Справа № 2-20/08
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня
2007 р.
Каланчацький районний суд в складі головуючого судді Прудкої Л.Г.,

при
секретарі Шаховій О.В.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності
на нерухоме майно,

в с т а н о
в и в  :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового
будинку з господарськими забудовами, розташованими  в АДРЕСА_1, від 18.09.2006 р., укладений між
ним та ОСОБА_2, дійсним та визнати за ним право власності на вказане нерухоме
майно.

Свої вимоги мотивує слідуючим.
Дізнавшись про продаж відповідачами житлового будинку в АДРЕСА_1, він зі своєю
сім»єю звернувся до останніх з наміром придбати цей будинок. Оглянувши будинок,
вони дійшли згоди щодо його вартості в 10 тис.грн., після чого склали письмовий
договір, який був зареєстрований в Олександрівській сільській раді 18 вересня
2006 р. В договорі обумовлено,що перший внесок за будинок він сплачує
18.09.2007 р. в сумі 5 тис.грн., другий в сумі 5 тис.грн. - до 25 грудня 2006
р. Відповідачі взяли на себе зобов»язання після одержання всієї суми передати
позивачеві необхідні документи для оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальній
конторі.

Позивач вказує, що своє
зобов»язанння про сплату вартості будинку він виконав: 18 вересня 2006 р. він
передав відповідачам 5 тис.грн, 4500 грн. передав під розписку 27.12.2006 р. ,
а решту 500 грн. - 02.08.2007 р.; оскільки, як виявилось, відповідачі не мали
правоустановлюючих документів на спірний будинок, то ОСОБА_1 залишив за собою
право передати останню суму після виготовлення ними таких документів.

Однак відповідачі після одержання
останньої суми вартості будинку відмовились оформляти нотаріально договір
купівлі-продажу, посилаючись на те, що вони знайшли інших покупців, які дадуть
більшу ціну за будинок.

Оскільки позивач виконав всі
умови договору, а відповідачі ухиляються від нотаріального оформлення, він
вважає, що на підставі ст.220 ЦК України договір купівлі-продажу слід визнати
дійсним та визнати право власності за ним на зазначене нерухоме майно в
судовому порядку.

Відповідачі позов не визнають.
Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що спірний будинок йому не належить на праві
власності, власником його є ОСОБА_3, його співмешканка. На цій підставі він не
може бути продавцем.

Відповідачка ОСОБА_3  пояснила, що вона є власником будинку, а не
ОСОБА_2, її співмешканець. Дійсно, вона бажає продати спірний будинок, не
відмовляється від  нотаріального
оформлення договору купівлі-продажу, однак не за ціною 10 тис.грн, а за 45
тис.грн., оскільки будинок оцінений бюро технічної інвентаризації в 53
тис.грн.  Ціну в 10 тис.грн. вона не
обговорювала з позивачем, а гроші, які він сплачував за нього, отримувала,
оскільки вважала, що то є аванс. Про це вказано і в розписках, згідно яких  вона отримувала не платіж за будинок, а
внесок. Відповідачка пояснила, що вона та позивач не дійшли згоди відносно
такої істотної умови договору як ціна. Крім того, у письмовому договорі від
18.09.2006 р. зазначено, що «в разі невиконання умов договору, договір припиняє
свою дію». ОСОБА_3 вважає, що позивач не надав суду ніяких доказів відносно
того, що  між ними досягнута домовленість
щодо вартості будинку та що вона ухиляється від нотаріального оформлення
договору купівлі-продажу.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або
зобов»язується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а
покупець приймає або зобов»язується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього
певну грошову суму. Стаття 658 ЦК України передбачає, що право продажу товару,
крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом,
належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець
набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його
повернення. Крім того, ст. 203 ЦК України, яка регламентує загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для чинності правочину, вказує, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В судовому засіданні встановлено,
що власником спірного житлового будинку є ОСОБА_3, якій відповідно видано
свідоцтво про право власності і на її ім»я зареєстрований будинок в реєстрі
прав власності на нерухоме майно.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 не є подружжям, а співмешкають тривалий час.

Разом з
тим відсутні будь-які рішення суду, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 набув
права власності на частину житлового будинку в АДРЕСА_1. На цій підставі суд
вважає, що договір купівлі-продажу будинку від 18.09.2006 р., в якому ОСОБА_2
вказаний як продавець будинку, є нікчемним, оскільки він не є власником цього
будинку і не міг його продавати.

В судовому засіданні
встановлено, і це підтвердили свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5, що ОСОБА_3 дійсно мала
намір продати спірний будинок і надала позивачеві та його сім»ї цей будинок для
проживання. Разом з тим позивачем не надано суду доказів відносно того, що з
відповідачкою була досягнута домовленість про вартість будинку, оскільки
письмовий договір, зареєстрований Олександрівською сільською радою 18.09.2006
р., нею не підписувався. Дійсно,згідно розписок, ОСОБА_3 Отримувала 5000, 4500
та 500 грн. від ОСОБА_6 в якості внеску за будинок, однак в них відсутні
відомості про те, що вона продає будинок за обумовлену позивачем ціну. Сама ж
відповідачка пояснює, що вартість будинку з нею позивач не обговорював і її
волевиявлення щодо такої істотної умови договору як ціна не враховане.

У відповідності до ч.2 ст.219 ЦК
України суд може визнати правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він
відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню
правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

Відповідно до вказаного
письмового договору позивач після сплати 5000 грн. 18.09.2006 р. повинен був
сплатити ще 5000 грн. до 25 грудня 2006 р. Однак сам порушив це зобов»язання,
сплативши 4500 грн. 27 грудня 2006 р., а 500 грн. - 02 серпня 2007 р.

Згідно зазначеного договору «в разі
невиконання умов договору договір припиняє свою дію». Тобто, незалежно від
того, яка сторона не виконує умови цього договору, договір припиняє свою дію.

Статтею 220 ЦК України
передбачено, що якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд
може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, судом встановлено,
що ОСОБА_2 не є власником житлового будинку по АДРЕСА_1, тому не може бути його
продавцем, а отже і  відповідачем у
справі. Власником спірного будинку є ОСОБА_3, однак вона не підписувала
письмовий договір про продаж будинку. Будь-яких письмових доказів тому, що з
нею було узгоджено ціну будинку як істотну умову договору, позивачем суду не
надано. В зв»язку з цим відсутні також докази тому, що вона ухиляється від
нотаріального оформлення договору купівлі-продажу.

На цій підставі позов ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.  10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,
ст.203, 209, 210, 219,220, 655, 658 ЦК України,    суд

в и
р і ш и в  :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні
позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права
власності на житловий будинок.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до 08 січня 2008 року через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення заяви про апеляційне
оскарження і поданням після цього протягом 20 днів апеляційної скарги, або в порядку
ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя
: