РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня
2007 року                                                                                        м.  Одеса

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в
складі:

головуючого                            Косогор Г.О.

суддів                              Ткачук О.О.
Ісаєвої Н.В.

при
секретарі                           Ісаєвої
Ю.С.

Розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м.
Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 07травня 2007 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,  Суворовської районної адміністрації Одеської
міської ради,  Виконавчого комітету
Одеської міської ради (третя особа - Орган опіки та піклування Суворовської
районної адміністрації Одеської міської ради) про розділ домоволодіння,  що є у спільний часткові власності та
визнання права власності на самовільні прибудови та надвірні споруди,  встановлення порядку користування спірним
домоволодінням з урахуванням самовільних прибудов та перебудов,

встановила:

У
листопаді 2005 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3,  Суворовської районної адміністрації
Одеської міської ради,  Виконавчого
комітету Одеської міської ради (третя особа - Орган опіки та піклування
Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради) про розділ
домоволодіння,  що є у спільний часткові
власності та визнання права власності на самовільні прибудови та надвірні
споруди,  встановлення порядку
користування спірним домоволодінням з урахуванням самовільних прибудов та
перебудов.

В
обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те,  що згідно свідоцтва про право на спадщину за
законом,  їй належить на праві приватної
власності 1/3 частка домоволодінняАДРЕСА_1. 2/3 частки цього домоволодіння
належать на праві приватної власності відповідачці ОСОБА_2. та її малолітній дочціОСОБА_3
на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом Позивачка
зазначала,  що житловий будинок має
загальну площу 67, 7 кв.м,  житлову - 39
кв.м,  підсобну пл.28, 7 кв.м та
складається з трьох житлових кімнат пл.19, 6 кв.м; 9, 7 кв.м; 9, 7 кв.м
(перебудованої з кухні); кухні пл.6, 9 кв.м,
коридору пл. 5, 4 кв.м та веранди пл.10, 2 кв.м,  яка фактично використовується як житлова
кімната та має опалення. Зміна цільового використання приміщень відбулася ще при
померлих спадкодавцях ОСОБА_4. та ОСОБА_5 Таким чином,  загальна та житлова площа дома фактично
змінилися у зв'язку зі зміною цільового використання кухні та веранди.

Справа  №22ц-3306/2007 р.                                 Головуючий 1-ої інстанції

Левчук
О.А.

Категорія:
5                                                          Доповідач:
Ткачук О.О.

В 1986 році
ОСОБА_4 самовільно
прибудувала санвузол пл.6, 2 кв.м та коридор пл.2, 8 кв.м,  а також для обслуговування житлового буднику
самовільно побудувала надвірні споруди,
а саме: літню кухню пл.14, 9 кв.м; сарай пл.11, 2 кв.м; та гараж пл. 17,
5 кв.м.  Після її смерті на усе належне
їй майно відкрилась спадщина,  яку
прийняв ОСОБА_5,  який володів самовільно
прибудованими та побудованими спорудами як власник. Після смерті ОСОБА_5.
вона,  позивач,  та відповідачі прийняли у спадщину усе
належне йому майно,  в тому числі і
самовільно прибудовані та побудовані споруди,
незалежно від того,  що свідоцтво
про право на спадщину на них не видавалося. Таким чином,  в них виникло право спільної часткової власності
на прибудови та на надвірні споруди,  які
є невід'ємною частиною спірного домоволодіння,
відповідно до належних їм у ньому часток. Вона,  позивачка,
бажала розділити житловий будинок у відповідності до належних їй та
відповідачам часток. У добровільному порядку вони не можуть домовитись про
розподіл цього житлового будинку,  в
зв'язку з чим позивачка просила суд постановити рішення,  яким визнати право сумісної часткової
власності на самовільні санвузол пл.6, 2 кв.м,
та коридор пл.2, 8 кв.м,  та надвірні
споруди: літню кухню пл.14, 9 кв.м; сарай пл.11, 2 з.м; та гараж пл. 17, 5
кв.м. ; розділити житловий будинок АДРЕСА_1,
з урахування здійсненних самовільних прибудов та перебудування,  та у відповідності до належних їм в ньому 1/3
та 2/3 часток,  виділити їй,  позивачці,
у володіння,  користування та
розпорядження житлові кімнати 9, 5 кв.м. ,
9, 7 кв.м,  а гараж,  площею 17, 5 кв.м. ,  або встановити порядок користування ним.

