Справа № 22а-117/2007р.                                             Головуючий
у першій інстанції -
Мамонова О.Є. Доповідач - Ішутко В.М.
УХВАЛА

Іменем       України

13 лютого 2007 року                                                                                                  м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого:
Скрипки А.А.

суддів:                           Ішутко В.М.,                     Заболотного
В.М.

при секретарі:       Тарасовець О.І.

з участю: ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника ДПА
України в Чернігівській області -
Качанка О.М., представника управління державного казначейства - Редозубової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на постанову
Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2006
року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1до ДПА України в
Чернігівській області, Головного Управління Державного казначейства України в
Чернігівській області про стягнення заборгованості за понад урочний час служби
та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

На постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2006
року, якою відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ДПА України в
Чернігівській області, Головного Управління Державного казначейства України в
Чернігівській області про стягнення заборгованості за понад урочний час служби
та відшкодування моральної шкоди, подана позивачем апеляційна скарга, в якій
він просить скасувати постанову і постановити нову про задоволення його
позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд невірно послався
на ст. 248-5 ЦПК
України (1963 року),
адже це суперечить положенню ст. 248-2
цього Кодексу, в якій зазначений предмет судового оскарження громадян
рішення, дій або бездіяльності державних органів юридичних чи службових осіб у
сфері управлінської діяльності. Зокрема, главою 31-А і ст. 248-2
ЦПК України (1963 року) не
передбачено двомісячний строк позовної давності при зверненні до суду з
вимогами про невиплачену заробітну плату, а
це регулюється КЗпП України, відповідно до якого не існує строків для
звернення до суду з даним позовом. Разом з тим, при розгляді позову вступив в дію
КАС України, відповідно до якого встановлений річний строк для звернення до
суду, а тому не можна застосовувати ЦПК України, який втратив чинність. Суд не
дослідив, що позивач дізнався про порушення своїх прав лише після звільнення в
серпні місяці. До цього часу він не знав про те, що ДПА України в Чернігівській
області вело два табелі обліку робочого
часу, а тому для підтвердження цього позивач був змушений звернутись до
суду, щоб витребувати ці документи, які і є підтвердженням того, що відповідач
порушував його права.

В своїх
запереченнях ДПА України в Чернігівській області просила відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні його апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд вірно відмовив
йому в задоволенні позову на підставі ст. 248-5 ЦПК України (1963 року). Саме
ця стаття передбачає двомісячний строк звернення до суду за захистом своїх
порушених прав. Крім того, п.136 Правових позицій, висловлених судовою колегією
з цивільних справ ВСУ, зазначає, що навіть у тому разі, коли суд у зв"язку
з одночасним висуненням вимог про визнання
неправомірними управлінських рішень розглядає справи за правилами
позовного провадження, на підставі ч.7 ст.248-6 ЦПК України, необхідно виходити
із строків звернення зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність відповідних
органів та посадових осіб, встановлених ст. 248-5 Кодексу. Позивач знав про невиплату йому грошового забезпечення за
понад урочну роботу, як він вважає, оскільки в кінці кожного місяця
отримував розрахункові листки, де конкретно було зазначено про види грошових
нарахувань та утримань за місяць.

Також, на
апеляційну скаргу подані заперечення і Головного Управління Державного
казначейства України в Чернігівській області, де зазначено, що ГУ Держказначейства не встановлені бюджетні призначення та не надані
бюджетні асигнування для виплати коштів за зобов"язаннями ДПА України в
Чернігівській області. Відповідач просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 і
залишити постанову суду без змін.

Суд, відмовивши
в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив з того, що про порушення своїх прав
позивач знав протягом 2000
- 2005 років, а також під час звільнення та отримання
остаточного розрахунку. А тому, звернувшись до суду лише 19.12.2005 року, він
пропустив двомісячний строк, передбачений ст. 248-5 ЦПК України в редакції 1963 року. Будь-яких поважних причин пропуску строку ОСОБА_1
не навів.

Вислухавши
суддю-доповідача, учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний
суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 на підставі пропущення позивачем
строку для звернення з даним позовом до суду, суд першої інстанції вірно
виходив із положень ст. 248
- 5 ЦПК України, глави 31-А
в редакції 1963 року, яка передбачала двомісячний строк для звернення до
суду зі скаргою на рішення, дію або бездіяльність державних органів, юридичних
чи службових осіб у сфері управлінської діяльності, і такий строк обчислювався з дня, коли громадянин дізнався або
повинен був дізнатися про порушення його прав чи свобод.

ОСОБА_1 проходив службу в ДПА України в Чернігівській області на протязі 04.01.2000 року по 05.11.2004 року і не міг не
знати про порушення своїх прав, а саме те, що на його думку, відповідач в
порушення вимог законодавства України, яке передбачає виплату грошової
компенсації за відпрацьований понад нормований час служби, її не виплачував. Не
міг не знати також, позивач про порушення прав і під час звільнення та
отримання остаточного рахунку. Однак він
звернувся до суду з позовом лише 19.12.2005 року, не навівши жодної поважної причини пропуску строку.

Не сприймаються до уваги доводи ОСОБА_1 щодо застосування норм КЗпП
України для вирішення даного спору, а не норм ЦПК України, що втратив чинність,
адже, спори військовослужбовців, рядового і начальницького складу органів
внутрішніх справ з приводу стягнення заборгованості грошового забезпечення,
його перерахунку та інші, вирішуються судами на підставі законодавчих актів, що
регулюють безпосередньо їх діяльність, порядок проходження служби та порядок
виплати компенсацій, а тому дія норм КЗпП України на такі правовідносини не
розповсюджується.

Також, не беруться до уваги апеляційним судом посилання апелянта на те, що на час розгляду справи вже діяв КАС України, ст. 99 якого встановлює річний строк для звернення до суду,
а тому керуватися при вирішенні даного спору необхідно цією нормою.

ЦПК України (1963 року), який діяв
на час проходження служби позивачем, передбачав двомісячний строк для звернення
з таким позовом до суду. Оскільки, позивачем він був пропущений без поважних
причин, в задоволенні його позову суд
відмовив, з чим погоджується і апеляційний суд. На підставі викладеного,
не можуть бути взяті до уваги і доводи апелянта щодо ведення відповідачем
подвійного обліку робочого часу.

4

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст. 195, 198, 200,
205, 206, 211 Кодексу
адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1залишити без задоволення.

Постанову
Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 грудня 2006
року залишити без змін.

Ухвала набирає
чинності негайно після її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого адміністративного Суду України на протязі одного місяця після
виготовлення ухвали у повному обсязі.