Справа № 22- 670                        Головуючий
у першій інстанції Циганаш І.А.
Категорія  26                                Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

4 квітня 2007року Колегія суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого
- судді  Кривохижі В.І., суддів  Черниш Т.В.,

Чорнобривець
О.С., при секретарі    Тітенко Л.В.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 грудня 2006 року,

встановила:

6  вересня 2006
року ОСОБА_2 звернувся до суду з

позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку
в майні.

Позовні вимоги мотивував тим, що з весни 1985 року проживав
однією сім»єю з

ОСОБА_3. в належній їй 1/3 частині будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 в м.
Кіровограді. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3. померла. За
життя вона склала

заповіт на ім»я своєї сестри-ОСОБА_1, яка відмовилась
визнати його право на частку в

будинку. Посилаючись на те, що він за свої кошти і, в
основному, своїми силами

добудував ще 2 кімнати, спорудив сарай, провів водопровід
та газифікував частину

будинку, внаслідок чого житло істотно збільшилось в своїй
вартості, позивач просив

визнати належну ОСОБА_3. 1/3 частину цього будинку їх
спільною сумісною

власністю, а за ним - право власності на 1/6 частину
будинку на підставі ст.ст. 62, 74

Сімейного кодексу України.

В процесі розгляду справи ОСОБА_2. неодноразово змінював та уточнював
позовні вимоги.

Зокрема, посилаючись на те, що прибудови до будинку не узаконені, 23 жовтня подав
заяву, в якій просив встановити факт сумісного проживання з ОСОБА_3. з 1985 року по день її
смерті, визнати
його спадкоємцем 1У черги і в порядку ст. 1259
ЦК України визнати за ним право на половину частини будинку, зареєстрованої на
ім»я ОСОБА_3., яку він доглядав і утримував до смерті( а.с.34).

7  грудня позивач доповнив позов вимогою про визнання
частково недійсним

заповіту, укладеного ОСОБА_3. на ім»я ОСОБА_1, оскільки
співмешканка мала

намір скасувати заповіт, але за життя не встигла цього зробити
(а.с.73)

Ленінський районний суд м. Кіровограда рішенням від 27 грудня 2006 року встановив
факт сумісного проживання однією сім»єю ОСОБА_2. з ОСОБА_4. з травня 1985 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнав
частково недійсним заповіт, посвідчений Першою Кіровоградською державною
нотаріальною конторою 25 вересня 1985 року від імені ОСОБА_4. Визнав ОСОБА_2.
спадкоємцем четвертої черги за законом та

2

право власності
за ним на 1/6 частину
житлового будинку №АДРЕСА_1 в м.
Кіровограді.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій
ставила питання про скасування рішення з мотивів порушення норм матеріального
та процесуального права просила відмовити ОСОБА_2. в позові. Зазначала,
зокрема, що висновки суду про наявність підстав для визнання за позивачем права
на частину спірного будинку не відповідають фактичним обставинам справи,
грунтуються на сумнівних доказах. Визнаючи, що ОСОБА_2. останні роки проживав з
сестрою, стверджувала, що в будівництві будинку, його ремонті, газифікації
участі не приймав, догляд за ОСОБА_4. не здійснював.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та її представник,
який приєднався до апеляційної скарги в порядку ст. 299 ЦПК України, доводи
скарги повністю підтримали. Позивач проти них заперечував.

Перевіривши за матеріалами справи законність та обгрунтованість рішення
суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, заслухавши пояснення сторін,
колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав встановленим,
що ОСОБА_2. проживав з ОСОБА_4.
однією сім»єю з травня 1985
року до ІНФОРМАЦІЯ_1, вели
спільне господарство, добудували частину будинку, яка належала ОСОБА_4. Виходячи з
доведеності факту сумісного проживання позивача з спадкодавцем, суд задовольнив
його позовні вимоги.

Однак висновок суду, покладений в основу рішення, позбавлений належного
правового та фактичного обгрунтування.

Зокрема, встановлюючи факт сумісного проживання, суд помилково послався на
п. 5 ч.1
ст.256, ст.257-259 ЦПК України, які регулюють розгляд справ про встановлення
фактів, що мають юридичне значення, не звернувши увагу, що встановлення цього
факту позивач пов»язував з вирішенням спору про право на спадщину і позов подав
на загальних підставах.

Задовольняючи позов щодо визнання частково недійсним заповіту, укладеного 25 вересня 1985 року, суд не звернув
уваги на роз»яснення, що містяться в п. 2
постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978р. №3 « Про судову
практику в справах про визнання угод недійсними», відповідно до яких угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими в законі.

Заповіт є цивільно-правовою угодою і Цивільним кодексом 1963 року, який був
чинним на момент посвідчення заповіту і положеннями якого суд мав керуватись
при розгляді справи відповідно до п. 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
2003р., передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких
угода може бути визнана

3

недійсною,
проте на жодну з них немає посилань в рішенні суду. Це питання не було
предметом дослідження і перевірки. Між тим, правильне його вирішення пов»язане
з розглядом справи в частині інших позовних вимог, оскільки згідно ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені в заповіті. В разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265
ЦК. З огляду на це не можна визнати обгрунтованим висновок суду про визнання за
позивачем як спадкоємцем за законом четвертої черги (ст. 1264) права на
спадкування на частину спадкового майна.

Наведене свідчить про те, що, розглядаючи справу, суд неповно з»ясував
фактичні обставини справи, не дав належну оцінку доказам та доводам сторін,
неправильно застосував норми матеріального права. Тому рішення не є законним та
обгрунтованим. Крім того, постановивши рішення щодо позовних вимог, визначених
позивачем в останній позовній заяві, суд залишив поза увагою заявлені
Кір»яновим В.В. початкові вимоги, уточнені ним в заяві від 17 листопада
(а.с.65), щодо визнання 1/3 частини належного ОСОБА_4. будинку спільною
сумісною власністю згідно ст.ст. 62, 74 СК України і визнання у зв»язку з цим
за ним права на 1/6 частину будинку. Як вбачається з протоколу судового засідання
від 7 грудня 2006 року, позивач заявляв про відмову від зазначеної заяви
(а.с.101), однак питання про прийняття відмови від позову і про закриття з цих
підстав провадження у справі за правилами ст. 206 ЦПК України суд не вирішував
і на порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України ці позовні вимоги не
розглядав, що відповідно до п.5 ч.І ст. 311 ЦПК є безумовною підставою для
скасування рішення і передачі справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду слід усунути зазначені
недоліки, повно і всебічно з»ясувати обставини справи, характер спірних
правовідносин, визначити пред»явлені позовні вимоги та їх правові підстави;
перевірити доводи та заперечення сторін, дати належну оцінку наданим ними
доказам. Необхідно також дослідити матеріали спадкової справи для встановлення
кола спадкоємців і справу вирішити відповідно до норм чинного законодавства.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, п. 5
ч. 1 ст. 311, ст.ст. 313-315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 грудня 2006 року скасувати,
а справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 повернути на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі до Верховного Суду
України касаційної скарги протягом двох місяців з дня набрання ухвалою законної
сили.