,  Справа
№ 22-5347/2007 рік                       Головуючий
у 1 інстанції Ґонтар А.Л.
Категорія    39                                                Доповідач
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2007
року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючої
Краснощокової Н. С суддів
Маширо О.П.,  ІгнатоеоїЛ.Є. при секретарі
Бондаренко Н.М.  розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донепьку цивільну справу по апеляції державного
підприємства „Шахта „Нова" на рішення Дзержинського міського   суду
від   30   березня
2007   року  у
справі  за  позовом
ОСОБА_1 до ДП „Шахта „Нова" про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку,  компенсації та
моральної шкоди,

установив:

До
апеляційного суду звернулось ДП „Шахта „Нова" з апеляційною скаргою на
рішення суду,  яким були задоволені позовні
вимоги ОСОБА_1 та з підприємства на його користь було стягнуто: середній
заробіток за час затримки розрахунку у сумі 4 712 грн. 40 коп.,  компенсація втрати частини заробітку у сумі 4
524 грн. 50 коп. та моральна шкода у сумі 10 000 грн.

Суд
виходив з того,  що позивач звільнився з
підприємства 7 липня 1997 року. На час звільнення з ним не був проведений
повний розрахунок,  тому рішенням суду
від 17 серпня 1998 року з підприємства на користь ОСОБА_1 був стягнутий
середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 14 квітня по 17 серпня
1998 року у сумі 530 грн. 36 коп.

Оскільки
підприємство не розрахувалось з позивачем і після цього рішення,  позивач у подальшому ще тричі звертався до
суду з позовами про стягнення середнього заробітку. Останнім рішенням суду від
28 вересня 1999 року середній заробіток було стягнуто за період з 16 червня по
28 вересня 1999 року.

Повний
розрахунок з ОСОБА_1 відповідач провів 28 лютого 2002 року,  сплативши йому заборгованість по заробітній
платі,  однак стягнутий кілька разів
середній заробіток лишився несплаченим.

Стягуючи
з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію за
період з 28 вересня 1999 року по 28 лютого 2002 року,  суд першої інстанції виходив з того,  що позивач має право на такі відшкодування на
підставі  ст.  ст.
116,  117 КЗпП України. Оскільки -
на думку суду - права позивача були порушені,
суд стягнув на його користь також моральну шкоду.

Проте з таким
рішення суду погодитись не можна.

,                  У відповідності до вимог  ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини

власника
належних звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у  ст. 116 КЗпП
України,  при відсутності спору про їх
розмір підприємство повинне виплатити працівникові його середній заробіток за
весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При
цьому,  у відповідності до
роз'яснень,  які містяться у п.20
Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року „Про
практику застосування судами законодавства про оплату праці",  при не проведенні з працівником повного
розрахунку при звільненні до розгляду справи у суді середній заробіток за час
затримки розрахунку стягується по день постановления
рішення суду,  якщо роботодавець не
доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином,  днем повного розрахунку вважається день
ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Діючим
трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення на підставі судових
рішень середнього заробітку за час затримки розрахунку по кілька разів,  тому що правовідносини щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі припиняються з ухваленням рішення суду про
стягнення такої заборгованості. У разі ж тривалого невиконання рішення суду про
стягнення заборгованості по заробітній платі подальші правовідносини щодо цього
регулюються вже не трудовим законодавством,
а іншими правовими нормами,
зокрема,  законодавством про
виконавче провадження.

У
відповідності до вимог  ст. 34 Закону
України „Про оплату праці" у зв"язку з порушенням строків виплати
заробітної плати провадиться компенсація втрати частини заробітної плати
відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.

Проте
суд застосував компенсацію до стягнутих сум середнього заробітку,  а не заробітної плати,  що не передбачено законом,  тому в цій частині позову Мошкіну також слід
відмовити,  оскільки такі його вимоги не
ґрунтуються на законі.

Згідно з
роз"ясненнями,  які містяться у п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із
подальшими змінами „Про судову практику в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" оскільки питання відшкодування моральної шкоди
регулюються законодавчими актами,
введеними в дію в різні строки,
суду необхідно в кожній справі з"ясовувати характер правовідносин
сторін і встановлювати,  якими правовими
нормами вони регулюються,  чи допускає
відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді
правовідносин,  коли набрав чинності
законодавчий акт,  що визначає умови і
порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках,  та коли були вчинені дії,  якими заподіяно шкоду.

З
матеріалів справи вбачається,  що позивач
був звільнений з роботи 7 липня 1997 року. При звільненні з ОСОБА_1 не був
проведений повний розрахунок,  тому його
трудові права були порушені саме в той час.

Однак
правова норма,  яка регулює умови та
порядок відшкодування моральної шкоди при порушенні трудових прав працівника
-  ст. 237-1 КЗпП України -була введена в
дію з 13 січня 2000 року. Оскільки закон не має зворотної сили,  ця правова норма не розповсюджується на ті
правовідносини,  що виникли між сторонами
ще у липні 1997 року.

За таких
обставин суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 і
в частині відшкодування моральної шкоди.

Таким   чином,
апеляційний   суд   вважає,
що   апеляційну   скаргу
слід задовольнити,  оскаржуване
рішення скасувати як таке,  що ухвалене з
порушенням вимог матеріального права,  та
відмовити позивачеві у задоволенні його позовних вимог. Керуючись  ст.  ст.  309,
313,  316 ЦПК України,  апеляційний суд

вирішив :

Апеляційну
скаргу державного підприємства „Шахта „Нова" задовольнити.

Рішення
Дзержинського міського суду від ЗО березня 2007 року скасувати.

ОСОБА_1
відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо ^цо Верховного Суду України протягом двох місяців з дня
набрання ним законної сили.