У Х В А Л А

Іменем України

14 лютого 2007 року                                                                      м. Київ

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.

суддів:

Панталієнка П.В.,           Прокопчука Ю.В.,

Пшонки М.П.,                  Тітова Ю.Г.,-

розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання недійсними свідоцтва про право власності на будинок, договору
дарування та визнання права власності на частину будинку,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2002 року ОСОБА_1, ОСОБА_2
звернулись до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вони
були членами колгоспного двору АДРЕСА_1, головою якого була ОСОБА_3 Проте 1 липня 1991 року відповідачка, в
порушення їх прав отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок та
24 липня 1992 року подарувала 31/50 його частини ОСОБА_4, про що їм стало відомо лише в 2002 році. Посилаючись на зазначені обставини, а також те,
що вони як члени колгоспного двору, мають право на частку майна двору, позивачі
просили про задоволення позовних вимог.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Вінниці від 13 жовтня 2003
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного
суду Вінницької області від 17 березня 2004 року, позов задоволено частково.

Визнано частково недійсними
свідоцтво про право власності на будинок від 1 липня 1991 року та договір
дарування, посвідчений 24 липня 1992 року державним нотаріусом Вінницької
районної державної нотаріальної контори. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на 25/50 частин будинку. Позовні вимог ОСОБА_1
залишені без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4
просять скасувати ухвалені в справі судові рішення, а справу направити на новий
розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального
та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог
та визнання за ОСОБА_2
право власності на 25/50 частин будинку, суд виходив з того, що на 15 квітня
1991 року, тобто на час введення в дію Закону України “Про власність”, спірний
будинок мав статус колгоспного двору, а відтак ОСОБА_2 як
член колгоспного двору має право на частку майна
двору.

Проте з таким висновком суду погодитись
не можна.

Відповідно до п. 20 “Вказівок по веденню погосподарського
обліку в сільських радах народних депутатів”, затверджених постановою
Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (які діяли на час виникнення
спірних правовідносин), в строчці “суспільна група господарства” записується
станом на 1 січня відповідного року одна зі слідуючих суспільних груп:
господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця;
господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське
господарство; господарство інших категорій населення.

Суспільна група господарства встановлювалася в залежності
від роду занять голови господарства (сім'ї).

Господарства пенсіонерів і учнів-стипендіатів, які не
мають членів сім'ї, відноситься до тієї громадської групи, до якої ці особи
відносились до переходу на пенсію або стипендію.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд
зазначені положення не врахував, і в порушення вимог ст.ст. 15, 202 ЦПК України
(1963 року) не перевірив правильність віднесення спірного будинку до суспільної
категорії “колгоспний двір”.

Крім того, висновок суду про поважність причин пропуску
строку позовної давності ОСОБА_2 є помилковим, оскільки
на час отримання відповідного свідоцтва про право власності та укладення
договору дарування позивачка не досягла п'ятнадцяти років і відповідно до ст. 14
ЦПК України (1963 року) її законні інтереси представляли батьки.

За таких обставин, коли судові рішення ухвалені з
порушенням норм матеріального та процесуального права, вони не можуть вважатися
законними й обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в
а л и л а:

Касаційну
скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці від 13 жовтня 2003
року та ухвалу апеляційного суду Вінницької
області від 17 березня 2004 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                               М.В.
Патрюк

Судді:                                                                          П.В.
Панталієнко

М.П.
Пшонка

Ю.В.
Прокопчук

Ю.Г.
Тітов