У Х В А Л А

І М Е Н Е М   У К Р
А  Ї НИ

21 лютого 2007
року                                                             м.
Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф.,

Охрімчук Л.І.,

Романюка Я.М,

Сеніна Ю.Л.,

розглянувши у  судовому засіданні
справу за позовом  ОСОБА_1,
ОСОБА_2до ОСОБА_3про визнання частково недійсним  договору дарування жилого приміщення і
зобов'язання не чинити перешкод у користуванні сараями та за зустрічним позовом
ОСОБА_3до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право
власності на житло за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малиновського  районного суду м. Одеси від 12 листопада 2003
року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2004 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2  звернулися до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вони тривалий час проживають вАДРЕСА_1

У квартирі № 1 того ж будинку
проживав ОСОБА_4 у користуванні якого були підсобні приміщення.

У процесі приватизації жилих
приміщень у 1994 році їм видано свідоцтво про право власності на 7/25 частин
вказаного АДРЕСА_1 та сараїв С, Т, Х, Е і гаража, а ОСОБА_4- на 4/25 частин
будинку.

Згідно з договором дарування,
посвідченим 22 квітня 1994 року, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3. частину власності,
у тому числі і спірні сараї С, Т, Х.

Вважаючи вказаний договір
незаконним, позивачки просили визнати його частково недійсним.

У процесі розгляду справи ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, уточнивши позов, зазначали, що ще у грудні 1993 року вони згідно з
письмовим договором купівлі-продажу придбали у ОСОБА_4 спірні господарські
приміщення.

ОСОБА_3. звернулася до суду із
зустрічним позовом, зазначаючи, що згідно з договором дарування вона є
власницею спірних сараїв, у зв'язку з чим просила визнати частково недійсним
свідоцтво № НОМЕР_1 в частині  права
власності на сараї.

Рішенням
Малиновського  районного суду м. Одеси від 12 листопада 2003
року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24
березня 2004 року, позов ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 задоволено:  визнано
недійсним договір дарування, укладений 22 квітня 1994 року між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3., в частині дарування сараїв; витребувано вказане майно у ОСОБА_3.;
зобов'язано ОСОБА_3. не чинити перешкод ОСОБА_1, ОСОБА_2 в користуванні
сараями; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3. відмовлено.

У обгрунтування касаційної скарги
ОСОБА_3.  посилається на неправильне
застосування судами норм матеріального права,
порушення норм процесуального права і невідповідність висновків судів
обставинам справи та ставить питання про скасування судових рішень.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, суд першої інстанції та апеляційний суд, погоджуючись з ним, виходили з
того, що спірні приміщення знаходилися у власності ОСОБА_4, що підтверджується
показаннями свідків, відповідачки та технічним паспортом (а.с. 9, 10), а
тому  в установленому законом порядку
відчужив спірні сараї на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 і не мав права вдруге їх
відчужувати  на користь ОСОБА_3.

Проте з такими висновками судів
погодитися неможливо.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦПК України 1963 року,
діючого при вирішенні спору в судах першої і апеляційної інстанцій, рішення
суду повинно бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує рішення лише на
тих  доказах, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 1 постанови від 29 грудня 1976 року № 11 “Про судове рішення” є
законним  тоді,  коли
суд,  виконавши  всі
вимоги цивільного
процесуального  законодавства  і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі
закону,  що регулює  подібні
відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства
України. Обгрунтованим визнається рішення,
в якому повно  відображені
обставини,  які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини   і   правові
наслідки   є   вичерпними, відповідають  дійсності
і  підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
1963 року право
продажу  майна,  крім
випадків  примусового  продажу, належить власникові.

Як вбачається з наявної в справі
розписки про купівлю-продаж
(а.с. 205)  ОСОБА_4 відчужив на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірні приміщення 26 грудня 1993 року.

Проте у справі відсутні
правовстановлюючі документи, які б свідчили, що ОСОБА_4 на момент укладення
вказаного договору купівлі-продажу мав право власності на вказані підсобні
приміщення.

Показання свідків не можна визнати
допустимими доказами підтвердження права власності на господарські будівлі у
відповідності зі ст. 29 ЦПК України 1963 року. Посилання судів на технічний
паспорт (а.с. 9, 10) не можна визнати обгрунтованим і законним, оскільки
вказаний технічний паспорт, у якому вказані спірні приміщення, видано на ім'я
ОСОБА_1 і ОСОБА_2  30 березня 1994 року,
тобто після відчуження ОСОБА_4 на користь позивачок спірних будівель.

Крім того, згідно з п.
8 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий
будинок”  від 4 жовтня              1991 року № 7 різні господарські будівлі
(літні  кухні,  сараї
тощо)  є підсобними  будівлями
і складають з будинком одне ціле, що судами першої і апеляційної
інстанцій враховано не було.

За таких обставин постановлені в
даній справі судові рішення не можна
визнати законними і обгрунтованими, вони
підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України
(від                     18 березня 2004
року), із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.  336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Малиновського  районного суду м. Одеси від 12 листопада 2003
року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 24 березня 2004 року
скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Охрімчук Л.І.

Романюк Я.М.

Сенін Ю.Л.