У судовому
засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги. Відповідачка ОСОБА_2  яка діє у своїх інтересах та у інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3,  позов не
визнала.

Рішенням
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 07 травня 2007 року позовні вимоги ОСОБА_1 були залишені без задоволення.

На дане
рішення принесена апеляційна скарга ОСОБА_1,
в якій ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Згідно  ст. . 309 п.1,  3,  4
ЦПК України,  підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення ,  або зміні рішення є: неповне з'ясування
обставин,  що мають значення для
справи,  висновки суду не відповідають
обставинам справи,  порушення норм
матеріального та процесуального права.

Згідно  ст. . 10 ч.2 ЦПК України,  кожна сторона повинна довести ті
обставини,  на яки вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

У п. п. 1, 6
постанові Пленуму Верховного Суду України,
від 29 грудня 1976 року за №11 «Про судове рішення» із змінами,  та доповненнями звернуто увагу судів на то,  що судове рішення є найважливішим актом
правосуддя,  покликаним забезпечити захист
гарантованих Конституцією України прав і свобод людини,  правопорядку та здійснення проголошеного
Конституцією принципу верховенства права. Тому суди повинні неухильно
додержуватися вимоги про законність і обгрунтованність рішення в цивільній
справі.

Рішення є
законним тоді,  коли суд виконавши усі
вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши
обставини,  вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню   до
даних правовідносин.

Обґрунтованим
визнається рішення,  в якому повно
відображені обставини,  які мають
значення для даної справи,  висновки суду
про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними,  відповідають дійсності і підтверджуються
достовірними доказами,  дослідженими у судовому
засіданні.

Мотивувальна
частина рішення повинна містити встановлені судом обставини,  які мають значення для справи,  їх юридичну оцінку. Визнаючи одні і
відхиляючи інші докази,  суд має це
обґрунтувати.

Відмовляючи
у позові ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того,  що на зазначені нею самовільно збудовані
санвузол,  пл.. 6, 2 кв.м.  та коридор,
пл.. 2, 8 кв.м. ,  надвірні
споруди: літню кухню,  сарай та гараж
відсутні правовстановлюючі документи,  і
що вона не надала доказів на підтвердження того,  що саме вона
здійснила самовільні

прибудови
та надвірні споруди,  та що її була
відведена земельна ділянка,  а тому до
спірних правовідносин не може бути застосована  ст. . 376 ч.3,
4 ЦК України.
Суд першої інстанції відмовляючи у позові послався на те,  що  ст. . 1218 ЦК України не може бути застосована до спірних
правовідносин,  оскільки правовідносини
щодо одержання у спадщину виникли під час дії ЦК України в редакції 1963 року.

З такими
висновками суду першої інстанції погодитися не можливо,  оскільки вони не відповідають обставинам
справи,  та не ґрунтуються на наданих
доказах.

Як
вбачається з матеріалів справи,  на
підставі свідоцтва про право на спадщину за законом,  виданому Першою Одеською державною
нотаріальною конторою 28 липня 1997 року ОСОБА_1 належить на праві приватної
власності 1/3 частина домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_1

ОСОБА_2.,  та її неповнолітній донькиОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину належить
2/3 частини цього домоволодіння.

В
свідоцтвах про право на спадщину вказано,
що спадкове майно складається у цілому з однієї кам'яної житлової
будівлі,  загальною площею 29, 3
кв.м.  та надвірних споруд:
огороджень,  та мостіння.

На
самовільні прибудови та надвірні споруди свідоцтво про право власності сторонам
не видавалось,  про що зазначено у цих
свідоцтвах.

