Справа № 22-321 //07                                                           Головуючий у 1 -й інстанції:
Руднев О.О. Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2007 року                                                                                       м. Запоріжжя

Колегія суддів
судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у
складі:

Головуючого:    Савченко О.В.

суддів:                    Мануйлова Ю.С.

Гончара О.С. при секретарі:    Тахтаул О.М.

розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 9 листопада 2006 року по справі за
позовом ОСОБА_2до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа-приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_4 про поновлення строку позовної давності,
визнання права власності на 1/2 частину квартири та визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2.
звернувся до суду з позовом про поновлення строку позовної давності для захисту
своїх прав та визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В подальшому доповнив позов вимогою про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири,
укладений між ОСОБА_3.та ОСОБА_1. та посвідчений 29 вересня 2005 р.
нотаріусом ОСОБА_4., недійсним.

В обгрунтування своїх позовних
вимог посилається на те, що був одружений з ОСОБА_3. з 15 червня 1985 р.по 21 березня 2000 р. 17 липня 1997 р. в період шлюбу ними була придбана за договором
купівлі-продажу, оформленому на ім'я ОСОБА_3., однокімнатна квартира №
АДРЕСА_1.

Також зазначав, що 29 червня 1998 p., тобто в період шлюбу з
відповідачкою, разом з останньою уклали договір міни вказаної
квартири на трикімнатну квартиру № АДРЕСА_2, стороною в договорі була вказана тільки ОСОБА_3., а він, як співвласник однокімнатної квартири дав згоду на укладення
вказаної угоди.

Вважає, що
спірна трикімнатна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст. 16 Закону України "Про
власність" та ст.22 КпШС України, а при поділі квартири частки подружжя
є рівними.

Позивач також
пояснив, що після розірвання шлюбу за рішенням Комунарського районного суду М.Запоріжжя від 11 жовтня 2001 p., скасованого ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 2 червня 2004 p., спірна квартира перейшла у
власність колишнього власника ОСОБА_5., а
строк позовної давності для розділу майна з ОСОБА_3., з урахуванням розірвання шлюбу між ними 21 березня 2000 p., закінчився

2

21 березня 2003 p.

Рішенням Комунарського районного
суду м.Запоріжжя від 13 червня 2005р. договір міни квартирами від 29 червня 1998 р.було визнано законним. Після постановления ухвали апеляційного суду Запорізької області від 16
серпня 2005 р. вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили.
Вважає, що з цієї дати у нього виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав власника, а строк позовної
давності ,що підлягає поновленню судом, пропустив з поважних причин.

Незважаючи на накладений 8 вересня 2005 р. арешт на спірну квартиру,
відповідач ОСОБА_3. 29 вересня 2005 р.продала
останню своїй дочці - ОСОБА_1

Вважає вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним,
оскільки він укладений всупереч чинному
законодавству та порушує його майнові права, оскільки згоди на її
продаж не давав.

Рішенням Комунарського районного суду М.Запоріжжя від 9 листопада 2006 року
позов задоволено.

Поновлено строк позовної давності
для захисту прав позивача.

Визнано за ОСОБА_2право власності на 1/2 частину квартири №
АДРЕСА_1в М.Запоріжжі.

Визнано
договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1від 29 вересня
2005 p., який укладено між ОСОБА_3та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, недійсним.

Не
погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1. подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і справу
направити на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Відповідно до
п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Згідно з ч.3
ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна із сторін , або
інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний) право чин.

У
відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З матеріалів
справи (а.с.6,7,8,9) вбачається, що з 15 червня 1985 р. до 21 березня 2000р.
ОСОБА_2. та ОСОБА_3. знаходились у шлюбі, і 17 липня 1997 р.добто під час шлюбу
за договором купівлі-продажу придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Вказана
квартира за договором міни від 29 червня 1998 р. була обмінена на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням
Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 13 червня 2005р., яке набуло законної сили з 16 серпня 2005 p., відмовлено у визнанні недійсним
договору міни квартирами від 29 червня 1998 р.

Статтею 22
КпШС України та статтею 16 Закону України"Про власність" визначено,
що майно,нажите подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю,
причому кожний з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Оскільки спірна квартира, про яку
йде спір між колишнім подружжям, була придбана під час їхнього перебування у шлюбі та сумісного проживання за їх взаємною
згодою, суд правильно визнав, що вона становить їх спільну сумісну власність.

Згідно зі ст.ст.28,29 КпШС України у
випадку розділу майна, яке є спільною сумісною власністю
подружжя, їх частки визнаються рівними.

Зважаючи на
це, та приймаючи до уваги встановлені судом обставини придбання спірної квартири, суд прийшов до обгрунтованого висновку
щодо її розділу маж ОСОБА_2. та ОСОБА_3. в рівних частках і про визнання за позивачем право власності на 1/2
частину квартири.

3

Виходячи з
цього, судом чомусь не було визнано право власності ОСОБА_1на 1/2
частину спірної квартири.

Колегія
суддів важає необхідним доповнити рішення суду висновком про те, що за ОСОБА_1. також належить визнати право власності на 1/2 частину в
цій же квартирі.

Поновлюючи
ОСОБА_2. строк позовної давності, суд виходив з того, що його було пропущено з
поважних причин. При цьому суд виходив з тривалості судового розгляду позовних
вимог ОСОБА_2з приводу спірної квартири, кількості судових рішень,останнє з яких від 16 серпня 2005 р. визначило
статус правовстановлюючих документів про спірну квартиру.

Разом з тим,
висновок суду про пропуск позивачем строку позовної давності є хибним, він не грунтується на матеріалах справи та вимогах
чинного законодавства.

Згідно зі
ст.256,257 ЦК України позовна давність-це строк,
у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Статус спірної
квартири, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, було встановлено документами про знаходження їх у
зареєстрованому шлюбі, договором купівлі-продажу однокімнатної
квартири АДРЕСА_2, договором міни квартирами від 29 червня 1998 p., після чого у власність подружжя перейшла трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

Вказані
обставини були предметом дослідження районного суду при ухваленні рішення від 13 травня 2005 p., залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області від 16 серпня
2005 р. Цим рішенням суду було відмовлено у визнанні недійсним договору міни
квартирами.

Зважаючи на
це, слід прийти висновку, що у ОСОБА_2право пред'явлення позову з приводу розділу спірної квартири та визнання за ним
права власності на 1/2 частину вказаної квартири виникло з 16 серпня 2005 р.

Із вказаним позовом ОСОБА_2.
звернувся до суду 8 вересня 2005 р.

Вищезазначене
свідчить про те, що ОСОБА_2. загальний строк позовної давності на
звернення до суду за захистом своїх порушених
прав, встановлений ст.257 ЦК України, не пропущено,
отже, нема потреби його поновлювати.

З матеріалів
справи (а.с.116) вбачається, що 29 вересня 2005 р. ОСОБА_3. продала спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу квартири своїй дочці ОСОБА_1

Згідно до
вимог ч. 1,3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, за взаємною
згодою.

Для укладення
одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації  також договорів
стосовно цінного майна. Згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на
укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і(або) державної
реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом
встановлено, що відповідної згоди колишній дружині ОСОБА_3. на відчуження спірної квартири,яка є об'єктом спільної
сумісної власності, позивач не давав. Вчиняючи цей правочин ОСОБА_3. не мала
відповідних повноважень від колишнього чоловіка на
його здійснення, підтверджених довіреністю від його імені.

Визнаючи договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним, суд правильно

керувався положеннями чч.1 3 ст. 215 ЦК України щодо підстав недійсності
правочину,

тобто недодержання в момент його вчинення стороною(сторонами) вимог, які
встановлені

частинами першою-третьою,п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу і ч. 1
ст.203 ЦК

України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому кодексу,
іншим актам

цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За таких
обставин, судом прийшов до правильного висновку про те, що при укладені вказаного вище договору купівлі-продажу квартири 29
вересня 2005 р. були порушені майнові права позивача.

Висновки суду
достатньо мотивовані й підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

4

За таких обставин суд, з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводі сторін, проаналізувавши зібрані докази, дав їм належну правову оцінку і постановив
рішення про визнання угоди недійсною.

У відповідності
до ст.216 ЦК України у разі недійсності
правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні
у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

З договору
купівлі -продажу квартири (а.с. 116) продаж вказаної квартири було

здійснено ОСОБА_3. за 18895 грн., які вона одержала від свєї дочки під час
підписання

договору.                                                                       ..

Визнаючи
вказаний правочин недійсним, суд на порушення вимог ст.216 ЦК України, не повернув сторони у первісний
стан та не поклав на продавця обов'язку повернути покупцю вказану
грошову суму.

Колегія суддів
важає необхідним доповнити рішення суду висновком про те, що необхідно стягнути з ОСОБА_3. на користь ОСОБА_1. 18895
грн.

Із
встановлених апеляційним судом обставин справи вбачається, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої
інстанції, яке є законним, обґрунтованим та таким, що
відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що ОСОБА_1. була позбавлена права на отримання
правової допомоги адвоката не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не відповідають дійсності та матеріалам справи. ОСОБА_1.
належним чином була залучена до участі у розгляді справи, отримала копію
позовної заяви, мала можливість і ознайомилась з усіма документами, що
містяться у справі, мала достатньо часу - три місяці на одержання правової
допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, а також укласти угоду з
ними на участь у справі. Вказані факти свідчать про те, що ОСОБА_1., не реалізувавши своє право на одержання правової
допомоги вказаних вище осіб, сама позбавила себе такої
можливості, і не вказує на порушення її процесуальних прав.

Крім того, з пояснень апелянта
вбачається, що рішення у справі було ухвалено за відсутністю її матері
ОСОБА_3., оскільки остання є стороною по справі і мешкала за іншою адресою, ніж
та, що вказана у позовній заяві, то повістку їй необхідно було надсилати
до Ізраїлю.

Цей довід апелянта спростовується
матеріалами справи.

У справі
міститься довіреність ОСОБА_3. від 4 листопада 2005 р, строком на три роки, (а.с.49), якою вона уповноважує ОСОБА_7. приймати від її
імені участь, як представника, зі всіма правами, які належать стороні по
справі.

На а.с.50
знаходиться заява ОСОБА_3., згідно якої вона у зв'язку з виїздом на ПМП в іншу
державу, просить розглядати цивільну справу за позовом ОСОБА_2за її відсутності з участю її представника ОСОБА_7. за
довіреністю.

Передбачених
законом підстав для скасування рішення суду по справі судова колегія не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 307,309,314,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення
Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 листопада 2006 року по цій справі змінити, виклавши його резолютивну частину
наступним чином : " Позовні вимоги ОСОБА_2задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири № АДРЕСА_1 від 29 вересня 2005 р, укладений
між ОСОБА_3та ОСОБА_1. посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4
недійсним, повернувши сторони договору у первісний стан.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 18895 грн.

Визнати за ОСОБА_2право власності на 1/2 частину квартири №
АДРЕСА_1.

5

Визнати за ОСОБА_3право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення
набирає законної сили з моменту проголошення, проте, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двох місяців шляхом подачі
скарги безпосередньо до Верховного Суду України