Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

27 листопада 2007
року
місто Маріуполь

Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

судді                           Попової С.А.,

при секретарі              Больсуновій Г.О.,

за участю адвоката    ОСОБА_3

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1до ОСОБА_2про розподіл спільного майна подружжя і визнання
права власності, -

В
С Т А Н О В И В:

У листопаді 2006
року до суду звернувся ОСОБА_4, що діє в інтересах ОСОБА_1, із позовом про
розподіл спільного майна подружжя, що складається з накопичених грошових
коштів, перерахованих за платіжною системою "WESTERN UNION" на
загальну суму 5873,18 доларів США і АДРЕСА_1В обгрунтування заявлених вимог
посилається на те, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із
відповідачем з 15.12.1998р. За період шлюбу, зокрема, протягом 2000-2003р.р. з
метою спільного накопичення коштів, ОСОБА_1, працюючи за межами України,
перераховувала відповідачеві через платіжну систему "WESTERN UNION"
зароботані гроші. Внаслідок невизнання відповідачем права ОСОБА_1 на 1/2
частину зазначеної суми спільно накопичених подружжям коштів, небажання його в
позасудовому порядку врегулювати спір, просить стягнути з ОСОБА_2. на користь
ОСОБА_1 1/2 частину зазначеної суми, що в національній грошовій одиниці
становить суму 14829,78грн. Крім того, просить визнати за позивачкою право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1, посилаючись на її придбання відповідачем за
договором міни 06.09.2002р. у період шлюбу.

В
судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, підтримуючи свої позовні вимоги в повному
обсязі, пояснила, що протягом 1998р.-2000р.р. проживала у шлюбі з ОСОБА_2.
Приблизно у 1999 році вона поїхала на заробітки до Іспанії. Гроші на поїздку
вона із чоловіком займали у знайомих. В період з травня 2001р. по червень
2002р., з січня по травень 2004р.р. до неї в Іспанію також на заробітки
приїзджав чоловік ОСОБА_2., працювали у роботодавців, отримували заробітну
плату, жили разом в орендованій квартирі, разом її оплачували і харчувались,
вели спільний бюджет, кошти накопичували в один гаманець та на її рахунку в
Іспанії. В період знаходження відповідача на Україні вона переказувла йому
гроші з заробітної плати, ці накопичення мали на меті формування бюджету на
забезпечення їх старості, загалом протягом 2000-2003р.р. вона переказала
відповідачеві за період їх шлюбу: 960, 47, 398, 482, 383, 400, 500, 800,
800доларів США, а всього 5873,18доларів США. Поїхавши в останній раз з Іспанії
у травні 2004р. ОСОБА_2. казав, що буде розривати шлюб. Зазначала, що вона в
період 1998-травень2004р.р. із відповідачем проживали однією сім"єю як в
м. Маріуполі на Україні, так і в м. Мурсія в Іспанії. Крім того, зі слів
відповідача знає, що він у період їх шлюбу обміняв свою однокімнатну квартиру
на двокімнатну квартиру, доплативши 1000доларів зі спільних коштів. Посилаючись
на відмову відповідача добровільно повернути половину спільно скопичених за
переказами коштів і небажання відповідача наділити її правом на 1/2 частину
придбаної квартири, просила стягнути з ньго 14829,78грн. і визнати право
власності на 1/2 частину АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_4, що діє за нотаріально посвідченою довіреністю, підтримуючи
позовні вимоги в повному обсязі, надав аналогічні довірительці пояснення.

Відповідач
в судовому засіданні, заперечуючи проти позовних вимог, пояснив, що у 1998р.
зареєстрував шлюб із позивачкою, прожили разом протягом 1998-вересень2000р. в
його однокімнатній АДРЕСА_2, дружина за цей час
періодично від"їзджала до Донецька. Приблизно у жовтні-листопаді
2000 року позивачка поїхала на заробітки до Іспанії. На поклик дружини він у
травні 2001 року поїхав слідом за нею, влаштувався проживати в помешканні із
дружиною, проживали за кордоном 1 рік - до червня 2002р., вдруге поїхав туди ж
у січні 2004р. і працював там 5 місяців - до червня 2004р. - на будівельних
роботах, а ОСОБА_1 - вбиральницею у приватних роботодавців. За період роботи в
Іспанії він накопичував свою заробітну плату на рахунок дружини ОСОБА_1 в банку
в Іспанії, письмової угоди про витрачання цих коштів не укладали. Проте ж на
виконання усної домовленості дружина перераховувал його власні заработані гроші
з липня 2002р., і він отримав за переказами в доларах США наступні суми: у
січні 2001р. - 600, 31.07.2002р. - 47, 03.09.2002р. - 482, 03.10.2002р. - 383,
31.10.2002р. - 400, 03.12.2002 - 500, останній переказ перед повторним виїздом
до Іспанії 31.12.2003р. - 800. Загалом отримувана сума коштів в перерахунку на
євро складає 3,5-4тис.  Інші суми,
наведені у позові, не отримував. Повернувшись до Маріуполя у червні 2004р., за
його заявою рішенням суду у серпні 2004 року розірвано їх шлюб з реєстрацією в
органах РАЦС у листопаді 2005р. За період подружнього життя як на Україні, так
і в Іспанії, спільних коштів не накопичували, питання про витрачання коштів
вони не вирішували, спільного бюджету не вели, вели окреме господарство, окремо
оплачували орендоване у Іспанії житло, харчування, договору на придбання
квартири не укладали. В обгрунтування своїх заперечень щодо визнання за
відповідачкою права власності на 1/2 частину квартири № 130 зазначав, що вона
була придбана у вересні 2002р. взамін його власної приватизованої у 1994р.
однокімнатної квартири № 18 за договором міни із дальніми родичами ОСОБА_5без
доплати, з погашенням заборгованості по комунальних послугах, при цьому
позивачка не приймала участі в придбанні цієї квартири, в ній ніколи не
проживала і не реєструвалась. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши позивачку
і її представника, відповідача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних
підстав.

Матеріалами справи
встановлено, що з 15.12.1998р. сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому
Орджонікідзевським ЗАГС м. Маріуполя. Розірвання шлюбу між сторонами
зареєстровано Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану
Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 07.11.2005р. за
актовим записом № 429 (а.с. 7зв., 33).

Спірні
правовідносини з приводу розподілу майна подружжя, що виникли після розірвання
шлюбу, регулюються положеннями Сімейного Кодексу України, чинного з
01.01.2004р.

Як встановлено, за
період шлюбу сторін дружиною ОСОБА_1 переказувались кошти в доларах США за
системою "WESTERN  UNION" із
Іспанії на ім"я чоловіка ОСОБА_2. і факт їх надходження на ім"я
відповідача та отримання останнім підтверджується квитанціями про відправлення
і даними банківських установ на території м. Маріуполя (а.с. 52, 11-16, 64), з
яких вбачається, що ОСОБА_2. отримано:

- 01.08.2002р.   - 47 дол.          -
за переводом від - 31.07.2002р.;

- 01.08.2002р.   - 398 дол.         - за
переводом від 31.07.2002р.;

-
05.09.2002р. - 482 дол.         - за переводом № від
03.09.2002р.;

-
07.10.2002р.   - 383 дол.         - за переводом № від
03.10.2002р.;

- 01.11.2002р.   - 400 дол.         - за
переводом № від 31.10.2002р.;

-
04.12.2002р.   - 500 дол.         - за переводом № від
03.12.2002р.

Крім
того, відповідачем в судовому засіданні не оспорювався факт отримання грошових
переказів  через систему "WESTERN  UNION" від ОСОБА_1 в сумах 600дол. - 13.01.2001р. і напередодні
другого від”їзду відповідача до Іспанії у січні 2004р. - 800дол. (а.с. 9, 18,
57, 60). Зважаючи на положення ст. 61 ЦПК України, отримання відповідачем цих
грошей не підлягає доказуванню і враховується судом при прийнятті рішення у
якості доказу.

Так, підтверджена документально і не оспорювна сторонами загальна сума
здійснених переказів ОСОБА_1 на ім"я чоловіка ОСОБА_2. за період їх
перебування у шлюбі складає 3610дол.США.

Проте, отримання ОСОБА_2.
грошових переказів, здійснених ОСОБА_2 на ім"я ОСОБА_604.12.2000р. у сумі
511дол. (а.с. 8); ОСОБА_1на ім"я ОСОБА_2. 11.07.2002р. - у сумі 960,18дол.
(а.с. 10); 02.05.2003р.-800дол. (а.с. 17) - не знайшли свого документального підтвердження і заперечення відповідача з
цього приводу не спростовано позивачкою.

Пояснення свідка ОСОБА_6в частині передачі відповідачеві коштів у сумі
405дол.США, перерахованих з Іспанії ОСОБА_1, що заперечував в судовому
засіданні відповідач, не є допустимим доказом в сенсі ст. 59 ч.2 ЦПК України,
оскільки відсутні розписки про передання грошових коштів  між фізичними особами.

Відповідно до ст. 60
Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної
сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).

Як встановлено, відповідач ОСОБА_2.
виїхав до Іспанії і перебував там протягом 26.05.2001р.-30.06.2002р.,
17.01.2004р.-06.04.2004р., що підтверджується даними його закордонного
паспорту, поясненнями сторін (а.с. 36-37). Факт праці ОСОБА_1 у м. Мурсія
Іспанії за трудовим договором з квітня 2003р. з необмеженим терміном, а також з
лютого 2004р. строком на 12 місяців, підтверджується пропозицією
працевлаштування для іноземних працівників, засвідченою відповідними
компаніями-роботодавцями з нотаріально посвідченою аутентичністю перекладу
(а.с. 107-112).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, що є сусідкою сторін, в
судовому засіданні пояснила, що позивачка перераховувала з-за кордону кошти
відповідачеві, та за згодою ОСОБА_1передавала її накопичену пенсію ОСОБА_2

Факт
спільного проживання сторін після укладення шлюбу підтверджений в судовому
засіданні показаннями свідківОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8

Отже, виходячи зі змісту положень
ст. 61 ч. 2  СК України і ст. 368 ч. 3 ЦК
України, враховуючи ті обставини, що між сторонами не малось договору щодо
належності і розподілу майна подружжя, визначення його часток, не наведені
докази на існування домовленості між подружжям з цього приводу, а також з
приводу переведення на ім"я ОСОБА_2. його власної заробітної плати,
отриманої за кордоном, приймаючи до уваги те, що дії кожного з подружжя пов"язані
зі спільним перебуванням і проживанням як на Україні, так і в Іспанії,
харчуванням і оплатою орендованого житла, працею за кордоном у одних
роботодавців, накопичення вкладів на один рахунок в закордонному банку на
ім"я ОСОБА_1, збирання коштів один для одного на поїздки, узгодження між
подружжям питання витрачання пенсії ОСОБА_1, відсутність наміру за спірний
період часу розривати шлюб тощо, у суду є всі підстави вважати спірні грошові
суми за переказами, здійсненими в період шлюбу сторін, об"єктом права їх
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 63 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження
майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України та
за змістом ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об"єктом права
спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В
даному випадку за відсутності домовленості, письмової угоди між сторонами,
шлюбного договору щодо визначення часток в спільному майні, а також визначення
особливого режиму використання перерахованих спірних коштів кожним з подружжя,
частки ОСОБА_1 і ОСОБА_2. в накопичених коштах за переказами є рівними.

Таким
чином, суд вважає обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги
ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2. 1/2 частки накопичених за період шлюбу
коштів у сумі 1805 доларів США, що в перерахунку на національну грошову одиницю
за курсом Національного Банку України станом на момент ухвалення рішення
складає 9115,25грн. (1805х505:100). (а.с. 121). В задоволенні решти грошових
вимог ОСОБА_1 суд відмовляє за недоведеністю.

