Справа №2-168 2007
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ    УКРАЇНИ

05 червня 2007 року Новоазовський
районний суд Донецької області:

у складі:
головуючого судді                                                             Кацаренко І.О.

при секретарі                                              .                                       Пічморзі О.В.

за участю позивача                                                                             ОСОБА_1,

третьої особи на стороні позивача                                                    ОСОБА_2,

представника позивача адвоката                                                      ОСОБА_3,

відповідача                                                                                          ОСОБА_4,

представника відповідача адвоката                                                  ОСОБА_5,

представників третіх осіб на стороні відповідача:

держнотконтори                                                                                 ОСОБА_6,

відділення банку                                                                     ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Новоазовську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, до ОСОБА_4, треті особи - Новоазовська
державна нотаріальна контора Донецької області (далі -держнотконтора), відкрите акціонерне товариство «Райффайзен банк «Аваль»
(далі - Банк), про визнання недійсним договору дарування жилого будинку,

встановив:

Позивач
24.01.2007 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача зазначаючи, що він був власником жилого будинку з
господарськими спорудами до нього, розташованого в АДРЕСА_1. Зазначений жилий будинок належав йому на праві
приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на
колгоспне подвір'я, виданого виконкомом Безіменської сільської ради на підставі
свого рішення №78 від 28.10.1987 року. Цей жилий будинок він придбав,
перебуваючи у шлюбі з третьою особою на стороні позивача по справі ОСОБА_9, і є
спільною сумісною власністю їх як подружжя. Відповідач по справі - його дочка,
яка зареєстрована у спірному будинку і мешкає в ньому. На початку 2006 року
відповідач ОСОБА_4 заявила
йому і його дружині ОСОБА_2,
що вона, ОСОБА_4, буде турбуватися будинком, але при цьому вимагала
гарантій з тим, щоб у разі їх смерті вона була власницею хоча б частини
будинку по АДРЕСА_1. Він не заперечував проти цього, і тому між ним і
відповідачем була укладена усна угода, що
будинок перейде в її власність тільки після його смерті, тобто він погодився «відписати
будинок по смерті». Тобто, його волевиявлення полягало у тому, щоб будинок
заповідати ОСОБА_4. Він передав готівкою ОСОБА_4 тисячу гривень для оформлення
угоди. Відповідач зібрала всі необхідні документи, після чого він, його дружина
і відповідач звернулися у лютому 2006 року до нотаріальної контори і уклали
угоду. Він, підписавши угоду, вважав, що підписав саме заповіт на користь
ОСОБА_4 і так вважав, аж доки ОСОБА_4
під час сварки не заявила, що саме вона є господинею
у будинку, а він тут ніхто. Упевнившись у нотаріальній конторі, що він дійсно підписав
договір дарування будинку, він звернувся до суду з позовом до відповідача по
спразі, бо вважає, що волевиявлення у держнотконторі на укладення договору
дарування будинку у нього ніколи не було, бо в нього є ще друга дочка,
позбавляти яку частки батьківського будинку він не мав намірів. Крім того,
вважає, що при посвідченні договору

2

03.02.2006 року
державним нотаріусом Четвертої маріупольської держнотконтори, яка на той час виконувала обов'язки Новоазовської
держнотконтори, були допущені численні порушення Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій, бо в порушення низки пунктів зазначеної Інструкції
державним нотаріусом не були роз'яснені йому зміст і наслідки угоди, у договорі не зазначено, що він посвідчувався за межами
держнотконтори, хоча підписував договір він не у приміщенні
держнотконтори, а у автомобілі біля нотконтори, не була встановлена його особа,
не перевірена дієздатність, свій підпис він не вчиняв у присутності
держнотаріуса, держнотаріус не впевнився у його волевиявленні, тощо. Оскільки
він є малограмотним, не має юридичної освіти, є людиною з поганим здоров'ям і похилого віку, він не розрізняє види
угод, і тому помилявся щодо угоди, яку підписав. З цих підстав просив
визнати договір дарування житлового будинку, укладений між ним і ОСОБА_4 і посвідчений держнотаріусом Четвертої маріупольської
держнотконтори 03.02.2006 року за реєстровим номером 196 недійсним,
стягнути з відповідача понесені ним судові витрати на його користь.

