2-610/2007p. РІШЕННЯ ІМЕНЕМ
16 травня 2007 року                                                            м.
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючої судді                                                       Лизенко І.В.,
при секретарі судового засідання                            Паршиковій Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1до ОСОБА_2, треті особи Акціонерний банк «Український
комунальний банк», Акціонерна страхова компанія «Оранта-Лугань», про
відшкодування майнової та моральної шкоди, -
звернувся до суду з вищеназваним позовом, остаточно уточнивши позовні вимоги,
посилався на те, що 31.08.2003р. близько 5-30
год. відповідач, керуючи належним позивачу мікроавтобусом «Мерседес-Бенц-212
ДКА», державний номер НОМЕР_1,
перебуваючи у трудових стосунках, грубо порушив п.
ПДР України, перевозив 17 пасажирів замість 12,
що передбачено технічними характеристиками автомобіля, рухаючись по
проїжджій частині дороги Лисичанськ-Новодружеськ, грубо порушив п. 12.1 ПДР України: при
вибору встановлених меж безпечної швидкості руху, не врахував дорожню
обстановку, особливості вантажу, власний стан для того, щоб мати можливість
постійно контролювати рух автомобілю та безпечно ним керувати, продовжив рух
та, не справившись з керуванням, виїхав за межі проїжджої частини дороги, де
вчинив наїзд на дерево. Відповідач вироком Лисичанського міського суду від
15.02.2005р. визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
вирок набрав чинності 28.07.2006р. У результаті злочинних дій відповідача
позивачу завдано майнової шкоди у сумі 30945,76
грн., що складається зі шкоди, завданої пошкодженням автомобілю, який за
висновком автотоварознавчої експертизи не підлягає відновленню, у сумі 29916 грн. (за
вирахуванням з суми залишкової вартості автомобілю, що складає 38416 грн., розмір
добровільного відшкодування відповідачем -
1000 грн., отриману за продаж автомобілю суму 7500 грн.), з відсотків за користування кредитом за кредитним
договором з АБ «Укркомунбанк», заставою на забезпечення виконання якого був
зазначений автомобіль, у сумі 399,76
грн. Вчиненням ДТП відповідачем
йому завдано також моральної шкоди у сумі 10000
грн., що виразилася у перенесенні моральних страждань, оскільки залишився
без засобів до існування, так як автомобіль, за рахунок експлуатації якого
утримував сім'ю, відновленню не підлягає. Просив суд поновити та продовжити
строк розгляду поданого позову, стягнути з відповідача завдану злочином майнову
шкоду у сумі 30315,76 грн. та
судові витрати у сумі 630
грн., а всього 30945,76
грн., та моральну шкоду у сумі 10000
грн.

Ухвалою судді
Лисичанського міського суду від 20.02.2006р. до участі у справі залучений у якості третьої особи, що не заявляє
самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача, Акціонерний банк
«Український комунальний банк».

Ухвалою
Лисичанського міського суду від 29.03.2007р. до участі у справі залучений у
якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на
стороні позивача, Акціонерна страхова компанія «Оранта-Лугань».

У судовому
засіданні позивач підтримав уточнені заявою від 28.02.2007 року позовні вимоги, підтримав викладене у ній,
пояснивши, що дані позовні вимоги є остаточними та повністю змінюють попередні
позовні вимоги та їх обґрунтування. Він є приватним підприємцем та 23.08.2003 року уклав з
відповідачем трудовий договір, прийнявши його на роботу змінним водієм. 30.08.2003 року
запропонував відповідачеві забрати людей з с Мілекіно Донецької області, надавши йому автомобіль
«Мерседес-Бенц» кількістю пасажирських місць -12, на що відповідач дав згоду. 31.08.2003 року близько 5-30 год. йому

