апеляційне оскарження рішення може/бути
подана протягом 10-ти днів з дня

його проголошення, апеляційна скарга може бути
подана протягом 20-ти днів після подання

заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий