СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ_________________________
Справа № 22-481                                                               Головуючий
у І інстанції: Кочева І.В.
2007 р.                                                                             Суддя
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2007 р.                                                                                           м.
Запоріжжя

Колегія
суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:   Кочеткової І.В.

Суддів:               Боєвої В.В., Бондаря М.С.

При секретарі:
Череватій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1, яка діє від себе особисто та від ОСОБА_2 на рішення
Василівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору дарування та виселення,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2006 року
ОСОБА_2, а у червні 2006
року - ОСОБА_1 - звернулись до
суду з вищевказаним позовом, в якому просили визнати недійсним договір
дарування від 07.02.2004
року Уг частини квартири АДРЕСА_1,
повернувши сторони у первісний стан та виселити відповідачів - ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 з даної квартири.

В позові зазначали, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 02.02.2004 року про право
власності в порядку спадкування за законом на Уг частину квартири АДРЕСА_1 подарував
07.02.2004 року належну йому 1/2 частину цієї квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5.
Посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 22.02.2006 року визнано
частково недійсним свідоцтво про право власності в порядку спадкування за
законом на 1/2 частину спадкового майна, видане на ім.*я ОСОБА_3 та визнано за
ним право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, позивачі просили визнати недійсним договір дарування
від його імені Уг частини спірної квартири.

Рішенням Василівського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2007 року позов
задоволено частково.

Визнано договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 07.02.2004 року між
дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 частково недійсним в частині
визначення предмету договору -
не Уг частини квартири, а 1/4 частина квартири, залишено за ОСОБА_4 право власності
на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині
позову відмовлено.

2

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє від себе особисто
та від ОСОБА_2, зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та
задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши обставини справи в
межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 308 ЦК України
передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права.

Згідно з вимогами ст. 10
ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1
ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 4 цієї статті
передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції, задовольнивши частково позов та
визнавши договір дарування Уг частини квартири АДРЕСА_1від 07.02.2004
року між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 частково недійсним в
частині визначення предмету договору -
не Уг частини квартири, а 1/4 частина квартири - виходив зі
змісту судового рішення, яке набрало чинності 22.02.2006 року (а. с. 7-8)
і згідно з яким за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/4 частину спірної
квартири.

За таких обставин суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 217 ЦК України, якою
передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що
правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

З аналізу даної норми матеріального права випливає, що
під частиною правочину зокрема може розумітися частина майна, яка має бути
передана (або передана) за правочином.

Так, з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_3, ОСОБА_4 суду апеляційної
інстанції вбачається, що учасники правочину між собою дійшли згоди щодо умов
договору і не заперечують щодо визнання договору дарування Уг частини спірної
квартири частково недійсним ,
а визнають можливість того, що правочин був би вчинений і без включення до
нього недійсної частини, а саме, можливість укладення цими сторонами договору
дарування  належної ОСОБА_3 1/4 частки квартири.

Тому висновок суду першої інстанції щодо визнання даного
правочину недійсним щодо його окремої частки та залишення за ОСОБА_4 право
власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1не
суперечить вимогам закону та обставинам справи.

Доводи апелянтів
щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального
права, оскільки суд не врахував вимоги ст. ст. 361, 362, 369 ЦК України, зокрема, щодо їх
переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності або
необхідності отримання згоди співвласників квартири при здійсненні правочину, є
необгрунтованими і безпідставними.

3

Так, за статтею 361 ЦК України
співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної
часткової власності, а переважне право купівлі частки у праві спільної
часткової власності, передбачене статтею 362
ЦК України співвласники мають тільки у випадках відчуження цієї частки за
договором купівлі-продажу, а у даному випадку має місце договір дарування
частки квартири.

Ще одним з доводів апеляційної скарги є посилання ОСОБА_1
на те, що суд не вирішив питання про виділ в натурі частки з нерухомого майна
та залишив без уваги питання щодо визначення порядку користування спільною
власністю і усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, тому за таких
обставин апелянти просять скасувати судове рішення.

Такі доводи
апеляційної скарги є необгрунтованими з наступних підстав.

Хоч пунктом 5) частини 1 статті 311 ЦПК України
передбачено, що рішення суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий
розгляд, якщо суд розглянув не всі вимоги і цей недолік не був і не міг бути
усунений ухваленням додаткового рішення судом першої інстанції, проте, з тексту
позовних заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 видно, що вимоги про виділ в натурі частки з
нерухомого майна, визначення порядку користування спільною власністю або
усунення перешкод в користуванні спірною квартирою ними не заявлялися.

Оскільки ч. 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог, суд першої інстанції
не мав права виходити за межі позовних вимог, тому судова колегія вважає, що
підстави для скасування судового рішення відсутні.

Інші доводи
апеляційної скарги   не спростовують
висновків суду першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо часткового
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та Одінцової Т.І. та визнання частково
недійсним договору дарування спірної квартири відповідають матеріалам справи та
вимогам закону, судова колегія вважає, що по справі постановлено законне і
обгрунтоване рішення, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.
ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє від себе особисто та
від ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2006 року відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області
від 20 листопада
2006 року по
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає
законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двох місяців шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного
Суду України.