стало відомо
про вчинення дорожньо-транспортної пригоди з участю відповідача, що керував
належним йому автомобілем. Відповідач є винним у вчиненні даного ДТП, що
підтверджується вироком Лисичанського міського суду, який набрав чинності.
Даний автомобіль був заставним майном у АБ «Укркомунбанк». У результаті ДТП йому завдано
майнової шкоди у сумі 30945,76
грн., що складається з залишкової вартості пошкодженого автомобілю у сумі 29916 грн., так як
позивачем добровільно сплачено на відшкодування шкоди 1000 грн. та за
продаж пошкодженого автомобілю він отримав 7500 грн., з відсотків у сумі 399,76 грн., сплачених АБ «Укркомунбанк»
за кредитним договором за період з 31.08.2003 року по 11.11.2003 року. Окрім того, йому завдано моральної шкоди в сумі 10000 грн., що
виразилась у перенесеному шоці, через втрату автомобіля його сім'я втратила
постійний дохід. Просив також стягнути з відповідача судові витрати, що
складаються з витрат на правову допомогу у сумі 500 грн., судового збору при поданні апеляційної скарги у
сумі 130 грн.
Правовою підставою відшкодування шкоди є п.З ч.1 ст. 134
КЗпП України. Сума страхового відшкодування внаслідок ДТП - 13799,12 грн. не входить
до позовних вимог. Не зменшував шкоду, завдану пошкодженням автомобіля, на суму
страхового відшкодування, так як ця сума була перерахована страховою компанією
АБ «Укркомунбанк» на погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором, та
не є відшкодуванням шкоди пошкодженням автомобілю. Між ним та АБ «Укркомунбанк»
16.04.2003р. було укладено кредитний договір №236 на отримання споживчого кредиту для ремонту будинку у
сумі 14000 грн. на
строк до 15.04.2004 року зі
сплатою 27% річних.
Також був укладений договір застави від 16.04.2003
року, за яким у якості застави був переданий зазначений автомобіль.
Відповідач повинен відшкодовувати відсотки за кредит, який він отримав для
особистих потреб, оскільки заставою був автомобіль, що слугував джерелом
доходів.

Представник позивача ОСОБА_3. у
судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, пояснивши, що кошти у
сумі 13799,12 грн.
були перераховані страховою компанією банку
в рахунок погашення кредиту позивача. Відповідач не повинен був повернути
автомобіль до м. Лисичанська вранці 31.08.2003р., оскільки автомобіль не
був зайнятий у рейсах в цей день. У склад злочину, вчиненого відповідачем,
входять наслідки винних дій відповідача -завдання
шкоди пошкодженням автомобілю, відповідач засуджений за завдання тілесних
ушкоджень пасажирам внаслідок ДТП.
Відповідач не був засуджений за завдання позивачу шкоди пошкодженням автомобілю. Позивач не був визнаний потерпілим у
кримінальній справі.

Відповідач у судовому засіданні
позов не визнав, пояснивши, що дійсно працював у позивача змінним водієм. 30.08.2003р. у другій половині дня позивач направив
його без другого водія-напарника в с
Мілекіно для перевезення восьми відпочиваючих в м. Лисичанськ. Близько 17-00 год. він виїхав з м.
Лисичанська, але за проханням позивача повернувся для перевезення пасажирів по
м. Лисичанську. Повторно виїхав о 19-20
год., позивач вимагав, щоб вранці наступного дня він повернувся, оскільки
автомобіль був потрібен на маршруті Лисичанськ-Луганськ. По дорозі,
зателефонувавши, позивач сказав забрати людей ще й в с Білосарайське,
на прохання відповідача відпочити вночі, відмовив. Прибувши, з'ясував, що
відпочиваючих не вісім, а сімнадцять, про що телефоном повідомив позивача, який
велів повертатися відразу та забрати всіх пасажирів. Близько 04-30 год. в районі м.
Новодружеськ, так як був стомлений, заснув за кермом та з'їхав з проїжджої
частини, здійснивши наїзд на дерево. Внаслідок ДТП пасажири отримали тілесні ушкодження. Вироком
Лисичанського міського суду від 15.02.2005
року він визнаний винним у вчиненні злочину за ст. 286 ч.2 КК України.
Вважає, що в ДТП є
частина вини позивача, який не дозволив йому відпочити. Відповідно до ст. 153 КЗпП України
працедавець створює безпечні умови праці. Позивачем для нього такі умови
створені не були, чим позивачем також порушено Положення про робочий час та час
відпочинку водіїв автотранспортних засобів, затверджене наказом Міністерства
транспорту України №18 від
17.01.2002р. Відшкодував позивачу 1000
грн. за пошкодження автомобілю. Просив відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Представник
відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що позов не
підлягає задоволенню, оскільки відповідно до п.З ч.1 ст. 134
КЗпП України працівники несуть

