Справа № 2-9 2007 року
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2007 року м. Монастирище

Монастирищенський районний суд Черкаської області

в складі: головуючої - судді: Мазай Н.В.

при секретарях: Возній В.В., Ставській І.М.

з участю адвоката : Стус П.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Монастирище справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Монастирищенська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право власності недійсним, визнання свідоцтв про право на спадщину за законом частково недійсними, визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна, визнання договору довічного утримання недійсним,

встановив:

Позивачі 2 жовтня 2006 року звернулися в суд із позовом до відповідачів про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності на 1/3 частину спадкового майна, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6, про що в книзі реєстрації актів про смерть відділу РАГС Монастирищенської районної Ради від 20.12.1994 року, зроблено актовий запис № 149. Після смерті батька залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1. 16.03.1994 року позивачі звернулися з заявою про прийняття спадщини в Монастирищенську державну нотаріальну контору після померлого батька. Особи позивачів було встановлено, справжність підпису перевірено, що засвідчував напис нотаріуса. На день відкриття спадщини, крім позивачів у батька залишилась дружина - ОСОБА_7. До складу спадкового майна входить 1/2 частина житлового будинку та господарських споруд , які знаходяться по АДРЕСА_1, інша частина будинку та господарських споруд належить ОСОБА_7, як спільна сумісна власність подружжя. Після подання заяв позивачі в державну нотаріальну контору не звертались, оскільки продовжували користуватись присадибною земельною ділянкою, проводили поточний ремонт будинку та господарських споруд, вирощували худобу. В липні 2006 року виникла суперечка між позивачами та ОСОБА_7 в ході якої остання повідомила, що будинок належить тільки їй. Після цього позивачі звернулись в державну нотаріальну контору, де виявилось, що незважаючи на заяви позивачів про прийняття спадщини, житловий будинок та господарські споруди в повному обсязі оформлені на ОСОБА_7 13.07.1995 року Монастирищенською державною нотаріальною конторою згідно свідоцтва про право на спадщину за законом за № 1703 на ім'я ОСОБА_7 № 97 спадкової справи. Згідно з довідкою Монастирищенської міської ради № 5972 від 22.09.2006 року, змінилася нумерація по АДРЕСА_1 де знаходиться спірний будинок з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1. Позивачі 24.10.2006 року доповнили свої позовні вимоги наступними : враховуючи зміст документів, які надані державним нотаріусом зі спадкової справи стало відомо, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок НОМЕР_1, виданого виконавчим

комітетом Монастирищенської селищної ради 26.01.1977 року житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 станом на 26.01.1977 року належав ОСОБА_6. Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу батько позивачів ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_7 30.08.1980 року, а тому вважають, що свідоцтво про право власності НОМЕР_2 видане Монастирищенською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 відповідно до ст. 22 КпШС України недійсне, оскільки на момент його видачі спірне майно не було спільною власністю подружжя. Позивачі вважають, що порушення були допущені не лише Монастирищенською державною нотаріальною конторою, а й ОСОБА_3, яка при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців у померлого. Під час проведення попереднього розгляду справи позивачам стало відомо, що відповідачка ОСОБА_7 відчужила спірний будинок за договором довічного утримання відповідачам по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Оскільки договір довічного утримання укладено ОСОБА_7 на підставі документів, які вона отримала не законно він підлягає скасуванню. Просять суд визнати свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 13.07.1995 року видане Монастирищенською державною нотаріальною конторою недійсним, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом № 1703 від 13.07.1995 року, визнати за ними право власності по 1/3 частині спадкового будинку по АДРЕСА_1, визнати договір довічного утримання від 28.04.2006 року недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав повністю та пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 16.03.1995 року він звернувся із заявою про прийняття спадщини після померлого батька в Монастирищенську державну нотаріальну контору. Після написання заяви про прийняття спадщини він не звертався в Монастирищенську державну нотаріальну контору за свідоцтвом про право на спадщину, але користувався землею, робив поточний ремонт будинку, вирощував домашню худобу в спірному будинковолодінні, тобто користувався ним. Відносини в нього з ОСОБА_7 були нормальні. В липні 2006 року виникла суперечка між відповідачкою у справі ОСОБА_7 та його дружиною, в ході якої ОСОБА_7 заявила, що житловий будинок належить їй одній повністю. Після цієї розмови він звернувся в Монастирищенську державну нотаріальну контору, де з'ясував що незважаючи на його заяву про прийняття спадщини за законом після померлого батька, житловий будинок та господарські споруди оформлені на ОСОБА_7 Крім того, ним було з'ясовано, що свідоцтво про право власності на будинок, як спільне майно подружжя також видано не законно, оскільки спірне майно не було спільною власністю подружжя на момент видачі свідоцтва про право власності. Вважає, що він як спадкоємець після батька має право на частину спірного будинку. Просить визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.07.1995 року за № 1703 частково недійсним, залишивши ОСОБА_7 1/3 частину спадкового майна. Визнати за ним право власності на 1/3 частину спадкового майна після смерті ОСОБА_6, визнати свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на 1/2 частину спірного будинку недійсним, визнати недійсним договір довічного утримання укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 28.04.2006 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився. Надав суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутність за участю представника адвоката Стус П.К. Позов з поданими доповненнями підтримує в повному об'ємі, просить його задоволити.

Суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглянуто справу у відсутності позивача ОСОБА_1 і такий розгляд справи не буде порушенням прав позивача, як сторони в цивільному процесі.

Представник позивачів адвокат Стус П.К(дыючим за орденом № 97 від 16.10.2006 року) позов підтримав повністю та пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько

позивачів ОСОБА_6 16.03.1995 року вони звернулися із заявою про прийняття спадщини після померлого батька в Монастирищенську державну нотаріальну контору. Після написання заяви про прийняття спадщини позивачі не зверталися в Монастирищенську державну нотаріальну контору за свідоцтвом про право на спадщину, але користувалися землею, допомагали ОСОБА_7 доглядати за будинком, користувалися земельною ділянкою біля будинку, вирощували домашню худобу, в чому їм допомагала і відповідачка у справі ОСОБА_7 Відносини між ними були нормальні. В липні 2006 року між ОСОБА_7 та дружиною позивача ОСОБА_1 виникла суперечка, в ході якої ОСОБА_7 заявила, що житловий будинок належить їй повністю. Після цієї розмови позивачі звернулися в Монастирищенську державну нотаріальну контору, де з'ясували, що незважаючи на їх заяви про прийняття спадщини, подані в Монастирищенську державну нотаріальну контору в строки встановлені діючим законодавством, а саме 16.03.1995 року, житловий будинок та господарські споруди повністю оформлені на ОСОБА_7 Крім того, в ході з'ясування обставин, які склалися, було виявлено, що свідоцтво про право власності на ОСОБА_7 на 1/2 частину спірного будинку НОМЕР_2 видане 13.07.1995 року на підставі ст. 22 КпШС України незаконне, оскільки на момент його видачі спірний будинок не був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Про всі ці обставини позивачі дізналися в 2006 році від нотаріуса Монастирищенської державної нотаріальної контори, тому вважає, що в даному випадку строк позовної давності не пропущено. Просить визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.07.1995 року за № 1703 частково недійсним, залишивши ОСОБА_7 1/3 частину спадкового майна. Визнати за позивачами право власності по 1/3 частині спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 Визнати свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 13.07.1995 року видане Монастирищенською державною нотаріальною конторою недійсним. Визнати недійсним договір довічного утримання від 28.04.2006 року укладений між ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з іншої.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_7 позов не визнала та пояснила, що вона приїхала в Монастирищенський район жити з Донбасу де працювала на шахті. Познайомившись з ОСОБА_6 вирішили разом проживати не реєструючи шлюбу. Спочатку проживали в квартирі яку винаймали, а потім отримавши земельну ділянку по АДРЕСА_1 розпочали будівництво будинку. Будинок розпочали будувати приблизно в 70-тих роках. Будівництво провадилось за її кошти, які вона заробила працюючи в Донбасі на шахті. Чоловік працював та сплачував аліменти на двох дітей від першого шлюбу. Спільних дітей з ОСОБА_6 в них не було. Після закінчення будівництва будинку право власності на нього було оформлено на ОСОБА_6 Шлюб вони зареєстрували в 1980 році. ОСОБА_6 після смерті заповіту не залишив, однак неодноразово за життя їй говорив, що його діти від першого шлюбу ніякого відношення до спірного будинку не мають. Після смерті чоловіка вона сама звернулася в нотаріальну контору за прийняттям спадщини в 1995 році. В нотаріальній конторі її не запитували про наявність інших спадкоємців у померлого чоловіка. Син покійного ОСОБА_1 приходив до неї разом з жінкою, однак нічого їй не допомагали. В 2006 році вона вирішила оформити договір довічного утримання з подружжям ОСОБА_4 щоб вони її доглянули в замін на спірний будинок, який на той момент повністю належав їй. ОСОБА_4 її зараз доглядають дуже добре і ніяких претензій до них вона не має. Вона вважає, що сини покійного ОСОБА_6 ніякого відношення до спірного будинку не мають, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала та пояснила, що вона знайома з ОСОБА_7 дуже давно і вони разом працювали ОСОБА_7 приходила до них з чоловіком в гості і вона особисто завжди її чимось пригощала. ОСОБА_7 сама повідомила їх з чоловіком, що хоче на них переписати свійчбудинок. Нотаріально вони оформили договір довічного утримання. Зараз вони з чоловіком ОСОБА_4

