28  лютого 2007  року
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в
Головуючого - Яреми А.Г.,
Суддів:
Левченка Є.Ф.,  Романюка Я.М.,
Ю.Л.,      Шабуніна В.М.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
договору дарування частково недійсним, визнання права власності на частину
будинку та її виділ,
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
посилаючись на те, що в 1976 році зареєструвала шлюб із  ОСОБА_6 Мати ОСОБА_6 подарувала йому кімнату
2-2 у будинку АДРЕСА_1; у зв'язку з народженням двох дітей жилої площі для
проживання їх сім'ї було недостатньо і вони з чоловіком із дозволу виконкому
районної ради під час перебування в шлюбі та за спільні кошти прибудували ще
три кімнати - 2-1, 2-3, 2-4 та льох П/А-1; у липні 2004 року ОСОБА_6 помер і
після звернення до нотаріальної контори по питанню прийняття спадщини вона
дізналась, що 23 листопада 1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено
договір дарування 49/100 частин будинку, а саме кімнат 2-2, 2-3, 2-4, кухні 2-1
та льоху  “П/А-1”, чим порушено її право
на частку в спільному майні подружжя.
визнати договір дарування від 23 листопада 1992 року частково недійсним,
визнати за нею право власності на ½ частину спільного майна - частину
будинку, а також на частину будинку в порядку спадкування, поділити будинок та
виділити їй кімнати 2-2, 2-3, 2-4, 2-1, льох П/А, сарай б-1, ½ частину сараю “Б”, вбиральню та ½ частину
огорожі, а відповідачці  виділити грошову
компенсацію її частки в спадковому майні.
Судом до участі в
справі як відповідачів притягнуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Рішенням Староміського
районного суду м. Вінниці від 8 грудня 2005 року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області від 25 січня 2006 року, позов задоволено
частково, постановлено визнати частково недійсним договір дарування 49/100
частин будинку АДРЕСА_1, укладений 23 листопада   1992 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, виключивши
з предмету договору дарування
½ частину приміщень будинку “А”(кімнат 2-1, 2-3, 2-4), що
становить 16/100 частин будинку; постановлено визнати за ОСОБА_1 право
власності на 16/100 частин будинку як на частину спільного майна подружжя,
визнати право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 на 46/100
частин будинку за ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4  Постановлено поділити
46/100 частин будинку та виділити ОСОБА_2
кімнату 2-3 у будинку “А”, що складає 11/100 частин будинку, виділити
ОСОБА_1,      ОСОБА_3, ОСОБА_4 в будинку
кімнату 2-2, частину кімнати 2-1, сараї “Б” та “б-1”, погріб П/А-1, вбиральню
“В”, що становить 35/100 частин будинку; залишити в спільному користуванні
огорожу № 1-2 та зобов'язати сторони провести відповідні переобладнання
приміщень, а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4
компенсацію за зменшення вартості їх частки у спадковому майні в сумі 283 грн.
49 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_1
просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та постановити нове рішення
про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з
таких підстав.

Судом встановлено, що згідно
договору дарування від 23 листопада 1992 року            ОСОБА_6 прийняв у дар 49/100 частин
будинку АДРЕСА_1,  за цим договором у
його постійне користування перейшли кімнати 2-2, 2-3, 2-4, кухня 2-1, льох
П/А-1; згідно договору дарування від 8 серпня 2002 року ОСОБА_2 також
подарувала ОСОБА_6 13/100 частин будинку і загальна частка у праві власності
ОСОБА_6 на будинок склала 62/100 частини. ОСОБА_6 помер 11 липня 2004 року.
Прибудова до будинку, що складається із приміщень 2-1, 2-3, 2-4, була зведена
подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Задовольняючи частково позов, суд
виходив із того, що приміщення 2-1, 2-3, 2-4 будинку АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1, тому позивачка має право на їх ½ частину як дружина ОСОБА_6 і така її частка становить 16/100 частин усього
будинку. Суд також дійшов до висновку про те, що спадщина після смерті ОСОБА_6
складається із 46/100 частин будинку і таке спадкове майно повинно бути поділеним
між чотирма спадкоємцями. Оскільки ж згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи виділити кожному із спадкоємців по ¼ частині спадкового майна неможливо, то поділ слід провести виходячи із ¼ частини для ОСОБА_2 та ¾ частин спільно для ОСОБА_1,     ОСОБА_3, ОСОБА_4

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно
ч.1 ст. 355, ч.1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві
власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК
України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

За змістом зазначених норм право
виділу в натурі частки з майна належить власнику такої частки і у спорах про
поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може
бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у
власності.

Суд у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України на зазначені положення закону належної уваги не звернув, провів
поділ будинку в натурі між ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, хоча ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з позовами про виділ їх часток не зверталися. Крім того, встановивши,
що загальна частка в будинку, яка належала
ОСОБА_6, становить 62/100 частини, позивачці на праві власності, як
дружині, належить 16/100 частин будинку, а спадковим майном, що підлягає поділу
між чотирма спадкоємцями є 46/100 частин того ж будинку, суд провів поділ
будинку  виходячи лише з цих 46/100
частин і не врахував частину будинку, що належить самій позивачці - 16/100;
також залишилось не вирішеним питання належності приміщення 2-4, право
власності на яке позивачка просила визнати за нею.

До того ж у висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 30 червня                 2005 року зазначено, що ½ частина від приміщень 2-1, 2-3, 2-4 становить 7/50 частин усього будинку
(тобто 14/100), проте суд визначив таку частку в 16/100 та не вмотивував такого
свого висновку.

Виділяючи ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 частину кімнати 2-1 суд у достатньому обсязі не з'ясував
функціонального призначення зазначеного приміщення з огляду на те, що воно
відповідно до матеріалів справи значиться як
кухня, а не жила кімната.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 303, 315 ЦПК України на зазначені порушення уваги не звернув і залишив
рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин ухвалені в
справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав, передбачених                   ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного
Суду України

у х в а
л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Староміського районного
суду м. Вінниці від 8 грудня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 25 січня 2006 року скасувати, справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий -
А.Г.Ярема

Судді:
Є.Ф.Левченко

Я.М.Романюк

Ю.Л.Сенін

В.М.Шабунін