матеріальну відповідальність у повному обсязі за шкоду,
завдану з їх вини діями, що містять ознаки діяння, що переслідується у кримінальному
порядку, тобто дії працівника повинні створювати склад злочину. Відповідач
притягнутий до кримінальної відповідальності за ст. 286 ч.2 КК України.
Судом у вироку не врахований факт пошкодження автомобіля позивача, оскільки
факт пошкодження автомобіля без завдання тілесних ушкоджень фізичним особам не
створює складу даного злочину. Об'єктом даного злочину є безпека дорожнього
руху та експлуатація транспорту, та його обов'язковим додатковим об'єктом є
життя і здоров'я фізичної особи. Пошкодження автомобілю внаслідок ДТП не мало правового
значення для кваліфікації дій відповідача. Відповідач не був притягнутий до
кримінальної відповідальності за завдання майнової шкоди позивачу за ст. 196 КК України.
Оскільки дії відповідача не створюють складу злочину, тому на нього не можна
покласти повну матеріальну відповідальність за п. З ст. 134 КЗпП України.
Так як сторони перебували у трудових правовідносинах, КЗпП України не
передбачає відшкодування моральної шкоди працедавцю, то позовні вимоги про
стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягають. Позивач отримав
кредит на ремонт будинку, погашення кредиту та відсотків за користування ним є
його обов'язком. Не зменшення позивачем розміру майнової шкоди на суму
страхового відшкодування у зв'язку з пошкодженням автомобілю приводить до
подвійного стягнення з відповідача, так як страхова компанія має право
регресної вимоги. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник
третьої особи АБ «Укркомунбанк» у судове засідання не зявився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив,
клопотання про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Представник
третьої особи АСК «Оранта-Лугань» у судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не
повідомив, у письмових поясненнях, надісланих до суду, вказав, що між страховою
компанією та позивачем було укладено договір №01225 від 01.05.2003р. добровільного страхування транспортного
засобу «Мерседес-Бенц». 01.09.2003
року надійшла заява від позивача про настання страхової події, що
підтверджується наданими документами. На підставі ст. ст. 9, 25 Закону України
«Про страхування», Правил добровільного страхування транспортних засобів
позивачу була проведена виплата страхового відшкодування у розмірі 13799,12 грн. У довідці ДАІ вказано, що ДТП сталося з вини ОСОБА_2., тому вважає, що Приходько завдав шкоду позивачу. У
страхової компанії відповідно до ст. 993
ЦК України виникло право регресної вимоги до Приходько за завдані збитки, а
у Приходько виникло зобов'язання щодо відшкодування збитків перед страховиком.

Судом досліджені
наступні докази: копія ухвали апеляційного суду Луганської області від
29.04.2005р., копія вироку Лисичанського міського суду від 15.02.2005р.,
квитанція про оплату правової допомоги, копія свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу, гарантійний лист АСК «Оранта-Лугань», копія висновку
автотоварознавчої експертизи, копія договору застави від 16.04.2003р., копія
кредитного договору №236
від 16.04.2003р., довідка про те, що відповідач не зареєстрований як
приватний підприємець, копія паспорту позивача, довідка про погашення відсотків
за кредитним договором, копія протоколу огляду та перевірки технічного стану
транспорту від 31.08.2003р., копія трудового договору від 25.08.2003р., копія
дорожнього листа від 30.08.2003р., копія протоколу медичного огляду для
встановлення факту вживання психоактивної речовини та сп'яніння від
31.08.2003р., розрахунок суми позову, копія висновку визначення вартості
автомобілю від 01.04.2003р., копія постанови про призначення
техніко-товарознавчої експертизи від 12.09.2003р., копія страхового свідоцтва,
копія розпорядження про виплату, письмові пояснення відповідача, письмові
пояснення представника відповідача, письмові
пояснення представника АСК «Оранта-Лугань», копія заяви позивача від 13.11.2003р., копія заяви позивача від 01.09.2003р., довідка про
заставу, довідка про погашення кредиту, довідка про отримання страхового
відшкодування, копія дефектної відомості огляду транспортного засобу від
03.09.2003р.

Суд, вислухавши
пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, вважає
позов таким, що не підлягає задоволенню.

Судом встановлені такі факти та відповідні ним
правовідносини.

25 серпня 2003 року між
сторонами був укладений трудовий договір, за яким відповідач був прийнятий на
роботу як водій, що підтверджується копією трудового договору (а.с. 177) та не
заперечується сторонами.