доглядають ОСОБА_7 Вона їм неодноразово говорила, що діти покійного чоловіка їй не допомагають. Вона вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки будинок, який перейшов їм з чоловіком у власність за договором довічного утримання належав ОСОБА_7 на праві особистої власності законно.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив, що з ОСОБА_7 він знайомий вже давно. Після смерті брата вони з дружиною хотіли купити будинок. ОСОБА_7 при зустрічі сказала, що хоче переписати будинок на нього з дружиною. ОСОБА_3 розповіла, що син покійного чоловіка ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною їй не допомагають, а тільки шкодять. Вони разом з ОСОБА_7 та його дружиною ОСОБА_5 ходили до нотаріуса оформляти будинок. Нотаріус порадив їм оформити договір довічного утримання. Він вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки будинок, який перейшов їм з дружиною у власність за договором довічного утримання належав ОСОБА_7 на праві особистої власності законно.

В судовому засіданні представник третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору завідуюча Монастирищенської державної нотаріальної контори Ромашевська З.І. пояснила, що Монастирищенською державною нотаріальною конторою 13.07.1995 року за реєстром НОМЕР_2 було видане свідоцтво про право власності на 1/2 частку будинку, що розташований в АДРЕСА_1 ОСОБА_3 помилково, оскільки на момент видачі вказаного свідоцтва на підставі ст. 22 КпШС України майно, а саме будинок не був спільною сумісною власністю подружжя. Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як сини спадкодавця прийняли спадщину шляхом подачі в Монастирищенську нотаріальну контору заяв про прийняття спадщини. Дані заяви були зареєстровані у книзі спадкових прав 16.03.1995 року, а в алфавіт внесенні не були, через те що при оформленні спадщини дані заяви помилково не були знайденні, тому 13.07.1995 року спадщина на цілий будинок помилково була оформлена на дружину спадкодавця ОСОБА_3, а саме 1/2 частка будинку за свідоцтвом про право на спадщину за законом № 1703. 28.04.2006 року за реєстром № 1017 в Монастирищенській державній нотаріальній конторі було посвідчено договір довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ОСОБА_4, згідно з яким спірний будинок, перейшов у власність ОСОБА_5, ОСОБА_4 Вважає за необхідне позов задоволити частково, так як позивачі являються спадкоємцями І-шої черги, а їхнє право на оформлення спадщини було порушено, тому скасувати свідоцтво про право власності повністю, свідоцтво про право на спадщину за законом скасувати частково, договір довічного утримання частково залишити в силі на ту частину спадкового майна яке належить ОСОБА_7 на законних підставах.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов в частині визнання свідоцтва про право власності на підставі ст. 22 КпШС України недійсним до задоволення не підлягає, в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним та в частині визнання договору довічного утримання від 28.04.2006 року укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 недійсним позов підлягає до задоволення повністю, та виходить з наступного:

Відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України (2003 року) Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому суд вважає за необхідне при постановленні рішення в частині визнання свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 13.07.1995 року на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 недійсним та визнання свідоцтва про право на спадщину за законом № 1703 від 13.07.1995 року частково недійсним керуватися положеннями Цивільного Кодексу Української РСР ( 1963 року).

