У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 травня 2007 року                                                                                  м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого          Григор'євої Л.І.,

суддів:                   Барсукової В.М.,   Балюка М.І.,

Берднік І.С.,        Данчука В.Г., -

розглянувши
в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Київське міське управління юстиції, приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу
недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва
від 16 січня  2007 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що в серпні 1988 року він із
відповідачкою зареєстрував шлюб, від якого має доньку - ОСОБА_4 У
1991 році за свої особисті кошти для власного проживання купив кооперативну
квартиру АДРЕСА_1. У 1995 році шлюб із ОСОБА_2 розірвано.

Зазначав,  що
договір  купівлі-продажу   квартири
АДРЕСА_1, укладений 11 січня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка діяла
від імені неповнолітньої доньки - ОСОБА_4, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований у
реєстрі за НОМЕР_1, є мнимим, укладеним без наміру створити юридичні наслідки,
а лише з метою збереження спірної квартири, оскільки з кінця 1995 року на його
адресу від сторонніх осіб надходили погрози з вимогою продати спірну квартиру й
передати їм виручені від продажу гроші. Факт наявності таких погроз
підтверджений вироком Московського районного суду міста Києва від 24 грудня
1997 року, яким ОСОБА_5засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст.
144, ч. 1 ст. 222 КК України, а
ОСОБА_6 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК
України.

Уникаючи цих погроз, ОСОБА_1 домовився
з колишньою дружиною, ОСОБА_2, про оформлення квартири на їхню неповнолітню
доньку та  про його виїзд за кордон з
тим, щоб після повернення в країну мати житло. Гроші за квартиру ОСОБА_2 йому
не передавала, витрати на утримання квартири не несла, квартирою не
користувалася, а він не передав їй ключі від квартири. Посилаючись на зазначені
обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 11 січня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, яка
діяла від імені неповнолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 26 вересня 2006 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду міста Києва
від 16 січня 2007 року скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва
від 26 вересня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 січня 196 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, яка діяла від імені неповнолітньої доньки - ОСОБА_4, посвідчений
приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2007 року та
залишити в силі рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 вересня
2006 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з
таких підстав.

Встановлено, що з серпня 1988 року до
червня 1995 року
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 січня 1996 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_1, яка діяла в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_4, було укладено
нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а в 1997
році позивач виїхав за кордон.   15
травня 1997 року зазначена квартира зареєстрована в Київському міському бюро
технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_4

Відмовляючи ОСОБА_1 у визнанні
недійсним зазначеного договору з підстав, передбачених ч. 1 ст. 58 ЦК України
(1963 року), суд першої інстанції виходив із недоведеності факту мнимості цієї
угоди.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та постановляючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд
виходив із факту укладення сторонами мнимої угоди та наявності збігу тяжких
обставин, які змусили позивача укласти цю угоду, яка фактично сторонами не
виконана.

Однак, з висновками апеляційного суду
не можна погодитися з таких   підстав.

Так, виходячи з роз'яснень, викладених
у п.п. 2, 5, 13, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня
1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»
(далі - Пленум), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Невиконання або неналежне виконання
угоди не може бути підставою для визнання її недійсною.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК України
(1963 року) при укладенні мнимої угоди воля обох сторін направлена лише на
створення видимості юридичного зв'язку між ними, а в дійсності сторони не
вчиняють ніяких дій щодо її здійснення з метою створення юридичних наслідків.

Виходячи зі змісту цієї норми при
постановленні рішення повинен бути встановлений на підставі ч. 1 ст. 58 ЦК
України (1963 року) факт домовленості сторін про укладення 11 січня 1996 року
угоди про людське око, тобто факт наявності волі обох сторін на укладення саме
такої угоди.

Усупереч роз'ясненням Пленуму та змісту
ч. 1 ст. 58 ЦК України апеляційний суд, неправильно застосувавши норму
матеріального права,  визнав спірну угоду
мнимою фактично лише з підстав несвоєчасного, на думку суду, виконання угоди,
зокрема, виходячи з того, що продавець після підписання договору не передав
покупцеві ключі від квартири та за його дорученням довірена особа здавала
квартиру в оренду, утримувала її, а покупець не довів факту сплати коштів за
цим договором.

При цьому апеляційний суд не звернув
увагу на пояснення представника позивача про те, що ОСОБА_1, плануючи від'їзд
за кордон з метою убезпечити своє життя, дійсно мав намір відчужити спірну
квартиру на користь неповнолітньої дочки, якій на той час виповнилося 7 років і
зробив це шляхом укладення договору купівлі-продажу. Після від'їзду ОСОБА_1 за
кордон квартира утримувалася за рахунок частини коштів, отриманих від оренди
квартири, решта коштів передавалась його дочці, яка проживала з матір'ю за іншою
адресою, одночасно, керуючись інтересами
дитини, яка потребувала лікування, відповідачка намагалася здати квартиру в
оренду за більшу орендну плату (а.с. 100-102).

Апеляційний суд також не врахував, що
відповідачка, діючи від імені неповнолітньої дочки, вчинила й інші юридично
значимі дії з метою досягнення юридичних наслідків за оспорюваною угодою,
зокрема: зареєструвала спірну квартиру за дочкою, звернулася до суду з позовом
про усунення перешкод у користуванні нею, який рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 11 січня 2005 року задоволено. На підставі цґього рішення
ОСОБА_1 знято з реєстрації за спірною адресою. При цьому суд, виходив з
підставності вимог ОСОБА_2 згідно зі ст. 48 Закону України «Про власність» як
законного представника власника спірної квартири, ОСОБА_4, права якої порушені
(а.с. 107).

Крім того, апеляційний суд при
задоволенні позову про визнання угоди недійсною відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК
України (1963 року) безпідставно виходив із мотивів укладення угоди - тяжкого
збігу обставин, які склалися в позивача, оскільки мета укладення угоди при
застосуванні цієї норми не має юридичного значення.

Усупереч вимогам ст. 212 ЦПК України
висновок апеляційного суду про несплату відповідачкою коштів за предмет угоди
не ґрунтується на доказах, наданих сторонами відповідно до вимог ст. ст. 57-64
ЦПК України.

З наведених мотивів рішення
апеляційного суду про задоволення позову ОСОБА_1 підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційний суд,
неправильно застосувавши норму матеріального права, безпідставно скасував
законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду міста Києва
від 16 січня 2007 року скасувати, залишити в силі рішення Печерського районного
суду міста Києва від 26 вересня 2006 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                       Л.І.
Григор'єва

Судді:                                                                 В.М.
Барсукова

М.І. Балюк

І.С. Берднік

В.Г. Данчук