30 серпня 2003
року відповідач, виконуючи доручену роботу, за дорожнім листом (а.с. 178) виїхав з м.
Лисичанська до с Мілекіне
Донецької області на автомобілі «Мерседес-Бенц-212 ДКА», держ. номер НОМЕР_1, що належить
позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2(а.с. 15), що не заперечується сторонами.

Вироком
Лисичанського міського суду від 15.02.2005
року (а.с.4-8), що на день подання позову набрав чинності 29.04.2005р. за
ухвалою апеляційного суду Луганської області від 29.04.2005р. (а.с.З),
відповідач визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України.
Вироком суду встановлено, що 31
серпня 2003 року
близько 5-30 год. відповідач,
працюючи водієм у ПП «ОСОБА_1.»,
керуючи мікроавтобусом «Мерседес-Бенц-212 ДКА», держ. номер НОМЕР_1, що належить
позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2, у якому в
порушення вимог п. 21.1 Правил
дорожнього руху України знаходилось 17
пасажирів, хоча за технічними характеристиками дозволяється перевезення 12 пасажирів,
рухаючись по проїжджій частині дороги Лисичанськ-Новодружеськ зі сторони м.
Лисичанська, на відстані 200
м від залізничного переїзду, грубо порушив вимоги п. 12.1 ПДР України, при
виборі у встановлених межах безпечної швидкості руху, в межах обраної полоси,
не врахував сукупність факторів: «дорожня обстановка», «дорожні умови»,
«особливості вантажу, що перевозиться», «власний стан», для того, щоб мати
можливість постійно контролювати рух транспорту та безпечно керувати ним,
продовжив рух та, не справившись з керуванням, виїхав за межі проїжджої частини
дороги, де здійснив наїзд на дерево. В результаті ДТП пасажирам
мікроавтобусу були завдані тілесні ушкодження.

Відповідачем відшкодовано позивачу 1000 грн., що не
заперечується сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до
ст. ст. 132, 133 п.1 КЗпП
України, яким регулюються правовідносини між сторонами, що перебували у
трудових відносинах на час завдання шкоди, за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна
відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві. У відповідності з законодавством,
обмежену матеріальну відповідальність несуть працівники у розмірі завданої з їх
вини шкоди, але не більш свого середнього місячного заробітку, за знищення по
недбалості предметів, виданих в користування підприємством, установою,
організацією.

Відповідно до
п.З ч.1 ст. 134 КЗпП України, на
яку посилається позивач, відповідно до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у випадках, коли: шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Згідно з п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх
працівниками» №14 від
29.12.1992р. до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному
розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному порядку, повинні додаватись докази, які
підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку
кримінального судочинства.

Таким чином, дії
працівника, що спричинили завдання шкоди працедавцю, повинні утворювати склад
злочину для настання повної матеріальної відповідальності.

Як випливає з об'єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, за вчинення якого засуджено відповідача,
пошкодження транспортного засобу або іншого майна при здійсненні даного злочину
не охоплюється диспозицією даної статті і не враховується при

вирішенні питання про притягнення до кримінальної
відповідальності особи. Не впливає це і на кваліфікацію дій винної особи по тій
або іншій частині даної статті.

Об'єктом даного
злочину є безпека дорожнього руху та експлуатація транспорту, та його
обов'язковим додатковим об'єктом є життя і здоров'я фізичної особи. Тобто за
відсутності посягання на додатковий об'єкт даного злочину, при наявності
наслідків у вигляді пошкодження майна, склад даного злочину відсутній.

Виходячи з наведеного,
суд доходить висновку про те, що позивачу завдано шкоди діями відповідача, що
не містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, оскільки суду
не надано доказів на встановлення у порядку кримінального судочинства вчинення
відповідачем злочину, яким було б завдано шкоди позивачу.

Отже, підстави
для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за п. З ст. 134 КЗпП України
відсутні.

Разом з тим,
внаслідок дій відповідача пошкоджено автомобіль позивача, чим позивачу завдано
майнової шкоди.

Розмір майнової
шкоди, визначений позивачем, суд вважає необгрунтованим з наступних підстав.

Згідно з
висновком автотоварознавчої експертизи від 30.10.2003р. (а.с.21-23) сума
майнової шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобілю, складає 38416 грн., що є
розрахунковою залишковою вартістю автомобілю, який відновленню не підлягає.

Відповідно до
страхового свідоцтва (а.с.212) пошкоджений транспортний засіб був застрахований
за договором страхування між позивачем та АСК «Оранта-Лугань».

Згідно зі ст. 371 ЦК УРСР за
договором добровільного страхування страхова організація зобов'язується при
настанні зазначеної у договорі події (страхового випадку): за майновим
страхуванням- відшкодувати
страхувальникові або Іншій особі, на користь якої укладено договір, понесену
шкоду (виплатити страхове відшкодування) у межах обумовленої за договором суми (страхової суми), а коли майно
застраховане не в повній вартості - відповідну частину шкоди,
якщо інше не передбачене правилами страхування.

Згідно зі ст. 372 ЦК УРСР до
страхової організації, що сплатила страхове відшкодування за майновим
страхуванням, переходить у межах цієї суми право вимоги, яку страхувальник (або
інша особа, яка одержала страхове відшкодування) має до особи, відповідальної
за заподіяну шкоду.

Отже, здійснення
АСК «Оранта-Лугань» страхової виплати у сумі 13799,12 грн. згідно з розпорядженням №6 (а.с.213) є
відшкодуванням позивачеві частини завданої пошкодженням автомобілю шкоди, а
тому розмір шкоди, визначеної висновком експертизи, повинен бути зменшений на
суму страхової виплати.

Таким чином,
розмір завданої позивачу пошкодженням автомобілю шкоди складає 16116,88 грн. (38416-13799,12-1000-7500=16116,88, де 38416 грн. - сума шкоди,
завданої пошкодженням автомобілю, 13799,12
грн. - страхове
відшкодування, 1000 грн. - добровільно
відшкодована відповідачем сума, 7500
грн. - кошти,
отримані за продаж автомобілю позивачем). Відповідачем не надано доказів на
спростування зазначеної позивачем, як підстава зменшення розміру шкоди, суми
продажу автомобілю, тому у суду немає підстав не приймати її у розрахунку.

Відповідно до
ст. 132, 133 КЗпП
України працівник несе матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної
шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Сплата позивачем
відсотків за користування кредитом за кредитним договором від 16.04.2003р.,
укладеним для особистих потреб позивача, не є прямою дійсною шкодою, завданою
внаслідок пошкодження автомобілю, а тому позовні вимоги в цій частині є
необгрунтованими.

Відповідач
повинен нести обмежену матеріальну відповідальність в межах свого середнього
заробітку, який згідно трудового договору (а.с. 177) складає 190
грн. Так як відповідачем відшкодовано позивачу 1000 грн., то
підстави для задоволення позовних вимог

про відшкодування майнової шкоди
відсутні у зв'язку з повним відшкодуванням шкоди у передбаченому
законодавством розмірі.

Відповідно до чинного трудового законодавства відшкодування моральної шкоди
власнику підприємства, установи організації,
приватному підприємцю завданої працівником при виконанні трудових обов'язків не передбачено, тому позовні вимоги у цій
частині також задоволенню не підлягають.

Суд не бере до уваги посилання позивача, представника позивача в
обґрунтування даних позовних вимог на ст. 1167 ЦК України, оскільки між сторонами
існували, на момент вчинення відповідачем зазначених дій,
трудові, а не цивільно-правові правовідносини.

Суд вважає, що позивачем пропущено річний строк звернення до суду,
передбачений ст. 233 КЗпП України, з поважних причин
через тривале розслідування та судовий розгляд кримінальної
справи відносно відповідача.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України понесені позивачем
судові витрати відносяться за його рахунок, оскільки у задоволенні
позову відмовлено.

На підставі викладеного, ст. ст. 132-134, 233-234 КЗпП України,
ст.ст, ст. ст. 10, 11, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2, треті особи Акціонерний банк «Український комунальний банк», Акціонерна страхова компанія «Оранта-Лугань», про відшкодування
майнової та моральної шкоди відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання до Лисичанського міського суду заяви про
апеляційне оскарження протягом 10-ти днів з дня його проголошення або подання апеляційної
скарги у той самий строк. Апеляційна скарга подається
протягом 20-ти днів після подання заяви про апеляційне оскарження до
Лисичанського міського суду Луганської області.