Що стосується
визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину квартири, то суд
приходить до наступних висновків.

Як встановлено
матеріалами справи, за договором міни № 239 від 06.09.2002р., посвідченого
приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_9. за
№ 2390, ОСОБА_2придбав у власність двокімнатну АДРЕСА_1у ОСОБА_5 і ОСОБА_10в
обмін на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка належала відчужувачу ОСОБА_2. на
підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Маріупольським
державним підприємством з ремонту і експлуатації житлового фонду
"Житловик" 17.05.1994р. за № 20407, зареєстрованого в БТІ м.
Маріуполя 03.09.2002р. за № 35969 (а.с. 34). За змістом п. 4 названого договору
обмін квартир здійснюється без доплати.

Маріупольським
БТІ 09.09.2002р. зареєстровано право власності на придбану квартиру за ОСОБА_2.
(а.с. 20).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що після укладення
шлюбу ОСОБА_2 із ОСОБА_1 вони мешкали в однокімнатній квартирі відповідача,
вона із позивачкою виїзджала на польові сезонні роботи. З 2000р. позивачку не
бачила, але від ОСОБА_2 знала, що та поїхала за кордон. У новій двокімнтаній
квартирі, яку ОСОБА_2 придбав за родинним обміном, позивачка не мешкала.

Сторонами не
заперечувалось, що в спірній квартирі позивачка не мешкала і ні реєструвалась і
це вбачається з паспортних даних ОСОБА_1 (а.с. 7).

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі
спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Оскільки АДРЕСА_2
була придбана ОСОБА_2. шляхом приватизації у 1994р. - до шлюбу сторін, то
розпорядження власником на свій розсуд даним нерухомим майном не передбачало
узгодження відповідно до вимог ст. 65 СК України із дружиною ОСОБА_1, за
виключенням випадку спільних трудових чи грошових затрат чи особистих
затрат  дружини при придбанні нової
квартири.

Проте, в судовому
засіданні, зважаючи на п. 4 договору міни
№ 239, згідно з яким обмін квартир ОСОБА_2. і ОСОБА_5 здійснювався без
доплати, встановлено, що придбана квартира № 130, збільшена за площею в
порівнянні з відчуженою № 18, набута ОСОБА_2. без особистих затрат ОСОБА_1 та
без внесення спільних трудових чи грошових сум подружжя ОСОБА_1. Ці обставини   стороною позивачки не спростовані.

Підсумовуючи
викладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права
власності на Ѕ частину АДРЕСА_1, як об"єкту спільного майна подружжя,
необгрунтованими, у зв"язку з чим вони не підлягають задоволенню.

Відповідно
до ст. 79, 81, 88 ч. 3 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позовних
вимог, суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачені нею частково суму
судового збору у розмірі 91,15грн., витрати з інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи в суді у сумі 30грн., а всього 121,15грн.

На підставі ст.ст. 60-63,  65,
69-71 СК України, ст. 368 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88,
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов
ОСОБА_1задовольнити частково.

Стягнути
з ОСОБА_2на користь ОСОБА_11/2 частину спільно набутих подружжям грошових
коштів у сумі 9115 (дев"ять тисяч сто п"ятнадцять) гривень 25
копійок.

В
задоволенні решти грошових вимог ОСОБА_1Андріївни, а також в частині вимог про
визнання за нею права власності на 1/2 частину АДРЕСА_1 в місті Маріуполі -
відмовити.

Стягнути
з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1сплачені кошти судового збору у сумі 91
(дев"яносто одна) гривня 15 копійок і витрати з інформаційно-технічного
забезпечення розгляду справи в суді у сумі 30 (тридцять) гривень, а всього 121
(сто двадцять одна) гривня 15 копійок.

Рішення
суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в
десятиденний строк з дня його проголошення заяви про апеляційне оскарження і
поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги або в порядку ч.
4 ст. 295 ЦПК України.

Суддя
_________________________