Справа
№ 2-252 2007 рік
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

17 квітня 2007 року                                                                     Рівненський     районний     суд

Рівненської
області в особі:

судді
Красовського О.

при
секретарі Хрусюк Л.

з участю
представника відповідача - Омельченка А.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.Рівне справу за позовом

ОСОБА_1 до ДП „Оптіма-770-Р" про стягнення
заробітної плати у нічний час; в святкові, вихідні та неробочі дні; стягнення
середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, -

встановив:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що
працював у відповідача. Згідно наказу № 12 від 28.02.05 р. трудові відносини
між сторонами були припинені на підставі ст. 38 КЗпП України. Позивач зазначає,
що відповідачем були порушені вимоги законодавства щодо оплати праці у нічний
час, в святкові, вихідні та неробочі дні. Також в порушення вимог ст. 116 КЗпП
України не був проведений повний розрахунок при звільненні. Посилаючись на
положення ст. 117 КЗпП України, позивач просить задоволити позов, стягнути з
відповідача заробітну плату за роботу у нічний час, в святкові, вихідні та
неробочі дні; та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку
при звільненні по день постановления
судом рішення.

Представник відповідача позов не визнав. Просить суд
відмовити в задоволенні позовних вимог, враховуючи, що позивач пропустив строки
звернення до суду.

Позивач підтримав позов, дав суду пояснення про
обставини, описані ним вище. Вважає, що він не пропустив строки звернення до
суду. Просить задоволити позов.

Суд
вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим Кодексом.

2

Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає
спір.

Відповідно до статті 61 ЦПК України, обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у
відповідача. Згідно наказу № 12 від 28.02.05 р. трудові відносини між сторонами
були припинені на підставі ст. 38 КЗпП України.

Позивач зазначає, що відповідачем були порушені вимоги
законодавства щодо оплати праці у нічний час, в святкові, вихідні та неробочі
дні, та що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з ним не був проведений
повний розрахунок при звільненні, а тому позивач звернувся до суду за захистом
порушеного права.

Судом
приймається до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, працівник
може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого
права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення
законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом
про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України відокремлює три
види трудових спорів та, в залежності від виду, зазначає строки. Це загальний
строк звернення до суду - три місяці, скорочений строк звернення до суду - один
місяць (у справах про звільнення), та зазначає „необмежений строк" - у
спорах про стягнення належної працівнику заробітної плати.

Стаття 233 КЗпП України одночасно наводить дві умови, які
слугують підставою для звернення до суду, щодо яких зазначено про „необмежений
строк":

1)
порушення законодавства про оплату праці;

2)
звернення з позовом про стягнення належної заробітної
плати.

Суд звертає увагу на положення ст. 238 КЗпП України,
згідно якої при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім
вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235),
орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові
належних сум без обмеження будь-яким строком.

Стаття 238 КЗпП України не встановлює строк, на протязі
якого можна звернутися до суду за захистом порушеного права. Вказана стаття
встановлює, що суд, вже при розгляді справи, має право винести рішення про
виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Для визначення поняття „строку звернення до суду"
для нашого випадку слід проаналізувати положення статтей 116, 117 КЗпП України.

3

Відповідно до ч. 1 ст.
116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать
йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок.

Стаття 117 КЗпП України встановлює відповідальність за
затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності
спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в
тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на
користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті спору.

Застосовувати процесуальний „необмежений строк" для
захисту порушеного права працівника в частині стягнення на його користь
заробітної плати суд мав би можливість тоді, коли б частина 2 статті 233 КЗпП
України містила вказівку, що. „працівник має право звернутися до суду з позовом
про стягнення належної, але не виплаченої йому заробітної плати, без обмеження
будь-яким строком".

Саме застосування ст. 117 КЗпП України зумовлює
необхідність в чіткому розумінні строків, в які можна звернутися за захистом
порушеного права та отримати належну заробітну плату, а також середній
заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, порушення
строків розрахунку при звільненні є, по суті, порушенням законодавства про
оплату праці. Та й самі вимоги щодо порушення законодавства про оплату праці
підпадають під дію загальних стрів. Таким чином, і перша, і друга вимога
підпадають під дію загального процесуального строку звернення до суду, тобто
три місяці.

Позивач пояснив суду, що він мав можливість дізнатися про
структуру нарахованої йому заробітної плати, починаючи з квітня 2004 року, коли
отримав першу зарплату на підприємстві. Також він не був позбавлений можливості
робити це щомісячно, а також після звільнення в лютому 2005 року. Проте з
відповідними заявами до підприємства позивач не звертався. До суду звернувся
більш ніж через рік після звільнення з роботи (позовна заява надійшла до суду
14 липня 2006 року), коли дізнався, що має право на отримання заробітної плати
у нічний час; в святкові, вихідні та неробочі дні (в подвійному розмірі).

Відповідно статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний
у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Суд зважає на ту обставину, що звернення працівника до
суду за захистом порушених, на його думку, прав та охоронюваних законом
інтересів мало місце після сплину процесуального тримісячного строку.

Позивач не довів суду, що пропуск строку звернення до
суду мав місце з поважних причин.

Тому суд вважає, що пропуск строку, визначений ч. 1 ст.
233 КЗпП України, мав місце не з поважних причин, а тому не підлягає
поновленню.

4

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215
ЦПК України; ст.ст. 233, 234, 238 КЗпП України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП „Оптіма-770-Р"
про стягнення заробітної плати у нічний час; в святкові, вихідні та неробочі
дні; стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при
звільненні - відмовити за пропуском строків звернення до суду.

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня
проголошення, якщо його не буде оскаржено в апеляційному порядку.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої
інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після
подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження та
апеляційна скарга подаються апеляційному суду через суд першої інстанції, який
ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення може бути також оскаржене і без подання заяви про
апеляційне оскарження у випадку подання апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення. У випадку неподання заяви про апеляційне оскарження у
10-денний строк рішення набуває законної сили після закінчення цього строку.

Якщо буде подано заяву про апеляційне оскарження, але не
подано в подальшому апеляційну скаргу в 20-денний строк, то рішення набирає
законну силу.