У Х В А Л А

іменем
україни

28 лютого 2007 року
м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Головуючого

Гнатенка
А.В.,

суддів:

Барсукової В.М.,  Берднік І.С.,

Балюка М.І.,     Григор'євої Л.І.,   -

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства
“Фітофарм” про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2003 року позивачка, звернувшись до суду з указаним позовом,
зазначала, що з 29 березня 1982 року до 11 листопада 2003 року працювала у
відповідача майстром цеху готових лікарських засобів.

Указувала, що наказом від 11 листопада 2003 року її було звільнено з роботи
на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю займаній
посаді.

Вважаючи звільнення незаконним, просила поновити її на роботі, стягнути
середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати 2000 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня
2004 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Донецької області від
5 серпня 2004 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним
і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд, відмовляючи в позові ОСОБА_1 виходив з того, що вона не має освіти
фармацевта, яка необхідна для зайняття посади майстра цеху готових лікарських
засобів у зв'язку із затвердженням Ліцензійних умов
провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової,
роздрібної торгівлі лікарськими засобами від 12 січня 2001 року.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути розірвано у випадку виявлення невідповідності
працівника займаній посаді, або виконуваній роботі, внаслідок недостатньої
кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а
так само в разі скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання
покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Судом установлено, що позивачка згідно з дипломом про закінчення
Українського заочного політехнічного інституту має кваліфікацію інженера
хіміка-технолога органічного та нафтохімічного синтезу (а.с. 17). У відповідача
працювала з березня 1982 року, а майстром цеха готових лікарських засобів - з
1989 року до 11 листопада 2003 року, тобто по день звільнення.

Пленум Верховного Суду України в п. 21 постанови № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року (із змінами та доповненнями)
роз'яснив, що не можна визнати законним звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України
лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до
чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи,
обумовленого трудовим договором. Висновки атестаційної комісії щодо
кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами у
справі.

Суд, в порушення вимог ст. 213 ЦПК України та вказаним роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України формально розглянув справу і не з'ясував чи обов'язкова
позивачці для виконання обумовлених трудовим договором обов'язків майстра
готової продукції освіта саме фармацевта, а не хіміка-технолога, чи належним
чином вона виконує обов'язки відповідно до укладеного з нею трудового договору.

Крім того, суд залишив поза увагою, що звільнення з підстав, передбачених
п. 2 ст. 40 КЗпП України можливо лише у разі невиконання робітником роботи
внаслідок недостатньої кваліфікації.

В порушення вимог ст. 213 ЦПК України суд належним чином не виконав вимоги
частини 2 ст. 40 КЗпП України щодо перевірки можливості переводу позивачки на
іншу роботу, оскільки вакантні посади у відповідача на час звільнення були,
однак вони взагалі не пропонувалися ОСОБА_1

Апеляційний суд, залишаючи рішення районного суду без зміни не звернув
увагу на зазначені недоліки.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи, постановлені судові рішення підлягають
скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України

у х в а л и л
а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня
2004 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 5 серпня 2004 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.В. Гнатенко

Судді:

В.М. Барсукова

М.І. Балюк

І.С. Берднік

Л.І. Григор'єва