Справа 22ц - № 1137                 Головуючий першої інстанції: Разумовская О.Г.
18                        Суддя-доповідач
апеляційного суду: БазовкінаТ.М.
УХВАЛА

Іменем України

22  травня
2007 року                колегія
судців судової палати в цивільних справах

апеляційного
суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Славгородської Н.П.,

суддів:         Мурлигіної О.Я.,

Базовкіної
Т.М., при секретарі судового засідання:
Бобуйок І.Ф.,

за участю
позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_1,
його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за

апеляційною скаргою                      ОСОБА_1

на
рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2007 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами
позики,

встановила:

В липні 2006 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за договорами позики.

Позивач вказував, що за договором позики від 25 червня 2003 р. дав у борг
відповідачу 50000 грн. на строк до 14 липня 2003 р.

За іншим договором позики, укладеним 27 вересня 2004 p., він передав у
борг відповідачу ще 50000 грн., які останній зобов'язувався повернути до 14
жовтня 2004 р.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1
зобов'язання за договорами не виконав, взяті у борг гроші не повернув,
ОСОБА_2 просив стягнути з нього 100000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2007 р.
позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100000 грн.
неповернутого боргу та 1030 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на те, що судом не досліджено обставини справи щодо складання
договорів, фактів передачі грошів, а також, що в порушення положень
цивільно-процесуального закону справу розглянуто у його відсутність незважаючи
на прохання відкласти розгляд справи, враховуючи находження у відрядженні, і
просить рішення скасувати, й ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, його представника,
позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Суд в межах заявлених вимог, на підставі наданих сторонами доказів
правильно встановив, що 25 червня 2003 р. між позивачем як позикодавцем й
відповідачем як позичальником було укладено договір позики, за умовами якого
ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 50000 грн. на строк до 14 липня 2003 р.

27 вересня 2004 р. між тими ж сторонами було укладено ще один договір
позики, за яким позивач передав у власність відповідачу також 50000 грн. на
умовах повернення суми 14 жовтня 2004 р.

Крім того про фактичне отримання сум позики за вказаними
договорами ОСОБА_1 було складено розписки відповідно 25 червня 2003 р. й 27 вересня 2004
р.

Таким чином, договори позики
були укладені сторонами в
письмовій формі тобто відповідно до правил, встановлених ст. 375 ЦК УРСР щодо договору
від 25 червня 2003 р. та ст. 1047 ЦК
України щодо договору від 27 вересня 2004 р.

Враховуючи викладені обставини, а також, що відповідач в порушення умов
договорів борг в сумі 100000 грн. позивачеві не повернув суд обґрунтовано
стягнув зазначену суму, що відповідає положенням ст. ст. 161, 162, 374 ЦК УРСР, ст. ст. 525,
526, 1046,1050 ЦК України.

Посилання апелянта на непідтвердження позивачем факту
передачі відповідачеві 100000 грн. є хибними, оскільки даний факт підтверджено
у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України як договорами, так й розписками про отримання ОСОБА_1 грошей. При
цьому у встановленому ст. 1051 ЦК
України договори позики відповідачем не оспорено й доказів їх безгрошевості
не надано.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про порушення
судом норм процесуального права. Так, справа призначалась судом неодноразово й
з текстів телеграм відповідача та його близьких (а.с. 36, 39, 42) видно, що
ОСОБА_1 було вчасно повідомлено про дати судових засідань і на його прохання
суд двічі: 1 лютого 2007 р. та 21 лютого 2007 р. відкладав розгляд справи на
вказаний відповідачем строк. Незважаючи на таке відповідач в судові засідання
не з'являвся, доказів поважності причин неявки (зокрема на підтвердження
находження у відрядженні, на що посилався в телеграмах) суду не надавав. За
такого суд правильно у відповідності з ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішив справу
на підставі наявних доказів.

Ухвалення при цьому судом замість "заочного рішення"
"рішення" не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та
відмови у позові, на чому наполягає апелянт.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія судців

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 12 березня 2007 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення,
але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду України
протягом двох місяців з дня набрання нею законної сили.