Справа № 22ц-4317/2007                              Головуючий по 1-й
суддя -
Категорія-30                                                    Доповідач
суддя - Стратіло В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23
травня 2007 року                                                       м
Донецьк

Апеляційний суд
Донецької області у складі головуючого: судді Шабанової В.О. суддів: Стратіло
В.І,  Резникової Л.В.,  при секретарі Кошмак ТС,  з участю представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши
у відкритому судовому у засіданні у приміщенні апеляційного суду у місті
Донецьку справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3. на рішення Ворошиловського
районного суду м.  Донецька від 04 квітня
2007 року у справі за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2,  ОСОБА_3про усунення перешкод у користуванні
приміщенням та виселення з гуртожитку,
за зустрічним позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3до ОСОБА_1про визнання права користування жилим приміщенням,  -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2006
року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом
до відповідачів ОСОБА_2. та ОСОБА_3.,  вказуючи,  що він є
власником гуртожитку,  розташованого за
адресою АДРЕСА_1,  а відповідачі,  які проживають у кімнаті НОМЕР_1без законних
підстав,  заважають йому користуватися та
розпоряджатися своєю власністю. Добровільно звільнити приміщення вони не
бажають,  тому просив ухвалити рішення,  яким зобов'язати їх усунути порушені права
власника та виселити з вказаного приміщення без надання іншого жилого
приміщення.

11.08.2006
рокуОСОБА_2 таОСОБА_3. звернулись
з зустрічним позовом доОСОБА_1про визнання права користування жилим приміщенням
у вказаному гуртожитку,  посилаючись на
те,  що у 2003 році їм та їх неповнолітньому
синуОСОБА_5.  виділене жиле приміщення у
вказаному гуртожитку та на підставі ордеру вони були вселені у кімнату
НОМЕР_1,  зареєстровані у гуртожитку
строком до 01.06.2006 року. ОСОБА_3 проживає в цьому гуртожитку з 1999 року. Вважають,  що вони набули право користування жилим
приміщенням з моменту вселення,  що не
може бути обмежене строком,  встановленим
реєстрацією. Новий власник гуртожитку ОСОБА_1
порушує їх житлові права,  тому
просили визнати за ними право користування спірним жилим приміщенням.

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 04 квітня 2007 року задоволено позовОСОБА_1до ОСОБА_2. та
ОСОБА_3. про
усунення перешкод у користуванні приміщенням та виселення з гуртожитку.

Відповідачі
за цим позовомОСОБА_2, ОСОБА_3.
з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5зобов'язані не чинити перешкод в
користуванні приміщенням та виселені з кімнати НОМЕР_1вказаного гуртожитку без
надання іншої жилої площі.

У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2,  ОСОБА_3.
доОСОБА_1про визнання права користування жилим приміщеннями відмовлено.

На дане
рішення подана апеляційна скарга ОСОБА_2та ОСОБА_3,
в якій вказується,
що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням положень
Конституції України,  норм матеріального
та процесуального права.

Апелянти
посилались на те,  що підстави для
виселення з гуртожитку передбачені  СТ.
132 ЖК України. Однак ОСОБА_1 ,  ставлячи
питання про їх виселення з гуртожитку,
не посилався на жодну з підстав,
передбачених даною нормою закону.

Зміна
власника приміщення на думку апелянтів не може тягнути за собою виселення
мешканців з гуртожитку.

Також
вказували,  що ОСОБА_1  при укладанні договору купівлі -продажу
гуртожитку взяв на себе зобов'язання зберегти за мешканцями гуртожитку право
користування ним.

Суд
першої інстанції при розгляді справи про виселення їх та їхньої неповнолітньої
дитини не залучив до участі у розгляді справи орган опіки та піклування,  який здійснює контроль за дотриманням
майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень.

Крім
того,  посилались на те,  що суд розглянув справу у їх
відсутності,  тоді як вони не були
належним чином повідомлені про час та місце судового засідання.

Просили
рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позовуОСОБА_1відмовити та
задовольнити їх зустрічний позов про визнання права користування спірним жилим
приміщенням.

ВідОСОБА_1письмових
заперечень на апеляційну скаргу не надійшло.

У судове
засідання апеляційної інстанціїОСОБА_2 таОСОБА_3. не з'явились,  про
час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно
до ч.2  ст. 305 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб,  які беруть участь у
справі,  належним чином повідомлених про
час і місце розгляду справи,  не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши
доповідь судді-доповідача,  пояснення
представника ОСОБА_1  ОСОБА_4.,  яка просила апеляційну скаргу відхилити і
залишити рішення суду першої інстанції без змін,  допитавши свідка,  перевіривши матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги в межах оскарження,
апеляційний суд вважає,  що скарга
підлягає відхиленню,  а рішення суду
першої інстанції підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно
до  ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін,  якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може
бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи
позовОСОБА_1та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову,  суд першої інстанції виходив з того,  що гуртожиток за адресою АДРЕСА_1належав
Акціонерному товариству закритого типу (далі АТЗТ) „Перший Донецький авторемонтний
завод на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно,  виданого управлінням комунального
господарства Донецької міської ради 19.09.2005 р.

ОСОБА_2
перебував у трудових відносинах з цим підприємством з 02.07.2003 р. по
13.06.2006 р. і звільнений був за  ст. 38
КЗпП України за власним бажанням. ОСОБА_3.
з вказаним підприємством у трудових відносинах не перебувала і не
перебуває.

ОСОБА_3
за згодою профспілкового комітету АТЗТ , Дерший Донецький авторемзавод"
від 10 березня 1999 року виділено тимчасово строком до 2000 року кімнату у
вказаному гуртожитку як працівнику фірми „Акрос".

8.10.2003
року сім'ї ОСОБА_2у складі трьох осіб було виділено для проживання кімнату
НОМЕР_1строком до 14.08.2004 року. На підставі заяви ОСОБА_2. на ім'я
генерального директора АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" його сім'ї цей
термін у подальшому продовжувався на один рік,
останній раз до 01.05.2006 року.

Рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу про надання їм жилої площі
у гуртожитку не існує,  доказів про
видання ордеру на заселення кімнати НОМЕР_1,
де вони проживають,  не надано.

27 січня
2006 року АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" продало,  а ОСОБА_1
придбав вказаний гуртожиток і не укладав угоду з відповідачами про їх
проживання. ОскількиОСОБА_2 таОСОБА_3.
не є працівниками авторемзаводу,
новий власник ОСОБА_1  не має
наміру укладати з ними договір найму жилого приміщення,  суд зробив правовий висновок,  про те,
що вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

З
урахуванням наведено,  суд задовольнив
позовОСОБА_1та відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Розглядаючи
спір,  апеляційний суд вважає,  що суд першої інстанції повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу спірних правовідносини і закон,  який їх регулює.

Відповідно
до змісту  ст.  ст.
127-128 ЖК України,  пунктів 1, 2,
9, 10, 40, 41 Примірного положення про гуртожитки,  затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР
від 03.06.1986 р. №208,  яке є чинним і
на теперішній час,  право на вселення до
гуртожитків,  які належать
підприємству,  мають працівники даного
підприємства.

Приміщення
гуртожитків є тимчасовим житлом,
передбачене для забезпечення місцем проживання робітників,  які не мають жилої площі на період їх роботи
на підприємстві.

Надання
жилої площі в гуртожитку провадиться на підставі відповідного рішення
адміністрації підприємства та профспілкового органу. Для вселення до гуртожитку
видається ордер.

Відповідно
до роз'яснень,  даних у абз.2 п.22
постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про деякі питання,  що виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. (зі змінами,  внесеними

постановами
від 10.03.1989 р. №2,  від 25.12.1992 р.
№13 та від 25.05.1998 р. №15) якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою,  слід з'ясовувати вид трудового договору,  і за яких підстав він був припинений,  маючи на увазі,  що згідно зі
ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені
сезонні,  тимчасові працівники,  а також інші працівники,  які звільнилися за власним бажанням без
поважних причин.

Судом
встановлено,  підтверджено матеріалами
справи і сторонами не заперечується,  що
гуртожиток,  розташований за
адресоюАДРЕСА_1,  належав на праві
власності АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" на підставі свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
виданого управлінням комунального господарства Донецької міської ради
від 19.09.2005 року.

ОСОБА_2
на АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" працював нетривалий час і
звільнився 13.06.2006 року за власним бажанням на підставі  ст. 38 КЗпП України (а.с. 14).ОСОБА_3. не працювала на
вказаному підприємстві,  у трудових
відносинах з цим підприємством не перебувала і не перебуває.

ОСОБА_3. була тимчасово
вселена до вказаного гуртожитку у 1999 році на підставі письмового клопотання
адміністрації МП ТОВ Фірма
„Акрос" на ім'я генерального директора АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" (а.с. 73).

Постановою
профспілкового комітету АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" від
10.03.1999 року їй (на той час за прізвищем Безгуба) надано згоду про виділення їй двох ліжко-місць тимчасово
до 1.03.2000 року (а.с. 72)

Цей термін на
підставі письмових клопотань продовжувався на один рік.

