Справа № 22ц-1171/2007 року                                                       Головуючий у 1 інст. - Морозов О.Б.
Доповідач - Литвиненко
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2007 року                                                                                                      м.
Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі

головуючого- судді                ЛИТВИНЕНКО
1.В.

суддів:                                      СМАГЛЮК
Р.І., РЕДЬКИ А.Г.

при секретарі                          Вареник
О.М.

з участю                                  відповідача
ОСОБА_1 та його представника

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2007
року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої внаслідок вчинення злочину,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду як незаконне та
розглянути справу по суті.

Рішенням суду позов ОСОБА_3 про стягнення 21824 грн
матеріальної шкоди та 50000 моральної шкоди задоволений частково. Суд стягнув з
ОСОБА_1 на користь позивача 7892 грн 25 коп на відшкодування матеріальної шкоди
і 1500 грн моральної шкоди та вирішив питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що суд
нефахово і недостовірно оцінив надані докази , помилково дійшов висновку про
неналежність наданих ним доказів, не взяв до уваги ті докази які не потребують
доказування як загальновідомі обставини, не мотивував належним чином розмір
морального відшкодування і проігнорував п.6 роз'яснення Вищого арбітражного
суду України від 29.02.1996 року про те, що відшкодування моральної шкоди не
може бути меншим п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового
розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

2

В суді
встановлено, що вироком Куликівського районного суду від 18 грудня 2006 року ОСОБА_1 був визнаний
винним у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_3, в результаті чого позивач
перебував на лікуванні в медичних закладах, частково втратив зір.

У зв'язку з
лікуванням травми, позивач купував ліки, йому була проведена платна операція в
Одеському центрі мікрохірургії ока, він вимушений був їздити до медичних
закладів в м. Одесу та м. Київ на консультації, на що витрачалось багато
коштів, пов'язаних з оплатою проїзду, проживанням, харчуванням, мав моральні
страждання. Крім того, позивач вважає, що відповідач повинен компенсувати йому
втрачений заробіток та витрати пов'язані з отриманням кредитів на лікування.

Зважаючи на
наведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що
відповідач, як винна особа, повинен відшкодувати позивачу завдану матеріальну
та моральну шкоду відповідно до ст.ст. 23, 1166, 1167 , 1195 ЦК України в межах
доведеності вимог.

Так, суд взяв до
уваги ті платіжні документи про купівлю ліків, проведення консультацій,
операцій, які потребував позивач за станом здоров'я. Доводи апелянта про те, що
суд не є фахівцем в галузі медицини та фармакології, а тому не може на власний
розсуд визначати необхідність тих чи інших препаратів, є безпідставними,
оскільки свої висновки суд робив на підставі призначень лікарів, які позивач
надав суду, зокрема виписки з історії хвороби (а.с.11, 83), виписки із медичної
карти амбулаторного хворого (а.с.30-31, 88-89), медичних висновків (а.с.37, 43,
107, 112, 114, 115, 132, 144, 145, 146), листка лікарняних призначень (а.с.84,
85).

Посилання
ОСОБА_3 на загальновідомі обставини, які не потребують доказування, відносно
його харчування, проживання в інших містах, апеляційний суд знаходить
необгрунтованим, тому що розмір цих витрат не є загальновідомою обставиною, а
позивач не довів належними доказами своїх витрат на харчування і проживання.
Надані меню одеських кафе не можуть підтвердити витрат на харчування позивача,
тим більше необхідність посиленого харчування передбаченого ст.1195 ЦК України, а
договір найма житла не
відповідає вимогам ст.  158 ЖК України,
про що суд мотивовано зазначив у своєму рішенні.

Що стосується
відшкодування втраченого заробітку позивачу, то апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довів того, що він
дійсно втратив заробіток, оскільки не було надано суду жодних доказів на
підтвердження того де працював позивач, який заробіток мав. Доводи апелянта про
те, що суд повинен був застосувати ч.2 ст.1195 ЦК України не можуть братись до
уваги, так як в наданих лікарняних листках, виписках із історії хвороби є
посилання на те, що позивач працював в КСП „Орлівка" (а.с.11), ПП
„Україна" (а.с. 29, 87).

Залишились не
доведеними і вимоги позивача стосовно відшкодування витрат на погашення
отриманих кредитів.

При визначенні розміру морального відшкодування суд
обґрунтовано застосував ст.ст. 23, 1167 ЦК
України і визначив його з урахуванням діючих норм права та глибини фізичних
і душевних страждань, ступеня вини відповідача, принципу розумності та
справедливості, про що мотивовано зазначив у рішенні.

3

За таких обставин,
рішення суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального
права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315, 319, 325 ЦПК
України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення
Куликівського районного суду від 30 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання нею законної сили.