Представники відповідачів звернулися до суду з заявою, в якій просять в задоволенні позову відмовити повністю в зв'язку з тим, що по-перше у справі відсутній предмет розгляду, оскільки у відповідності до положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який

прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що позивачами зроблено не було і по-друге позивачі пропустили встановлений законодавством строк позовної давності для оскарження нікчемного правочину, встановлений законодавством в 10 років.

Суд вважає, що заява представників відповідачів підлягає до задоволення частково, а саме в частині пропуску строків позовної давності по вимозі позивачів про визнання свідоцтва про право власності НОМЕР_2 від 13.07.1995 року на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 як спільна власність подружжя і виходить з наступного :

Згідно ч. З ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В позовній заяві від 26.09.2006 року за вх. № 3838 від 02.10.2006 року (а.с. 4-6) позивачі посилаються на те, що до складу спадкового майна на яке вони претендують, як спадкоємці 1-шої черги входить 1/2 частина спадкового будинку по АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина спірного будинку належить ОСОБА_7 як дружині померлого батька ОСОБА_6 В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснив, що він знав про те, що 1/2 частина будинку належала ОСОБА_7 як дружині померлого батька, однак про те, що у відповідності з документами це не законно він дізнався в 2006 році. Перешкод в тому щоб раніше звернутися до нотаріуса і дізнатися про правомірність успадкування 1/2 частини спірного будинку ОСОБА_7 як дружиною померлого батька в нього з братом не було.

Таким чином, судом встановлено, що позивачам достовірно було відомо з 1995 року, що частина спірного будинку, а саме його 1/2 частина належить відповідачці у справі ОСОБА_7 як майно нажите подружжям під час шлюбу та яке є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 ЦК України (2003 року) позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Нікчемний правочин - це недійсний правочин, недійсність якого встановлена законом. (ч. 2 ст. 215 ЦК України 2003 рік)

Відповідно до оспарюваного позивачами правочину - свідоцтва про право власності на 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 НОМЕР_2, яке було видано 13.07.1995 року державним нотаріусом Монастирищенської держнотконтори на підставі ст. 22 КпШС України посвідчено, що гр. ОСОБА_3, проживаючій в АДРЕСА_2, яка є дружиною гр. ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 належить право власності на 1/2 (одну другу) частку в спільному майні, набутому названим подружжям за час шлюбу, однак його недійсність не встановлена законом, а тому він не є нікчемним. ( а.с. 15, 44).

Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 рік) до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред"явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

У відповідності до ст. 71 ЦК (1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 ЦК України (1963 рік) право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, строк позовної давності щодо оспарювання вказаного свідоцтва у позивачів закінчився.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦК України (1963 рік) закінчення строку позовної давності до пред"явлення позову є підставою для відмови в позові.

Позивачами не надано суду доказів того, що вони не мали можливості з 1995 року з'ясувати правомірність належності спадкового майна, а саме 1/2 частини спірного будинку по

АДРЕСА_1 ОСОБА_7

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦК України (1963 рік) якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивачі не звертаються до суду з позовною вимогою про поновлення строків позовної давності в цій частині позову, не надали суду доказів того, що причини пропуску строку звернення в суд з цією вимогою поважні.

Відповідно до ст. 75 ЦК України (1963 рік) позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

А тому, суд враховуючи положення ч. 1 ст. 11 ЦПК України згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що на підставі вищевикладеного позов в частині визнання свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 НОМЕР_2 від 13.07.1995 року недійсним не підлягає до задоволення, а заява представників відповідачів в цій частині підлягає до задоволення.

Згідно довідки Монастирищенської міської ради № 5912 від 22.09.2006 року житловий будинок становм на 26.01.1977 року знаходився за адресою : АДРЕСА_1, а станом на 22.09.2006 року знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_6 на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 НОМЕР_1 від 26.01.1977 року видане 26.01.1977 року та зареєстровано в реєстрі Уманського міжміського бюро технічної інвентаризації за № 523 на час розгляду справи в суді ніким не опорене та не оспорюється (а.с. 41,75).