У судовому
засіданні позивач і його представник адвокат ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги, просили задовольнити їх. При цьому
зазначали, що державним нотаріусом при складанні проекту угоди і
посвідченні договору дарування жилого будинку між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 були допущені численні порушення Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, пункти 7,8,9,11,12,13,14,16,36,40,47,72,
бо держнотаріус порушила таємницю нотаріальних дій, не роз'яснила суть угоди і
правові наслідки її укладення, порушила вимоги щодо мови вчинення нотаріальної
дії, не зазначила, що угода посвідчується за межами держнотконтори, оплата за
вчинення нотаріальної дії була здійснена після підписання угоди, не перевірена
дієздатність ОСОБА_1, зокрема, чи є у нього опікун, чи є у такому разі дозвіл органу опіки на відчуження
нерухомості, не зазначив у договорі норми Земельного кодексу України, на
підставі яких відчужувалася земельна ділянка разом з будинком, не перевірено,
чи нема податкової застави на майно, яке відчужується, не роз'яснена ст.377 ЦК України щодо переходу права власності на майно, яке
відчужується. Просили задовольнити позов, оскільки ці численні
порушення і помилкове уявлення ОСОБА_1 про угоду, яку він підписав 03.02.2006
року, призвели до того, що держнотаріусом не з'ясоване було волевиявлення
ОСОБА_1 при вчинення нотаріальної дії, бо насправді позивач по справі мав на
увазі заповіт, а не договір дарування.

Третя особа на
стороні позивача, дружина позивача ОСОБА_2, просила задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 з зазначених її чоловіком підстав у
позовній заяві і у судовому засіданні, просила визнати договір від 03.02.2006
року, яким ОСОБА_1 подарував їх дочці ОСОБА_4 жилий будинок по АДРЕСА_1, недійсним.

Відповідач і її
представник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заявлений до ОСОБА_4 позов позивачем не визнали, просили
відмовити у його задоволенні. При цьому відповідач пояснила суду, що
вона мешкає і зареєстрована у спірному жилому будинку разом з батьками протягом
тривалого часу. Оскільки батько є інвалідом першої групи, у нього ампутовані
обидві ноги, для зручносте пересування він і матір і до укладення договору дарування, і на теперішній час мешкають у придатному
для постійного житла флігелі, а вона спочатку зі своїми дочками, а після їх
заміжжя - сама живе у будинку по АДРЕСА_1. Напочатку 2006 року батько і матір
завели з нею роззмову про те, що хотіли б вирішити долю будинку на той випадок,
якщо вони помруть, при цьому говорили, що мають намір саме їй залишити
будинок. Вона сказала, що якщо буде на неї зроблений договір дарування, то для
них, її батьків, нічого не зміниться, вони як жили, так і будуть жити в своєму
будинку. 03.02.2006 року вона, батько і мати на легковому автомобілі, який
належить знайомому її зятя, разом з зятем ОСОБА_10 і власником автомобіля ОСОБА_11 поїхали до держнотконтори у
М.Маріуполь, де був укладений між батьком і нею договір дарування будинку.
При укладенні угоди батькові і матері держнотаріус роз'яснював, що після
підписання договору батько і мати не будуть вже власниками та господарями
будинку, при цьому батьки не заперечували проти цього і

3

ніяких запитань
не ставили. Держнотаріус надала змогу батькам прочитати договір, вона
наполягає, що батько вів розмову з нотаріусом саме про договір дарування
будинку, а не про будь-яку іншу угоду. Якби
мова йшла про заповіт, вона б не їхала до держнотконтори і не збирала
таку купу документів, для цього не потрібен не витяг БТІ, не інші довідки.
Договір підписували особисто вона, батько, мати підписувала заяву не згоду
відчуження будинку. У реєстрі - у товстій
книзі - розписувалися також вони всі. З тією лише різницею, що
держнотаріус особисто виходила до батька до машини і розмовляла з ним, коли
батько сидів у машині. Всі підписи батько робив особисто. Після підписання
угоди всі повернулися додому, вона пішла на роботу, а батьки і її дочка, зять і
знайомий зятя «обмили» угоду. Вона у липні 2006 року взяла кредит у відділенні
м.Новоазовська «Райффайзен Банк «Аваль», купила легковий автомобіль. Кредитний
договір виконує згідно умов. Спочатку між нею і її батьками було все нормально
після підписання угоди, а після сварки у грудні 2006 року, в ході якої її
старша сестра довідалася, що батьки подарували їй, ОСОБА_4, будинок, батьки
звернулися до суду з цим позовом. Вважає, що батьки діють під впливом їх
старшої дочки ОСОБА_12, яка обурилася на батьків, що ті не подарували їй
будинок.

