У Х В А Л А

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

21 лютого 2007 року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Яреми А.Г.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Охрімчук Л.І., Сеніна Ю.Л., Романюка Я.М., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, переведення прав і
обов'язків покупця, визнання права власності на частину будинку,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2004 року ОСОБА_1.
звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2., ОСОБА_3., ОСОБА_4. про визнання
договору дарування недійсним, переведення прав і обов'язків покупця, визнання
права власності на частину будинку.

Зазначала, що їй на праві власності
належить ¼
частина
домоволодіння            № АДРЕСА_1 у м.
Одесі.

Власником ¾ частин зазначеного домоволодіння до
18 листопада 2003 року була її сестра ОСОБА_4.

18 листопада 2003 року ОСОБА_4.
подарувала належну їй частину будинку ОСОБА_2.

Посилаючись на те, що зазначений
договір дарування приховував фактично укладений з ОСОБА_2. договір
купівлі-продажу ¾ частини
домоволодіння та був укладений з метою позбавити її переважного права на
покупку цієї частини, просила визнати цей договір удаваним, визнати, що
сторонами фактично укладений договір купівлі-продажу та перевести на неї права
і обов'язки покупця, оскільки вона має право привілейованої купівлі частки у
спільному майні, відповідно до вимог ст. 114 ЦК України (1963 року), а також
просила визнати недійсним договір дарування зазначеної частини домоволодіння,
укладений ОСОБА_2. та ОСОБА_3. 6 серпня 2004 року, оскільки цей договір також
порушує її права власності.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 23 грудня 2005 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 31 травня 2006, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені:
визнано удаваним договір дарування ¾ частини будинку № АДРЕСА_1 у м. Одесі, укладений між
ОСОБА_4. та ОСОБА_2. 18 листопада 2003 року й посвідчений Першою Одеською
державною нотаріальною конторою за № НОМЕР_1, визнано недійсним договір
дарування ¾
частини
зазначеного будинку, укладений 6 серпня 2004 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_3. й
посвідчений Сьмою Одеською державною нотаріальною конторою за № НОМЕР_2, на
ОСОБА_5. переведені права покупця ¾ частини будинку № АДРЕСА_1 у м. Одесі та визнано за нею
право власності на спірну частину будинку, з ОСОБА_1стягнуто на користь
ОСОБА_2. 111 100 грн., а також з ОСОБА_4. стягнуто державне мито у розмірі 535
грн., а з ОСОБА_2. - 543 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
ОСОБА_3. просять скасувати ухвалені у справі
судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому
засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що договір
дарування ¾
частини
домоволодіння №АДРЕСА_1 у м. Одесі, укладений 18 листопада 2003 року між
ОСОБА_4. та ОСОБА_2., є удаваним, оскільки приховував укладення договору
купівлі-продажу цієї частини будинку.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Судом Встановлено, що ОСОБА_4, на підставі договору дарування, посвідченого Сьомою
Одеською державною нотаріальною конторою                        22 листопада 1990 року,
належало ¾ частини домоволодіння №АДРЕСА_1 у м.
Одесі.

Власником ¼ частини зазначеного домоволодіння є ОСОБА_1. на підставі договору дарування, посвідченого Сьомою
Одеською державною нотаріальною конторою 4 січня 1994 року.

18 листопада 2003 року ОСОБА_6., діюча за дорученням                ОСОБА_4., подарувала ¾ частини зазначеного
домоволодіння         ОСОБА_2.

Договір дарування посвідчений Першою Одеською державною
нотаріальною конторою.

6 серпня 2004 року ОСОБА_2 уклав
договір дарування належної йому на праві власності частини домоволодіння з ОСОБА_3.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд на
підтвердження факту укладення сторонами договору купівлі-продажу спірної частини
домоволодіння, послався на показання свідків, факт придбання дочкою
відповідачки нового будинку та повідомлень агентства нерухомості про продаж
зазначеної частини будинку.

При цьому, суд не взяв до уваги, що відповідно до вимог
ст. 224 ЦК України (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передавати майно у
власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за
нього певну суму грошей.

За правилами ст. 153 ЦК України
(1963 року) договір вважається укладеним з моменту досягнення сторонами усіх
істотних умов.

Вирішуючи спір, суд усупереч
вимогам ст. 214 ЦПК України не з'ясував чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги позивачки, та чи дійсно, при укладенні угоди, сторони
досягли згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу.

Пославшись на показання свідків, як
доказ укладення сторонами договору купівлі-продажу, суд не звернув уваги на те,
що свідки висловили припущення про укладення такої угоди.

Не безспірним є висновок суду про
те, що укладення ОСОБА_7 договору дарування з ОСОБА_2. було не можливим,
оскільки вони не перебували у родинних стосунках, так як закон не обмежує
укладення такої угоди зі сторонніми особами.

Фактично у рішенні суду залишилося
без відповіді питання про досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов
укладення договору купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, що має
значення для правильного вирішення спору.

Разом з тим, переводячи на ОСОБА_5.
права і обов'язки покупця за договором купівлі-продажу, що приховувався угодою,
визнаною недійсною, і покладаючи на позивачку виплатити ОСОБА_2. 111 100 грн.
суд виходив з того, що свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що спірна частина
домоволодіння була продана саме за зазначену грошову суму та, що вона значно
вище тієї суми, яка зазначена в договорі дарування.

При цьому, суд не врахував роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 16
постанови від 28 квітня 1978 року N 3 “Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними” про те, що недійсність угоди може бути підтверджена
будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК України (1963 року) засобами доказування,
якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди,
укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути
встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних
діянь.

На зазначене не звернув уваги і
апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без зміни.

За таких обставин судові рішення не
можна визнати законними та обґрунтованими.

Враховуючи, що судами допущено
порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм
матеріального права, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду
України,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 23 грудня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 31 травня 2006 скасувати, а справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.Г. Ярема

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.І. Охрімчук

Ю.Л. Сенін

Я.М. Романюк