У Х В А Л А

ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

28 лютого 2007 року колегія суддів Судової палати у цивільних

справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Романюка Я.М.,

Сеніна Ю.Л.,

Шабуніна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа Садове товариство “Межиріччя”, про визнання свідоцтва про
право власності, договору дарування ½ частини садового
будинку недійсними, визнання права власності на ½ частину садового будинку та його поділ, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 січня 2004 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 червня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2001 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до              ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання
рішення правління садового товариства недійсним, визнання свідоцтва про право
власності на садовий будинок і договору дарування ½ частини цього будинку недійсними, визнання права власності на ½ частину садового будинку та земельної ділянки.

Зазначав, що він та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під  час  шлюбу
вони  за  спільні
кошти  збудували  садовий
будинок  по АДРЕСА_1 в СТ
“Межиріччя”. Членом  товариства була
відповідачка.

У липні 2001 р. йому стало відомо, що відповідачка 13.07.2000 р. без його
згоди  переоформила  садову
ділянку на свого сина від першого шлюбу - ОСОБА_3

12.05.2001 р. ОСОБА_3 був прийнятий в члени СТ “Межиріччя” замість
відповідачки, а 30.08.2001 р. йому видано свідоцтво про право власності на
садовий будинок.

11.09.2001 р. ОСОБА_3 подарував ½ частину садового будинку ОСОБА_5

Оскільки ці дії відповідачами були здійснені з метою порушення його права
власності та з порушенням статуту садового товариства, позивач просив визнати
рішення правління товариства щодо прийняття в члени товариства ОСОБА_3
недійсним, визнати свідоцтво про право власності від 30.08.2001 р. на ім'я
відповідача  та договір дарування від
11.09.2001 р. недійсними та визнати за ним право власності на ½ частину спірного будинку і земельної ділянки.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від  3.07.2003 р. позов задоволено: свідоцтво про
право власності на ім'я відповідача, видане 30.08.2001 р. Хотянівською
сільською радою Вишгородського району Київської області та договір дарування ½ частини садового будинку, посвідчений 11.09.2001 р. приватним нотаріусом
Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за НОМЕР_1, визнано недійсними; визнано за ОСОБА_1
право власності на садовий будинок АДРЕСА_1; стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість ½ частини садового будинку в сумі 12322 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 9.10.2003 р. рішення
Вишгородського районного суду Київської області від  3.07.2003 р. в частині поділу садового
будинку скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до того ж
суду, а в решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Останнім рішенням Вишгородського районного суду Київської області від
21.01.2004 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області
від 3.06.2004 р., у позові відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування судових рішень та
направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відмовляючи в позові, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що земельна ділянка, на якій розташований спірний
будинок, перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 як члена СТ “Межиріччя”,
а тому вимоги позивача, який права на земельну ділянку не набув, про поділ
спірного будинку не ґрунтуються на вимогах закону.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна.

Повторно переглядаючи справу, місцевий суд залишив поза увагою рішення
Вишгородського районного суду Київської області від  3.07.2003 р. в частині, що набрала законної
сили. Цим судовим рішенням встановлено, що спірний будинок, як збудований під
час шлюбу позивача і ОСОБА_2, належить їм на праві спільної сумісної власності
на підставі ст. 22 КпШС України, яка діяла на час виникнення спірних
правовідносин.

Також місцевий суд не врахував мотивів та висновків суду апеляційної
інстанції, з яких рішення місцевого суду було частково скасовано з направленням
частини вимог на новий розгляд.

Таким чином, відмовивши в позові щодо поділу садового будинку, місцевий суд
фактично не вирішив заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на ½ частину садового будинку та земельної ділянки.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України, на зазначені
обставини справи уваги не звернув.

За таких обставин, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, з підстав ст.
338 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 336, 338  ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України

у  х  в
а  л  и  л  а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 січня 2004
року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 червня 2004 року
скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Судді Верховного Суду України:

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Я.М. Романюк

Ю.Л.
Сенін

В.М. Шабунін