Власник будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим відділом реєстрації актів громадського стану Монастирищенської районної Ради, Черкаської області 14.03.1995 року серія НОМЕР_3 (а.с. 7);

Після смерті ОСОБА_6 заповіту не залишив.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки ( усиновителі) померлого.

Право позивачів на спадкування за законом як спадкоємців першої черги підтверджується : ОСОБА_1 свідоцтвом про народження НОМЕР_4 від 7.09.1959 року виданого Івахнянською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області в якому в графі «батько» записаний - ОСОБА_6, в графі «мати» записана - ОСОБА_8, ОСОБА_2 свідоцтвом про народження НОМЕР_5 від 7.07.1961 року виданого Івахнянською сільською радою Монастирищенського району Черкаської області в якому в графі «батько» записаний - ОСОБА_6, в графі «мати» записана -ОСОБА_8, (а.с. - 8, 9-);

Право відповідачки ОСОБА_3 на спадкування за законом як спадкоємниці першої черги підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 30.08.1980 року, актовий запис № 38, серія НОМЕР_6. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 взяла прізвище чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 45);

Таким чином, позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідачка у справі ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_6.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України ( 1963 року) визнається, що спадкоємиць прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заява представників відповідачів про відмову в задоволенні позову повністю в частині посилання на те, що у справі відсутній предмет розгляду, оскільки у відповідності до положень ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, що позивачами зроблено не було, не підлягає до задоволення.

Факт прийняття спадщини позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтверджується поданими ними заявами 16 березня 1995 року за вхідними № 60 та № 61 до Монастирищенської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. У вказаних заявах зазначено, що крім осіб подавши заяву спадкоємницею є ОСОБА_7 (а.с. 10,11, 33, 34).

Крім того, заяви позивачів про прийняття спадщини після померлого батька зареєстровані в книзі обліку і реєстрації спадкових справ Монастирищенської державної нотаріальної контори за 1990-1995 роки під порядковим номером 49 (а.с. 38-39).

Згідно заяви ОСОБА_3 від 13.07.1995 року поданої нею до Монастирищенської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_6 вказано нею про те, що інших спадкоємців крім неї після померлого ОСОБА_6 не має. (а.с. 42, 77).

На підставі заяви ОСОБА_3 від 13.07.1995 року про прийняття спадщини після померлого чоловіка їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 16,43).

Відповідно до ст. 76 ЦК України (1963 рік) право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснили, що подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживали деякий час в незареєстрованому шлюбі, однак спірний будинок по АДРЕСА_1 вони будували разом.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він знайомий з позивачем у справі ОСОБА_1 дуже давно, вони разом працювали та жили поруч. Після смерті батька ОСОБА_6 ОСОБА_1 спілкувався з ОСОБА_7, ходив на садибу по АДРЕСА_1, допомагав в обробітку городу, тримав там худобу, мав добрі стосунки з ОСОБА_7 В 2006 році влітку ОСОБА_1 йому повідомив, що ОСОБА_7 переписала будинок чужим людям. В 2006 році після того як дізнався, що ОСОБА_7 переписала будинок на чужих людей ОСОБА_1 до неї не ходив.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що знайома з сім'єю ОСОБА_6 вже дуже давно і вони сусіди. Після смерті ОСОБА_6 його син ОСОБА_1 не залишив ОСОБА_7 і у всьому їй допомагав. Відносини в позивача з відповідачкою були нормальні. В 2006 році при зустрічі ОСОБА_1 сказав їй, що ОСОБА_7 вигнала їх з дружиною і сказала щоб вони більше не приходили. Влітку 2006 року вона дізналася, що сім'я ОСОБА_4 піклується про ОСОБА_7 і особисто ОСОБА_4 повідомив їй, що вже живе у спірному будинку.

Факт того, що саме з 2006 року ОСОБА_1 не навідувався в будинок по АДРЕСА_1 в судовому засіданні підтвердила і свідок зі сторони відповідачів ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_14, про допит якого заявлено відповідачами, в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_7 вони давні подруги і товаришують до цього часу. Вона допомагала ОСОБА_3 та ОСОБА_6 будувати спірний будинок.. Після смерті ОСОБА_6 його син ОСОБА_1 все забрав з будинковолодіння запчастини, колеса. ОСОБА_3 годувала худобу ОСОБА_1, на городі працювали всі разом. Ремонт будинку ОСОБА_1 не проводив. В 2006 році вона була присутня під час сварки ОСОБА_7 та дружини позивача ОСОБА_1 в ході якої ОСОБА_7 вигнала ОСОБА_1 і ОСОБА_15 і повідомила, що будинок повністю належить їй.

