АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
АВТОНОМНОЇ РЕСПУБЛІКИ КРИМ
Справа № 22-ц-48-Ф/07                 Головуючий
суду першої інстанції Муратова
Суддя-доповідач Полянська В.О.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007
року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у м.
Феодосії у складі:

головуючого   - Моісеєнко Т.І.

суддів               - Полянської В.О.,

Іщенка В.І.,
при секретарі -   Піцик Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Феодосії цивільну справу за позовом ОСОБА_1, 3-ї особи:
Комунального підприємства по ремонту і експлуатації житлового фонду до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, за
апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_4, та
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Керченського міського суду Автономної Республіці
Крим від 01 листопада
2006 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і просить
зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні житловим
приміщенням кімнати АДРЕСА_1 шляхом
виселення. Вимоги мотивовані тим, що з 1998 року вона мешкає у кімнаті
АДРЕСА_2, на підставі ордеру, виданого їй заводом „Альбатрос", як молодому
фахівцю. 13 січня 2006 року Комунальним
підприємством по ремонту і експлуатації
житлового фонду їй був виданий ордер на заняття суміжної кімнати № 306. Проте, вселитися у вказане жиле приміщення вона не може,
оскільки відповідачі, які мешкають у кімнаті №
307, самовільно зайняли його, прорубали в стіні отвір між кімнатами № 306 і № 307, заклали дверний
отвір між кімнатою № 306 та коридором. Позивачка просить виселити відповідачів
з кімнати № 306 і зобов'язати їх привести вказану кімнату в первинний стан:
закласти прорубаний отвір в стіні між кімнатами № 307 і № 306 і розібрати закладений дверний отвір з кімнати № 306 до
коридору.

Рішенням Керченського міського суду АР Крим від 01 листопада 2006 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Відповідачів
виселено з кімнати АДРЕСА_1 без
надання

іншого жилого приміщення. У задоволенні позову ОСОБА_1
про зобов'язання

відповідачів привести кімнату № 306 до первинного
стану  відмовлено.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просять рішення суду

скасувати,
направити справу на новий судовий розгляд, оскільки, на думку апелянтів,

воно постановлене з порушенням норм діючого законодавства
і суперечить фактичним матеріалам справи. Апелянти посилаються на те, що на
спірній жилій площі разом із ними проживає неповнолітня дитина, але судом не
були притягнуті до участі представники інтересів неповнолітнього.

В апеляційній
скарзі представник ОСОБА_1 -
ОСОБА_4 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про
зобов'язання відповідачів привести кімнату № 306 в первинний стан скасувати, і ухвалити рішення про
задоволення його вимог у повному обсязі, оскільки на думку апелянта рішення
постановлене з порушенням норм діючого законодавства. В обґрунтування своїх
доводів, апелянт посилається на ч. З ст. 100
ЖК України, згідно якої наймач (тобто відповідач), який допустив самовільне
переобладнання чи перепланування житлового приміщення, зобов'язаний привести за
свій рахунок приміщення у попередній стан.

Дослідивши
матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по
справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, судова
колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 -ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3
підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів із кімнати № 306, суд
виходив з того, що позивачка 13
січня 2006 року
отримала ордер на вселення на кімнату №
306 від Комунального підприємства по ремонту та експлуатації житлового фонду і
тому має правові підстави на вселення до спірної кімнати, а також має право
звертатися до суду з позовом про виселення відповідачів. При ухваленні рішення
суд першої інстанції посилався на житлове
законодавство про гуртожитки.

З такими висновками суду не
погоджується колегія суддів.

Рішенням
виконавчого комітету Керченської міської ради народних депутатів від 30 вересня 1987 року за № 601 жилий будинок за
адресою: АДРЕСА_3
зареєстрований як будинок для тимчасового проживання малих сімей, і
дозволено заводу „Альбатрос" провадити заселення цього будинку відповідно
до Положення «Про використання житлових будинків для малосімейних для
тимчасового забезпечення житловими приміщеннями невеликих родин» затвердженого
Постанови Ради Міністрів УРСР й Укрсовпрофа
від 30 вересня 1981 року № 496.

Рішенням 22 сесії 23 скликання Керченської міської ради від 20 березня 2001 року жилий будинок АДРЕСА_3 був переданий ОАО „Завод Альбатрос" у комунальну власність м. Керчі.
Доказів про те, що жилий будинок АДРЕСА_3 є гуртожитком матеріали справи не
містять.

З матеріалів
справи вбачається, що ордер НОМЕР_1
від 13 січня 2006 року позивачці
був виданий на підставі розпорядження директора КП РЕЖФ № 6 від 13 січня 2006 року, та
підписаний ним.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав,
що директор КП РЕЖФ уповноважений видавати ордера на зайняття спірного жилого
приміщення.

З таким
висновком суду не може погодитися колегія судців, оскільки він не відповідає
вимогам ст. 58 ЖК
України, згідно якої ордер на вселення у жиле приміщення видається виконавчим
комітетом місцевої ради.

Аналогічно видається ордер на
вселення в жиле приміщення в будинку для .
малосімейних, для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями малих сімей.
.

Таким чином, з вищенаведеного вбачається, що видача ордеру на вселення не
може суперечити вимогам Житлового кодексу України. Тобто ордер на вселення у
жиле приміщення, виданий ОСОБА_1 неправомочним органом, є нікчемним.

Оскільки ордер,
на підставі якого позивачка вимагала задоволення свого позову є нікчемним, колегія суддів вважає, що відсутні
підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у кімнату АДРЕСА_1.

З урахуванням вищенаведеного,
колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають
фактичним обставинам справи, що відповідно до вимог п. З ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4
про неправомірність судового рішення в частині відмови у задоволенні позову про
зобов'язання відповідачів привести кімнату № 306 в первинний стан, колегія суддів не може їх прийняти до уваги, оскільки з вказаними
вимогами до відповідачів мав право звернутися власник або особа на
балансі якої знаходиться спірне жиле приміщення -КП РЕЖФ, але таких даних матеріали
справи не містять. Рішення суду про відмову у задоволенні
зазначених позовних вимог є правомірним.

На підставі ст. 58, 129 Житлового
кодексу України, керуючись ст. ст. 303,
304, 307, п. З ч. 1 ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 -
відхилити.

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Керченського міського суду Автономної Республіці Крим від 01 листопада 2006 року в частині
задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення з кімнати АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення
апеляційного суду АР Крим набирає законної сили з моменту проголошення, однак
може бути оскаржене до Верховного Суду України в касаційному порядку
протягом двох місяців з дня його проголошення.