Справа № 22ц- 45242007                           Суддя 1-ї ін.-   Крупко О.Г.
-11                                                Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня
2007 року                                                                       м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі: головуючої - Шабанової В.О.

суддів -
Стратіло В.І.,  Резникової Л.В.

при секретарі -
Проляпа О.В.

з участю
представника позивача ОСОБА_3 ,

представників
„Регіонального фонду підтримки підприємництва по Донецькій області

Орлової В.В. та
Усачової Ю.О.,

представника
відповідачаОСОБА_4,

розглянувши
у  відкритому судовому засіданні  в
м.   Донецьку     апеляційну скаргу

Генерального    директора
державної    організації    „Регіональний    фонд
підтримки

підприємництва
по Донецькій області" на рішення Ворошиловського районного суду м.

Донецька від 06
лютого 2007 року у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,  Державної організації „ Регіональний фонд
підтримки

підприємництва
по Донецькій області",  третя особа
ОСОБА_5про

визнання угод
недійсними та зняття майна з арешту,  -

ВСТАНОВИВ:

У липні
2006 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до вказаних осіб,  в обґрунтування якого посилалась на те,  що 18 березня 2005 року між її чоловіком
ОСОБА_2.,  Державною організацією
„Регіональний фонд підтримки підприємництва по Донецькій області" ( далі
Регіональний фонд) та ОСОБА_5.  було
укладено договір майнової поруки №84,
відповідно з яким чоловік зобов'язався відповідати перед кредитором
(Регіональним фондом) за виконання боржником (ОСОБА_5. ) своїх
зобов'язань,  що виникли за договором про
зворотну фінансову допомогу №79 від 09.03.2005 p.,  укладеним між Регіональним фондом та ОСОБА_5.

Також
між Регіональним фондом та ОСОБА_2. у забезпечення договору майнової поруки був
укладений договір застави легкового автомобіля „ RENAULT 21",  1990 року випуску,  зареєстрований у МРЕВ №1 м.  Донецька 29.08.1997 року на ім'я ОСОБА_2

Позивачка
вважає,  що цей автомобіль є спільною
власністю її та чоловіка,  оскільки він
був придбаний під час шлюбу за спільні кошти. Про укладення вказаних угод,  якими порушено її майнові права,  їй стало відомо тільки у червні 2006 року.

Просила
ухвалити рішення,  яким визнати недійсним
договір майнової поруки від 18.03.2005 року,
укладений між її чоловіком,
Регіональним фондом та ОСОБА_5. ,
а також визнати недійсним договір застави транспортного засобу від
18.03.2005 р. №85 між Регіональним фондом та її чоловіком,  оскільки вона не давала своєї згоди на їх
укладення.

Крім
того,  просила зняти з державного реєстру
обтяжень рухомого майна автомобіль „ RENAULT 21",  1990 року випуску ,  державний номер НОМЕР_1

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька 06 лютого 2007 року позов задоволено. Суд визнав недійсним
договір майнової поруки №84 від 18.03.2005 року,

укладений
між ОСОБА_2. та Державною організацією „Регіональний фонд підтримки
підприємництва по Донецькій області" і ОСОБА_5.

Суд також визнав
недійсним договір застави транспортного засобу №85 від 18.03.2005 року,  укладений між Регіональним фондом та ОСОБА_2.

Крім того,  суд зняв з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна легковий автомобіль „ RENAULT 21",  1990 року випуску,  державний номер НОМЕР_1

В
апеляційній скарзі Регіонального фонду ставиться питання про часткове
скасування рішення суду,  а саме в
частині визнання угоди майнової поруки недійсною у зв'язку з неповнотою
з'ясування судом обставин,  що мають
значення для справи та неправильним застосуванням судом першої інстанції норм
матеріального права.

Від
позивачки та інших учасників судового розгляду письмових заперечень на скаргу
не надійшло.

Заслухавши
доповідача,  пояснення сторін,  що з'явились,
перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги в
межах оскарження,  апеляційний суд
вважає,  що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню,  а рішення суду
зміні з наступних підстав.

Розглядаючи
справу,  та задовольняючи позов,  суд першої інстанції виходив з того,  що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.06.1954 p.,
цей шлюб ніколи не припинявся. Автомобіль „ RENAULT
21",  1990 року випуску,  державний номерНОМЕР_1був придбаний під час
шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Далі суд посилався на  ст. б Закону України „Про заставу"
відповідно до якої майно,  яке перебуває
у спільній власності,  може бути передано
в заставу тільки за згодою всіх співвласників. Згода позивачки на вчинення
спірних право чинів її чоловіком не надавалась,
правочини при цьому вчинялись такі,
що явно виходять за межі побутових,
а у заставу передавалось майно у вигляді легкового автомобіля,  тому згода позивачки повинна була надана
письмово.

За таких
обставин суд дійшов правового висновку,
що договори,  які були укладені
18.03.2005 року відповідачем ОСОБА_2.,  а
саме договір майнової поруки та договір застави транспортного засобу є
недійсними,  оскільки вони укладались без
згоди іншого співвласника.

Одночасно
суд визнав необхідним зняти з Державного реєстру обмежень рухомого майна
автомобіль „ RENAULT 21",  так як
його внесення до реєстру відбулось за правочином,  який судом визначається недійсним.

Проте
апеляційний суд вважає,  що повністю з
такими висновками погодитись не можна,
так як вони не відповідають обставинам справи,  суд неправильно застосував норми
матеріального права. У зв'язку з цим рішення суду підлягає зміні з ухваленням
нового рішення.

Судом встановлено,  підтверджується наявними у справі доказами і
сторонами не заперечується,  що позивачка
ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у шлюбі,  який зареєстровано Сталінським райЗАГсом
м.  Керч Кримської області 1 червня 1954
року,  актовий запис №135 ( а.с. 12).

Автомобіль
„ RENAULT 21",  1990
року випуску,  державний номер НОМЕР_1був
дійсно придбаний в період шлюбу і зареєстрований на ОСОБА_2. на підставі
свідоцтва НОМЕР_2,  виданого МРЕВ №1
м.  Донецька 29.08.1997 р. ( а.с. 14).

Таким
чином вказаний автомобіль дійсно є спільною сумісною власністю подружжя,  проти чого сторони також не заперечували.

18.03.2005
року між Регіональним фондом та ОСОБА_2. було укладено договір застави
транспортного засобу №85,  предметом
якого значиться рухоме майно заставодавця - ОСОБА_2.,  а саме легковий автомобіль „ RENAULT
21",  1990 року випуску,  державний номер НОМЕР_1.

Предмет
застави,  тобто автомобіль оцінений
сторонами в сумі 25010 грн. (а.с. 6-9).

Згідно
витягу з реєстру в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна до вказаного
реєстру внесено зазначений легковий автомобіль (а.с.  10-11).

Відповідно
до ч.1  ст. 6 Закону України „Про
заставу" майно,  що перебуває у
спільній власності,  може бути передано в
заставу тільки за згодою всіх співвласників.

При таких
обставинах апеляційний суд вважає,  що
суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те,  що оскільки позивачка своєї згоди на
укладення договору застави на автомобіль не давала,  цей договір не відповідає вимогам закону і
обґрунтовано визнав цей договір недійсним.

Крім
того,  суд правильно визнав за необхідне
виключити з державного реєстру обтяжень рухомого майна автомобіль,  який є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з
тим,  правильно визначивши правові
взаємовідносини сторін,  суд безпідставно
визнав договір майнової поруки №84 від 18.03.2005 року між ОСОБА_2,  Регіональним фондом та суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_5.  повністю недійсним з посиланням на ч.2  ст. 65 СК України,  де йдеться про те,  що дружина має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору недійсним як такого,  що укладений другим із подружжя без її
згоди,  якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

При
цьому суд не звернув увагу на те,  що
вказана правова норма стосується тільки права подружжя на розпорядження
майном,  що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Отже,  такий висновок суду першої інстанції є
правильним тільки відносно автомобіля,
який є спільною сумісною власністю подружжя.

Що
стосується договору майнової поруки в цілому,
відповідно до умов якого,
визначених у п.1 поручитель (ОСОБА_2) зобов'язується перед Кредитором
(Регіональним фондом) за виконання боржником ( ОСОБА_5. ) своїх
зобов'язань,  що виникли за договором про
зворотну фінансову допомоіу №79 від 09.03.2005 року,  його не можна визнати повністю недійсним.

Предметом
договору є грошові кошти (зворотна фінансова допомога) у розмірі 60000 грн.

Відповідно
з п.2 цього договору поручитель (ОСОБА_2) відповідає перед кредитором за виконання
боржником всіх зобов'язань за основним договором майном,  яке є його власністю (а.с.  15).

Оскільки
відповідно з договором застави,
обґрунтовано визнаного судом першої інстанції недійсним,  предметом застави визначено автомобіль,  який є спільною сумісною власністю подружжя і
в ньому не йдеться про інше майно,  яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
рішення суду щодо визнання недійсним цього договору в цілому,  не ґрунтується на законі.

З
урахуванням наведеного апеляційний суд вважає,
що позов ОСОБА_1.  про визнання
недійсним договору майнової поруки підлягає частковому задоволенню,  а саме в частині його забезпечення договором
застави на автомобіль „ RENAULT 21",  1990
року випуску,  оцінений сторонами у 25
010 грн.

Керуючись  ст.
ст. 310,  303-305,   ст. 307,
пп.3 і 4  ст. 309,  316,
317,  319 ЦПК України,  апеляційний суд,  -

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу Державного підприємства „Регіональний фонд підтримки підприємництва по
Донецькій області" задовольнити частково.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька 06 лютого 2007 року змінити.

Визнати
недійсним договір майнової поруки № 84 від 18.03.2005 року,  укладений між ОСОБА_2та Державною
організацією „Регіональний фонд підтримки підприємництва по Донецькій
області" і ОСОБА_5

в частині
забезпечення його договором застави на автомобіль „ RENAULT 21",  1990 року випуску,  оцінений сторонами у 25010 грн.

В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Рішення
апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення,  однак може бути оскаржене безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом двох місяців з дня його проголошення.