Таким чином судом встановлено, що про існування свідоцтва про право на спадщину за законом № 1703 від 13.07.1995 року ОСОБА_3 позивачам стало відомо в 2006 році, а тому строк позовної давності по цій позовній вимозі позивачами не пропущено.

Суд вважає, що враховуючи те, що ОСОБА_7 вже належить 1/2 частина спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на підставі ст. 22 КпШС України НОМЕР_2 виданого 13.07.1995 року Монастирищенською державною нотаріальною конторою і позивачі пропустили встановлений законом строк позовної давності для оскарження вказаного свідоцтва, але також враховуючи те, що позивачі дійсно являються спадкоємцями першої черги після померлого ОСОБА_6, у встановлені законом строки подали в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини, розподілу між спадкоємцями підлягає 1/2 частина спірного житлового будинку по АДРЕСА_1, і позов в цій частині підлягає до задоволення частково, а саме визнання свідоцтва про право на спадщину за законом НОМЕР_2 від 13.07.1995 року частково недійсним та визнання за ОСОБА_7 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/6 частині житлового будинку АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог про визнання договору довічного утримання недійсним на підставі п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України (2003 року) суд вважає за необхідне при розгляді позову в цій частині керуватися положеннями Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з договором довічного утримання від 28.04.2006 року ( а.с. 47), укладеного між ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_5 з іншої, посвідчений нотаріусом Монастирищенської державної нотаріальної контори та зареєстрованому в реєстрі за № 1017 Відчужувач ОСОБА_7 передає у власність (набувачам) ОСОБА_5 1/2 частку, ОСОБА_4 1/2 частку належного їй на праві приватної власності будинку за АДРЕСА_1, взамін чого набувачі зобов'язуються надавати ОСОБА_7 довічне матеріальне забезпечення. Крім того, відповідно до п. 6 вказаного договору, відчужувач, а саме ОСОБА_7 гарантувала, що на момент укладення договору прав щодо нього у третіх осіб як в Україні, так і за її межами немає.

Право власності на спірний будинок по 1/2 його частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10995875 від 20.06.2006 року (а.с. 48).

В судовому засіданні встановлено, що у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як у спадкоємців першої черги після померлого батька ОСОБА_6 є права на спадкове майно, а саме частину спірного будинку АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим, що право власності на весь спірний будинок, який став предметом відчуження за договором довічного утримання, отримане відповідачкою ОСОБА_7 в результаті не повідомлення нотаріуса про наявність у померлого ОСОБА_6 спадкоємців - синів та неналежного оформлення, реєстрації заяв ОСОБА_1 про прийняття спадщини після померлого батька нотаріальною конторою, договір довічного утримання підлягає визнанню недійсним, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного ст.ст. 71, 75, 76, 80, 529, 549 ЦК України (1963 року), ст. ст. 16, 203, 215, 216, 258, 744 ЦК України ( 2003 року), п. п. 4, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) та керуючись ст. ст. З, 5 - 8, 10, 11, 14, 60, 169, 208 -209,213-215, 223,294 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.07.1995 року за № 1703 виданого Монастирищенського державною нотаріальною конторою частково недійсним, залишивши ОСОБА_3 1/6 частину спадкового майна, а саме 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину спадкового майна за законом, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_6, а саме 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину спадкового майна за законом, яке залишилося після смерті батька ОСОБА_6, а саме 1/6 частину житлового будинку з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати договір довічного утримання від 28.04.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом Монастирищенської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1017 - недійсним.

В частині позовних вимог про визнання свідоцтва про право власності від 13.07.1995 року НОМЕР_2 виданого Монастирищенського державною нотаріальною конторою недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через Монастирищенський районний суд Черкаської області шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення (отримання копії рішення) заяви про апеляційне оскарження і подання після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Суддя: Н.В.Мазай