Представник
третьої особи на стороні відповідача - завідуюча Новоазовської держнотконтори ОСОБА_6 просила відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки
вважає, що при складанні і посвідченні договору дарування 03.02.2006 року між
сторонами по справі державний нотаріус не порушила вимоги
Інструкції про вчинення нотаріальних дій,
оскільки всі необхідні застереження, роз'яснення, посвідчувальні написи, заяви
в угоді зроблені у відповідності з вимогами діючого законодавства.

Представники
третьої особи - Банку - ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які діяли на підставі доручень, просили у задоволенні позову позивачу
відмовити, зазначивши при цьому, що відповідач ОСОБА_4 на момент
укладання договору іпотеки 12.07.2006 року була законним власником будинку
АДРЕСА_1, на підтвердження чого мала договір, посвідчений нотаріально, який
ніким не був оспорюваний чи визнаний недійсним. їх представник, як і завжди у
таких випадках, виїжджав за місцем знаходження будинку, який був предметом
іпотеки, при цьому ніхто з попередніх власників не заперечував проти того, що
будинок є спірним і не може виступати предметом договору іпотеки. ОСОБА_4 виконує по теперішній час договірні зобов'язання старанно і Банк до неї
претензій не має.

Допитані в
якості свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12 суду пояснили, що їм зі слів
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відомо, що вони у лютому 2006 року розпорядилися своїм
будинком «посмертно», тобто, вважають, що подружжя
ОСОБА_1 мали намір або заповідати будинок, або оформити договір довічного
утримання на ОСОБА_4. При цьому пояснили суду, що після
сварки у сім'ї у грудні 2006 року стосунки між ОСОБА_14 (онукою позивача і дочкою відповідача), ОСОБА_15 (зятем
відповідача), ОСОБА_12(дочкою позивача і рідною сестрою відповідача), з одного
боку, і між ОСОБА_4 з іншого боку, погані, бо вони вважають, що остання ввела в
оману подружжя ОСОБА_1 і уклала договір дарування нечесним шляхом. При цьому
всі четверо з зазначених свідків суду пояснили, що очевидцями укладення і
посвідчення договору дарування вони не були.

Свідок ОСОБА_16
(небіж позивача і двоюрідний брат відповідача), допитаний у судовому засіданні,
пояснив, що з розмови між ним і ОСОБА_1 йому стало відомо, що останній
подарував свій будинок дочці ОСОБА_4, а старшій дочці, ОСОБА_12, нічого не дістанеться, бо вони між собою у
сваркі. Суду пояснив, що при оформленні договору дарування будинку він
присутнім не був.

Свідки ОСОБА_10
(зять відповідача), ОСОБА_11, допитані у судовому засіданні, пояснили, що вони
їздили разом з подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_4 до м.Маріуполя
у держнотконтору оформлювати договір дарування будинку між ОСОБА_1 і
ОСОБА_4. До держнотконтори ходили з документами ОСОБА_2 і ОСОБА_4, а до ОСОБА_1
виходила сама держнотаріус, яка розмовляла з останнім, щось роз'яснювала йому
про договір дарування. При цьому ОСОБА_1 ніяких питань не ставив, документи,
які виносила нотаріус, ОСОБА_1 підписував

4

осооисто. По приїзду додому ОСОБА_1 зібрали стіл і всі, хто їздив до
держнотконтори (за винятком ОСОБА_4, бо вона пішла на роботу), «обмили» договір
дарування.

Свідки ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, допитані
у судовому засіданні, пояснили, що зі слів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 їм відомо, що ті
розпорядилися своїм будинком «посмертно», тобто, як вони казали, після їх
смерті його дочка ОСОБА_4 буде господинею будинку. При оформленні договору у
нотаріальній конторі вони присутні не були.

Допитана як
спеціаліст завідуюча Четвертою маріупольською держнотконторою ОСОБА_20 у
судовому засіданні пояснила, що вона 03.02.2006 року посвідчувала договір
дарування між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, бо на той час їх держнотконтора виконувала
обов'язки Новоазовської держнотконтори. При вчиненні зазначеної нотаріальної дії були присутніми ОСОБА_1, його
дружина ОСОБА_2 і їх дочка ОСОБА_4.
Даруватель інвалід першої групи, в нього нема обох ніг, і тому до
держнотконтори заходили обдарована і її мати, вони принесли документи -
паспорти, ідентифікаційні номери, правовстановлюючий документ на будинок, витяг
з БТІ, у якому було зазначено, що витяг виданий для вчинення договору дарування
жилого будинку, довідку сільради, дані, що будинок, який буде відчужуватися, не
арештований, не закладений, не перебуває у податковій заставі. У її службовому
кабінеті був складений проект угоди, а потім вона вийшла до машини, де
знаходився ОСОБА_1, встановила його особу, перевірила дієздатність, сумніві у
тому, що перед нею дієздатна людина, в неї не виникло, бо ОСОБА_1 представився,
адекватно реагував на її запитання, роз'яснення, розумів, куди і для чого він
приїхав. Вона спитала, яку угоду він має намір укласти, на що він відповів, що
хоче укласти договір дарування будинку своїй дочці ОСОБА_4. Вона роз'яснила, що
після підписання договору господарем і власником будинку стане його дочка, на
що ОСОБА_1 відреагував нормально. Вона роз'яснила йому, що можна оформити
заповіт, договір довічного утримання, новий вид договору -спадковий договір, на
що ОСОБА_1 виказав намір укласти з дочкою саме договір дарування, ніяких
сумнівів щодо виду угоди у неї не було, бо ніяких умов для договору ОСОБА_1 не
висказував (наприклад, щоб дочка доглядала за ним, забезпечувала чимось тощо).
Вона пішла до держнотконтори, склала начисто договір, відібрала від дружини дарителя заяву про
відмову від своєї частки будинку на користь ОСОБА_4. Договір
підписали обоє сторони, заяву підписала ОСОБА_2 особисто. У реєстрі
нотаріальних дій також підписувалися особисто ОСОБА_1 і ОСОБА_4.

Суд, вислухавши
сторони, їх представників, третю особу, представників третіх осіб, свідків,
спеціаліста, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом
встановлено, що 03.02.2006 року між сторонами укладений договір дарування
жилого будинку АДРЕСА_1 Новоазовського району Донецької області, який був посвідчений у Четвертій маріупольській держнотконторі
і зареєстрований за реєстровим номером 196 (а.с. 12). При цьому у
договорі зазначено, що договір підписаний сторонами у присутності державного
нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Роз'яснена
була нотаріусом і ст.210 ЦК
України щодо державної реєстрації договору. Згідно договору (а.с.12
зворот), виконані вимоги чинного законодавства
нотаріусом щодо відібрання заяви від дружини власника житлового будинку, який
відчужується, оскільки така заява підписана ОСОБА_2 - дружиною дарувателя. При
цьому держнотаріусом перевірено особу останньої, засвідчено її підпис,
зроблений у присутності нотаріуса, і перевірений факт перебування дарувателя і
ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі.

Як встановлено
судом у судовому засіданні при огляді оригіналу договору дарування між
сторонами і доданих оригіналів документів до договору, державним нотаріусом
виконані вимоги чинного законодавства щодо перевірки всих необхідних відомостей
для посвідчення договору дарування. Так, до договору дарування долучені
оригінал свідотцва про право власності на житловий будинок, витяги з реєстру
прав власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що витяг наданий для
вчинення договору дарування жилого будинку, витяг з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна, витяг з

5

Державного
реестру обтяжень рухомого майна про податкові застави, довідка Безіменської сільради
про те, що у відчужуваному будинку не проживають і не зареєстровані
неповнолітні діти, ідентифікаційні номері сторін за договором, державне мито
сплачене у день вчинення нотаріальної дії, тобто 03.02.2006 року (наряд
договорів відчуження жилих будинків та
документи, на підставі яких вони посвідчувалися з р.№30 по р.№571 за 2006 рік та
а.с. 76-80).

Згідно даних,
які містяться у реєстрі нотаріальних дій №1 Новоазовської держнотконтори за 2006
рік (а.ркуш №21) всі учасники договору дарування від 03.02.2006 року здійснили
особисто розписи у зазначеному реєстрі, при цьому позивач не довів суду, що
підписи здійснені не ним особисто. Позивач не заперечував у судовому засіданні,
що підписи на договорі дарування вчинив він власноручно.

У ст.203 ЦК України
закріплений вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності
правочину.

Відповідно до
ст.229 ЦК України
якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення
має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких
властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість
використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має
істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності
з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28.04.1978 року «Про
судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з відповідними змінами
й доповненнями до неї), угода може бути визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони, що діяла
під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна
вважати, що угода не була б укладена.

На думку суду,
позивачем у судовому засіданні не доведено, що він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення при
укладенні договору дарування між сторонами, бо останнім не доведено, що
у нього не було волевиявлення посвідчувати саме договір дарування, оскільки
поведінка і дії позивача і до посвідчення зазначеного договору, і після його
підписання свідчили про те, що позивач усвідомлював, який саме вид договору він
має намір укласти і уклав у лютому 2006 року.

Суд при цьому не
може розцінювати посилання позивача і його представника на порушення держнотаріусом вимог Інструкції., як на
істотні умови угоди, бо, на думку суду, по-перше, позивачем не доведено
у судовому засіданні, що держнотаріусом порушені зазначені вище пункти
Інструкції, а по-друге, навіть у разі доведеності таких порушень суд не міг би
розцінювати такі порушення як «істотні умови угоди, що могли б вплинути на
волевиявлення сторони договору».

При цьому суд не
може покласти у основу рішення пояснення більшості свідків, які були допитані у
судовому засіданні, бо вони у більшості своїй є родичами як однієї, так і іншої
сторони, а ті із свідків, які не є родичами сторін, давали свідчення на
підставі не прямих доказів, посилаючись на те, що очевидцями оформлення
договору вони не були, а подробиці угоди або намір (волевиявлення) позивача їм
відомі від позивача, відповідача або їх родичів.

Разом з тим, суд
приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_21, яка пояснювала суду, що вона
особисто приходила додому до ОСОБА_1 і здійснювала заміри будинку і
господарських будівель для виготовлення витягу щодо оцінки будинку. Це, на
думку суду, спростовує посилання позивача на вчинення ним правочину під впливом
помилки, бо він мав намір лише скласти заповіт, бо у заявці №16 від 10.01.2006
року на виготовлення довідки не зазначене, що заявник має намір скласти
заповіт, а свідок ОСОБА_21 суду пояснювала,
що подружжя ОСОБА_1 спочатку просили дати витяг (довідку) на договір дарування,
потім довічного утримання, а потім знову дарування. Мови про заповіт не
йшло, у такому б разі вона роз'яснила, що для складання заповіту зовсім довідка
(витяг) не потрібні.

6

Не суперечить висновку суду і пояснення держнотаріуса, який посвідчував
договір дарування, яка пояснила у судовому засіданні, що вона роз'яснювала і
дарувателю, і його дружині, чим відрізняється один вид
нотаріальної дії від іншого - заповіт, дарування, довічне утримання і спадковий договір. При цьому ніяких умов для складання
договору або наполягання на тому, що ОСОБА_1 має
намір просто скласти і посвідчити заповіт, від останнього не надходило при спілкуванні з ним 03.02.2006 року.

З огляду на наведене, суд вважає, що спірна угода не може бути визнана
недійсною з зазначених підстав, тому позов задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач є інвалідом 1 групи і звільнений від сплати судового збору
на підставі Декрету KM України «Про державне мито», суд за
правилами ч.4 ст.88 ЦПК України відносить віитрати з судового збору за рахунок
держави.

Керуючись ст.ст.60,61,79,88,212-215 ЦПК України, ст.ст.203,229,7І7,718 ЦК України, Постановю Пленуму Верховного Суду
України №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними» (з відповідними змінами й доповненнями до
неї), суд

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування жилого будинку.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду
Донецької області через Новоазовський районний
суд Донецької області протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яку може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про
апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано.