Справа № 22ц-4725-2007                                            Головуючий у 1
інстанції - Сидоров Є.І.
Категорія-11                                                                                               Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

31
травня 2007 року                                                                                                    м.  Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючої -
Турової О.М. ,

суддів -
Могутової Н.Г.,  Олєйникової Л.С. ,

при секретарі -
Семенченко С. С. ,

за участю -
представника позивача,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2- представника
позивача ОСОБА_1  на рішення Кіровського
районного суду м.  Донецька від 05 квітня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1до Закритого акціонерного товариства „АІСЕ
Україна" про визнання договору неукладеним та стягнення безпідставно
сплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Представник
позивача ОСОБА_2. звернувся до Апеляційного суду Донецької області з
апеляційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м.  Донецька від 05 квітня 2007 року,  яким відмовлено у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1до Закритого акціонерного товариства „АІСЕ Україна" про визнання
договору неукладеним та стягнення безпідставно сплачених коштів.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2. просить скасувати зазначене рішення,  оскільки судом безпідставно не застосовані
норми матеріального права,  а саме,   ст.
ст.  627-628,  655-656 ЦК
України,  якими позивач обґрунтував
свої позовні вимоги,  а також,  в порушення
ст.  ст.  60,
212 ЦПК України не дав належної оцінки доказам та поясненням сторін.

Суд
першої інстанції,  відмовляючи
ОСОБА_1.  в задоволенні його позовних
вимог,  виходив з того,  що ЗАТ „АІСЕ Україна" не має у власності
автомобілів,  не є продавцем
автомобілів,  а лише надає послуги,  спрямовані на придбання автомобілів за
системою Автоплан,  що чітко зазначено у
ст. 1 Угоди. Відповідно до  ст. 11
Додатку № 2 до угоди Фірма (тобто Відповідач) лише проводить оплату і передає
автомобіль учаснику,  який одержав право
на отримання автомобіля. Таким чином,
продавцем автомобіля виступає саме виробник або імпортер,  цей факт підтверджується документами,  які є в матеріалах справи. Також у даному
випадку підстав для повернення зазначених у позовній заяві грошових коштів не
користь позивача не передбачається,  так
як це протирічить умовам угоди.

Заслухавши
суддю-доповідача,  пояснення представника
позивача,  дослідивши матеріали цивільної
справи,  апеляційний суд вважає,  що апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню,  а рішення суду - скасуванню
з таких підстав.

Відповідно
до  ст.  309 ЦІЖ
України,  підставою для скасування
рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення є неправильне
застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Суд 1-ї
інстанції,  в порушення вимог  ст.
213 ЦПК України,  прийшов у
рішенні до суперечливих висновків про можливість розцінювати укладену між
сторонами угоду як договір купівлі-продажу та одночасно визнав,  що продавцем автомобіля є його виробник або
імпортер.

Апеляційний
суд вважає,  що викладені в судовому
рішенні підстави для відмови в задоволенні позовних вимог не ґрунтуються на
законі.

З
матеріалів справи вбачається,  що 19
жовтня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ „АІСЕ Україна" укладена
угода № 111948,  предметом якої є надання
учаснику системи,  тобто позивачу,  послуг,
спрямованих на придбання автомобіля,
зазначеного в Додатку № 1 до угоди,
через систему Автоплан,  організовану фірмою. Опис діяльності системи Автоплан відображено у
Правилах діяльності Автоплану
(Додаток № 2 до угоди).

Наведене
свідчить,  що угода складається: з її
основного тексту,  додатку № 1 та додатку
№ 2,  які містять описання послуг,  що надаються ЗАТ „АІСЕ Україна",  та порядок їх надання.

Як
свідчать матеріали справи,  і сама
угода,  і обидва додатки підписані
сторонами і є невід"ємними частинами угоди.

Відповідно
до  ст. 9 угоди,  підписання угоди,  а також додатків до неї,  є свідченням того,  що сторони повністю зрозумілі всі
визначення,  умови та зміст угоди та
додатків до неї.

Статтею
627 ЦК України
передбачено,  що відповідно до  ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору,  виборі контрагента
та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу,  інших актів цивільного законодавства,  звичаїв ділового обороту,  вимог розумності та справедливості.

На
підставі викладеного,  Апеляційний суд
вважає,  що сторони по справі на підставі
вільного волевиявлення уклали між собою угоду № 111948 від 19.10.2005 року та
визначили її умови.

Більше
того,  на виконання вказаних умов ( ст.
2, 4) позивач ОСОБА_1сплатив
вступний внесок в розмірі 2101, 46 грн. при укладенні угоди та щомісячні внески
з листопада 2005 року до березня 2006 р. (за 4 місяці) на загальну суму 3858,
08 грн.

З
урахуванням викладеного,  Апеляційний суд
приходить до висновку про те,  що сторони
погодились щодо умов угоди і вчиняли певні дії направлені на їх виконання,  тому підстав для визнання договору
неукладеним не існує.

Крім
того,  Апеляційний суд звертає увагу на
те,  що
ст.  16 ЦК України
передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів,  зокрема: визнання правочину недійсним,  припинення правовідношення. Такий засіб,  як визнання договору неукладеним,  а ні законом,
а ні договором не передбачений.

На
підставі наведеного,  Апеляційний суд
приходить до висновку,  що позовні вимоги
ОСОБА_1  про визнання договору
неукладеним та стягнення безпідставно сплачених коштів не підлягають
задоволенню,  оскільки не ґрунтуються на
Законі.

Керуючись  ст.
ст.  309,  314,
316 ЦПК України,  Апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2- представника позивача ОСОБА_1частково задовольнити.

Рішення
Кіровського районного суду м.  Донецька
від 5 квітня 2007 року скасувати.

Відмовити
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1до Закритого акціонерного товариства „АІСЕ
УКРАЇНА" про визнання договору неукладеним та стягнення безпідставно
сплачених коштів.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено
безпосередньо до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання
законної сили.