У Х В А Л А

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

12 грудня 2007 року                                                                      м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Григор'євої Л.І.,

суддів:

Балюка М.І.,                      Гуменюка В.І.,     Барсукової В.М.,                Данчука В.Г., -

розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи:
Універсальна товарна біржа “Гарант - Україна”, приватний нотаріус ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2003 року ОСОБА_1
звернулась із зазначеним позовом, посилаючись на те, що на протязі 1999 - 2001
років у неї в сім'ї склалося дуже важке матеріальне становище, у зв'язку з чим
вона уклала з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів. В рахунок забезпечення
боргових зобов'язань 16 серпня 2001 року вона на товарний біржі “Гарант -
Україна” підписала біржовий контракт про купівлю - продаж належної їй квартири
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2. Фактично вона спірну квартиру не продавала, договір
був укладений на товарній біржі, яка не має права укладати такого роду угоди, а
між нею і ОСОБА_2 укладений договір позики. ОСОБА_2, в свою чергу, за договором
купівлі - продажу, завіреному приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального
округу ОСОБА_4 30 грудня 2003 року продав спірну квартиру ОСОБА_3. Просила
визнати договір купівлі - продажу спірної квартири недійсним, стягнути з
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 2 000 грн. та матеріальну шкоду в сумі 8 108 грн.
Крім того, просила стягнути суму витрат на отримання юридичної допомоги
адвоката в сумі 650 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 31 серпня 2005
року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 1
грудня 2005 року, позов задоволено частково. Біржовий контракт (договір купівлі
- продажу) № 192 від 16 серпня 2001 року укладений на УТБ “Гарант Україна” між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про продаж квартири АДРЕСА_1 та договір купівлі - продажу
цієї ж квартири від 30 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
зареєстрований приватним нотаріусом ОСОБА_4, визнано недійсними. Стягнуто  з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 500 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
25 000 грн., на користь ОСОБА_1 за надання правової допомоги 425 грн. та
державне мито на користь держави 85 грн. У решті позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд
до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1
та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 16 серпня
2001 року укладеного на УТБ “Гарант-Україна” між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та договір
купівлі - продажу цієї квартири від 30 грудня 2003 року, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_3. суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу
спірної квартири від 16 серпня 2001 року, укладений на УТБ “Гарант-Україна” між
ОСОБА_1 і ОСОБА_2,  не відповідає вимогам
закону, а тому вона  має бути визнана
недійсною.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можливо.

Зі змісту статті 227 ЦК УРСР (1963
року) убачається, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання
цієї вимоги тягне недійсність договору.

У відповідності з вимогами статті 15
Закону України “Про товарну біржу” угоди, укладені на товарних біржах
нотаріальному посвідченню не підлягають.

Крім того, згідно Цивільного кодексу
Української РСР (1963 року) особа, яка вважає, що її речові права порушені, має
право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною
(статті 48-58), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного
володіння(стаття 145).

ОСОБА_1 звернулась з позовом про
визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх невідповідності
вимогам закону.

Відповідно до статті 145 ЦК УРСР
(1963 року) якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний
набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли
майно загублене власником або особою якій майно було передане власником у
володіння або викрадено у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом.

Тобто, добросовісне придбання
можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка
не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого
статтями 48-58 ЦК УРСР (1963 року). Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 145 ЦК
УРСР (1963 року), які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Встановлено, що ОСОБА_2 придбав
спірну квартиру на товарній біржі.

Отже,
судом першої інстанції не досліджено всі обставини у справі, не дана належна
оцінка.

Вияснення
цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний
суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального
права уваги не звернув і помилково залишив його без змін.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального
права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції
та ухвала суду апеляційної інстанції не можуть залишатися у силі і підлягають
скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для розгляду іншим
суддею.

Керуючись
статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у х
в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 31 серпня 2005
року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 1 грудня 2005 року  скасувати, а справу направити до суду першої
інстанції для розгляду іншим суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                            Л.І. Григор'єва

Судді:                                                                       М.І. Балюк

В.М. Барсукова

В.І. Гуменюк

В.Г. Данчук