ОСОБА_2.
було надано право на проживання у гуртожитку на підставі його письмової заяви від
31.07.2003 року як працівнику підприємства (а.с. 69).

8.10.2003
року сім'ї ОСОБА_2 у складі трьох осіб було виділено для проживання кімнату
НОМЕР_1 тимчасово строком до 14.08 2004 року. На підставі заяви ОСОБА_2. на
ім'я генерального директора АТЗТ „Перший Донецький авторемзавод" його
сім'ї цей термін у подальшому продовжувався на один рік,  останній раз до 01.05.2006 року.(а.с. 65-67).

Договір найму
жилого приміщення між сторонами не укладався.

На
підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2006 року АТЗТ „Перший Донецький
авторемзавод" продав,  а
ОСОБА_1  купив будівлю гуртожитку за
вказаною адресою і цей договір посвідчений приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу,
зареєстрований в бюро технічної інвентаризації м.  Донецька 8 лютого 2006 року за №12097068
(ас.  11-13).

З новим
власником гуртожиткуОСОБА_2 таОСОБА_3.
також не перебувають у трудових відносинах,
ОСОБА_1  не бажає укладати з ними
договір найму жилого приміщення ,  а
термін тимчасового проживання сплив 13.06.2006 року після того,  якОСОБА_2 звільнився з підприємства за
власним бажанням.

Матеріалами
справи встановлено,  що спільного рішення
підприємства та профспілкового органу про надання ОСОБА_2. таОСОБА_3жилої площі
у гуртожитку не існує,  доказів про
видання ордеру на заселення кімнати НОМЕР_1,
де вони проживають,  не надано.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що підстави
для виселення з гуртожитку передбачені
ст. 132 ЖК України і жодна з них по цій справі відсутня,  не заслуговують на увагу,  оскільки вказана норма закону передбачає
можливість виселення з гуртожитку робітників підприємства,  які були вселені у встановленому законом
порядку (зокрема,  вселені в гуртожиток
робітники підприємства підлягають виселенню: у разі звільнення з підприємства
за власним бажанням,  закінченням строку
договору,  тощо).

ОскількиОСОБА_2
звільнився з підприємства ?а власним бажанням,
термін його роботи на вказаному підприємстві є незначним,  він підлягає виселенню саме на підставі  ст.
132 ЖК України.

Разом з
тим,  вказана правова норма не може
поширюватись на правовідносини,  які
виникли між новим власником гуртожиткуОСОБА_6
та ОСОБА_3.,  оскільки остання вселилась до гуртожитку не як працівник
підприємства на тимчасовий термін,  який
також сплив.

З
урахуванням наведеного посилання апеляційної скарги на порушення судом першої
інстанції норм Конституції України та ЖК України не знайшли свого
підтвердження.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що відповідно
до п.8 умов договору купівлі-продажу від 27.01.2006 р. ОСОБА_1  взяв на себе зобов'язання зберігати права
осіб,  що проживають у гуртожитку,  не заслуговують на увагу,  оскільки вони спростовуються рішенням
постійно діючого третейського суду Асоціація „Жінка та Бізнес",  відповідно до якого п.8 вказаного договору
визнаний недійсним (а.с.  17).

Посилання
апеляційної скарги як на порушення судом першої інстанції норм процесуального
законодавства через те,  що суд розгляну»
справу у відсутності органу опіки та піклування,  вирішивши питання щодо житлових прав їх
неповнолітнього сина,  не заслуговують на
увагу,  оскільки у даному випадку
правовідносини,  що виникли між сторонами
не стосуються питань,  передбачених ч.4  ст. 19 СК України,  де йдеться про обов'язкову участь вказаного
органу при розгляді судом спорів.

Доводи
апеляційної скарги про те,  що суд
розглянув справу у відсутності апелянтів,
не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як
вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2.,
ОСОБА_3. та їх представник у судове засідання до суду першої
інстанції повторно не з'явилась,  про час
та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку,  що підтверджується розписками про одержання
судових повісток-повідомлень ( а.с. 90-92;105-107;111-113).

Таким
чином,  апеляційний суд вважає,  що доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,  які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись  ст.
ст. 304-305,  п.1   ст. 307,
308,  313,  пі
ст. 314,  315,  317,
319 ЦПК

України,  апеляційний суд,  -

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2,  ОСОБА_3відхилити.

Рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 04 квітня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення,  однак може бути оскаржена протягом двох
місяців з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції.