Справа №22-5626
Головуючий у 1-й інстанції Волкова С.А.
Доповідач Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2007
року   Колегія суддів судової палати в
цивільних справах

Апеляційного
суду міста Києва в складі :

Головуючого  Волошиної В.М.

Суддів Столбун В.І., Желепи О.В.

при секретарі  Гайдай
І.М.

Розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня
2007 р. у справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, 3-я особа: ОСОБА_3.

Заслухавши
доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

встановила:

12
травня 2003 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача та з
урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути на її користь з
відповідача матеріальну шкоду 10 000 грн., яка складається із вартості
пошкоджених речей її сина, витрат на поховання сина, витрат на проведення
поминального обіду, витрат позивачки на придбання ліків та проходження
лікування в зв'язку з різким погіршенням її здоров'я в зв'язку зі смертю її
сина та моральну шкоду 120 000 грн.

Свої
позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 24 травня 2002 р. по вул.  Гамарника в м. Києві
відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем «РЕНО 21», державний номерний знак
НОМЕР_1 збив ОСОБА_5, 1984 р. народження - сина позивачки. З місця скоєння ДПТ
відповідач зник, не надавши сину позивачки допомоги. Внаслідок отриманих травм
син позивачки помер в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивачка була визнана потерпілою по
кримінальній справі відносно відповідача ОСОБА_2

Рішенням
Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2007 р. позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди.

В
апеляційній скарзі позивачка просила рішення суду скасувати, як незаконне та
необгрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального
закону. Просила ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши
справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно
п.п.3, 4)ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність

висновків суду
обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального
або процесуального права.

Постановляючи
рішення про часткове задоволення позовних вимог позивачки в частині
відшкодування моральної шкоди та відмовляючи в задоволенні матеріальної, суд
першої інстанції виходив з наявності у сторін правовідносин, що регулюються
нормами діючого ЦК України
в редакції 2003 p.,
який набрав чинності з 1 січня 2004 р.

Між тим,
погодитись з такими висновками суду не можна, оскільки вони зроблені судом на
неналежно з'ясованих дійсних обставинах справи, прав і обов'язків сторін та
характеру їх правовідносин.

Згідно
п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України в редакції 2003 р., Цивільний кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо
цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що
виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як
вбачається з матеріалів справи ДТП
сталася 24 травня 2002 р.
о 16-40 год. в селищі
Пуща-Водиця по вул.  Гамарника в
результаті якої відповідач ОСОБА_4, керуючи автомобілем «РЕНО-21», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 , після зіткнення з ОСОБА_5, зрозумівши , що
відбулося зіткнення і побачивши, що ОСОБА_5 впав з велосипеда на дорогу,
нехтуючи моральними та правовими нормами, що зобов'язують надати допомогу
людям, які перебувають у небезпечному для життя стані, проявляючи неповагу до
прав людини на життя та безпеку, продовжуючи рух без зупинки, з місця пригоди
зник, тим самим залишив без допомоги ОСОБА_5, який перебував в небезпечному для
життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
помер в лікарні від отриманих численних тяжких тілесних пошкоджень не
приходячи до пам'яті.

Постановою
Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2006 р. ОСОБА_4 звільнений
від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, а кримінальна
справа по його обвинуваченню за ч.1 ст. 135 КК України закрита.

Оскільки
ДТП мало місце 24
травня 2002 р., то ці
правовідносини не є триваючими, а тому до правовідносин, які виникли між
позивачкою та відповідачем слід застосовувати норми ЦК України в
редакції 1963 р.

Відмовляючи
в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходив
з того, що ДТП, внаслідок
якої ОСОБА_5 отримав
тілесні ушкодження від яких помер в лікарні, трапилась не з вини відповідача
ОСОБА_4

Разом з
тим, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до
роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пунктах 2, 3 постанови
від 27 березня 1992 р. №6 « Про практику розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи такі позови, суди повинні мати
на увазі, що згідно зі статтями 440 і 450 ЦК
України / в редакції 1963 p./
шкода, заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в
повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина
зазначеної особи, а якщо це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки -
незалежно від наявності вини, крім випадків

передбачених ст. 456 ЦК України / в редакції 1963 р./. В пункті 24 цієї
ж постанови зазначається, що відповідно до ст. 459 ЦК України у
випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за
заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання / в тому числі
на ритуальні послуги та обряди/ тій особі, яка понесла ці витрати. Тому вимоги
про стягнення витрат на поховання можуть пред'являтись як особами, що мають право
на відшкодування шкоди у зв'язку зі смертю годувальника, так і сторонніми щодо
потерпілого громадянина й організації, що фактично понесли ці витрати.

Вирішуючи
спір, суд наведених роз'яснень до уваги не взяв. Не застосував ст. 450 ЦК України / в редакції
1963 p./,
що призвело до неправильного вирішення справи.

Тому,
рішення суду не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового.

Відповідач,
як володілець транспортного засобу /керував автомобілем під час ДТП/ відноситься до
джерела підвищеної небезпеки, а тому повинен нести матеріальну та моральну
відповідальність перед позивачкою.

Із
матеріалів справи вбачається, що позивачка просила стягнути з відповідача на
свою користь матеріальну шкоду 10 000 грн. та моральну 120 000 грн. внаслідок ДТП, яка трапилась 24
травня 2002 р.

В
підтвердження позовних вимог в частині матеріальної шкоди позивачка надала
письмові докази / квитанції понесених витрат/, але суд усупереч вимогам ст. 179
ЦПК України зазначених доказів до уваги не прийняв, незважаючи на те, що вони
мають істотне значення для правильного вирішення спору по суті.

Після
отриманих тяжких тілесних ушкоджень син позивачки помер , в зв"язку з чим
вона понесла витрати на його поховання та поминальні обіди , що стверджується
письмовими доказами і розмір цих витрат становить 6945, 50 грн., який і
підлягає відшкодуванню з відповідача на користь позивачки. Самій позивачці, як
матері спричинена моральна шкода у зв'язку зі смертю сина, яка також підлягає
відшкодуванню, але не в тому розмірі, що просила позивачка.

Так,
визначаючи розмір моральної шкоди та покладаючи обов'язок по його відшкодуванню
у розмірі 2 000 грн. на відповідача, суд не достатньо врахував роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 постанови „ Про судову практику в
справах про відшкодування моральної / немайнової / шкоди", згідно з якими
розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань,
з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших
обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Зваживши
на наведене, та враховуючи характер завданих моральних страждань і первісні
вимоги позивачки щодо розміру моральної шкоди, судова колегія вважає , що
розмір моральної шкоди судом першої інстанції визначений не правильно, його
слід змінити з 2000 грн. до 15 000грн.

В решті позовних
вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити.

Оскільки
колегія суду прийшла до висновку про часткове задоволення позовних вимог
позивачки, як у відшкодуванні матеріально, так і моральної шкоди, тому з
відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 77, 95 грн.
та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 30 грн. пропорційно розміру
задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів , -

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня 2007 р. скасувати та
ухвалити нове наступного змісту:

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди 6945, 50 грн.,
у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Стягнути
з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 77, 95 грн., витрати на
інформаційно-технічне забезпечення 30 грн.

В решті позовних
вимог відмовити.

Рішення
апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двох місяців з дня
набрання законної сили до Верховного Суду України.