Але в
матеріалах справи є (ас.  127 - 134)
матеріали,  тобто,  акт прийняття в експлуатацію індивідуального
домоволодіння,  затвердженого рішенням №
314 -А,  від З листопада 1967 року з
доданими документами. На 1969 рік загальна площа спірної будівлі складала
61,  5 кв.м,  жилою площею 29,  3 кв.м. ,
та складалася: з двох житлових кімнат площею 9, 7 кв.м. ,  та 19,
6 кв.м, ,  кухні пл.. 9,  1 кв.м. ,
веранди пл.. 23,  1 кв.м. ,  що підтверджується технічним паспортом за
1986рік (а. с.  29),  які були на час відкриття спадщини і не є
самовільно прибудованими.

Крім
того,  згідно технічних паспортів за
період 1986,  1997,  2005 рік ( ас.  64 - 69),
ще за часів спадкодавця була збільшена площа кухні з 9, 1 кв.м.  до 9,
7 кв.м. ,  яка після знесення печі
стала використовуватися як житлова кімната,
змінено цільове використання веранди пл.. 231 кв.м. ,  яку поділили некапітальними стінами на три
самостійні приміщення: веранду пл.. 10, 2 кв.м. ,  коридор,
пл.. 5, 4 кв.м. ,  кухню пл. 6, 9
кв.м.  Вищевказане відображено у
висновках експерта (ас.  57-51,  103).

Таким
чином,  перелічені приміщення також є
об'єктом спадкування на підставі  ст. . 561 ЦК України в редакції 1963 року,  яку сторони фактично отримали у спільну
часткову власність,  а тому вони
підлягали розділу між спадкоємцями відповідно до належних ним частин у
домоволодіння.

Крім
того,  згідно тих же висновків
експерта,  спадкодавцем самовільно
добудовано санвузол пл.. 6, 2 кв.м. ,  та
коридор пл.. 2, 8 кв.м. ,  які є
невід'ємною частиною житлового будинку,
оскільки пов'язані з ним господарським призначенням,  та надвірні будови: гараж,  літня кухня,
сарай.

Правовідносини
щодо спадкування виникли у період дії ЦК
України 1963 року. Внутрішня перебудова  житлового будинку,  прибудова до житлового будинку,  та самовільно прибудовані господарчі споруди
існують з 1986 року,  що відобразив
експерт у додатковому листі   (ас.  103),
та збережені по цей час,  тобто
правовідносини щодо володіння,  та
користування ними є триваючими.

На час
відкриття спадщини сторони не були позбавлені права володіння,  та користування самовільними
прибудовами,  а також господарськими
спорудами на підставах,  передбачених  ст. . 105 ЦК України в редакції 1963 року,  яка передбачала їх знос за рішенням виконкому
міської Ради,  громадянином,  який провадив самовільне будівництво,  або за його рахунок. Але вищеназвані наслідки
не були застосовані до спадкодавця. На цей час законодавство змінилося.

Саме
відсутність правовстановлюючих документів на самовільно прибудовані надвірні
споруди ,  які є невід'ємною частиною
житлового будинку,  та самовільно
прибудовані надвірні споруди у спірному домоволодінні є підставою для
визначення їх правового статусу при розгляди позову ОСОБА_1 про визнання права
власності на підставі діючого на цей час законодавства,  тобто,
ст. . 376 ч.5 ЦК України в
редакції 2003 року,  яка регулює
правовідносини стосовно самовільних будов по іншому та передбачає,  що власник (користувач) земельної ділянки має
право звернутися до суду з позовом про

визнання
права власності   на нерухоме майно,  що самовільно побудовано,  якщо це не порушує права інших осіб.

Крім
того,  рішенням виконкому Ленінської
райради м.  Одеси №427 - б від 16 червня
1967 року ( а.с.  130 - 134),  за цим житловим будинком закріплена земельна
ділянка площею 523 кв.м. ,  межі якої
були встановлені в натурі. Відповідно до діючого на той час земельного
законодавства,  так і на цей час,  у випадку набуття права власності на
домоволодіння до нового власника переходить право користування земельною
ділянкою на тих підставах,  на яких вона
належала попередньому власнику.

Таким
чином,  позовні вимоги щодо визнання
права власності на самовільно добудовані санвузол пл.. 6, 2 кв.м. ,  та коридор пл.. 2,  8 кв.м.
які є невід'ємною частиною житлового будинку,  а також самовільно збудовані гараж,  літню кухню,
сарай відповідно до часток спадкоємців в домоволодіння не порушують прав
сторін,  та підлягають задоволенню.

Згідно
матеріалів справи,  кола осіб,  та частки на самовільні прибудови та надвірні
прибудови між ними,  встановлені,  що дає змогу сторонам звернутися до
виконавчих органів з заявою про прийняття виділених кожному часток у
самовільних спорудах в експлуатацію на підставі  ст. . 331 ч.2 ЦК України.

Пункт 6
Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04. 10. 1991 року «Про
практику застосування судами законодавства,
що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»
передбачає,  що при вирішенні справ про
виділ в натурі часток жилого будинку,  що
є спільною частковою власністю,  судам
належить мати на увазі,  що це можлива
при умові,  якщо кожній із сторін може
бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.  Виділ також може мати місце за наявності
технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Пункт 8
цієї ж Постанови передбачає,  що різні
господарські будівлі (літні кухні,
сараї,  тощо) є підсобними
будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому вони переходять до нового
власника разом з будинком.

Експерт
у своєму висновку пропонує такий варіант розділу жилого будинку з урахуванням
зроблених прибудов,  якій на підставі
вищевикладених доводів судова колегія бере до уваги,  та застосовує для ви рішення спору.

Таким
чином,  судова колегія приходить до
висновку,  виходячи з матеріалів
справи,  що у суда першої інстанції
не було підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись CT..CT. 309 п.п.1,
3,  313,
314,  316 ЦПК України,  судова колегія,  -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення
Суворовського районного суду м.  Одеси
від 07травня 2007 року -скасувати.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати
за ОСОБА_1,  ОСОБА_2,  ОСОБА_3 право сумісної часткової власності на
самовільно прибудовані санвузол площею 6, 2 кв.м. ,  та коридор 2, 8 кв.м. ,  та надвірні споруди: літню кухню площею 14, 9
кв.м. ,  сарай площею 11 кв.м. ,  та гараж 17, 5 кв.м.  відповідно до належних: позивачці - 1/3
частини,  а відповідачам - 2/3 частини в
домоволодінні по АДРЕСА_1

Розділити
домоволодіння АДРЕСА_1 згідно варіанту,
запропонованому експертом,  тобто:

Співвласнику
з часткою 1/3 - ОСОБА_1 виділити: в жилому домі літ. «А» 1-4 жилою площею 9, 5
кв.м,  вартістю 5678 грн.,  1 -5 жилою площею 9, 7 кв.м. ,  вартістю 5797 грн.,  з надвірних споруд - літ. «Б» - гараж.,  вартістю 4982грн.

Разом 16457 грн.

Співвласникам
з часткою 23 - ОСОБА_2,  таОСОБА_3
виділити: в жилому домі літ. «А» 1-3 жилою площею 19, 6 кв.м.

,  вартістю 11 714 грн.,  літ. «а» - прибудова: 1-1 коридор,  площею 5, 4 кв.м. ,  вартістю 2954 грн.,  1-2,
жилою площею 9, 4 кв.м. ,
вартістю 5 142 грн.,  1-6 кухня 8,
8 кв.м. ,  вартістю 4813 грн.,  1-7 санвузол пл.. 3, 6 кв.м.  вартістю 1969 грн.,  літ. «а 2» - тамбур 1,  площею 2, 8 кв м. ,  вартістю 755 грн.,  з надвірних споруд,  літ. «В» - літня кухня,  вартістю 96 грн.,  літ. «Г» -сарай,  84 грн.,
літ. «Д» - навіс,  вартістю 55
грн.,  літ. «Е» - вбиральня,  вартістю 1650 грн.

Разом 29232 грн.

Стягнути
з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2,  таОСОБА_3
- 1411 грн-грошову компенсацію між вартістю реальної,  та ідеальної часток.

Елементи
інженерного благоустрою ( тобто,
водопостачання,
газопостачання,  опалення,  місцевої каналізації) залишити у власності
ОСОБА_2,  та ОСОБА_3

ОСОБА_1
пропонується самостійно організувати вищевказані елементи інженерного
благоустрою.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  та може бути оскаржено на протязі двох
місяців до Верховного суду України.