Справа № 22-ц - 1913/2007 р.                                                  Головуючий
приватної власності                                     Доповідач                 Луспеник Д.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2007 р.

Судова колегія
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в
складі:

головуючого -    судді Луспеника Д.Д.,

суддів             -                Яцини
В.Б., Швецової Л.А.,

при секретарі -                Шевченко О.Б.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова
від 30 січня 2007 р.

по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та
відшкодування моральної шкоди, третя особа - відділ опіки та піклування Червонозаводського
райвиконкому м. Харкова,

встановила:

У червні 2006
р. ОСОБА_6. звернулася до районного суду зі вказаним позовом.

З урахуванням
уточнених позовних вимог, позивач зазначала, що 25.04.2005 р. уклала з відповідачами договір купівлі-продажу
трикімнатної квартири АДРЕСА_1
м. Харкова, передавши їм при підписанні договору 157 500 грн. За умовами
договору відповідачі зобов'язалися протягом тижня звільнити та передати їй
квартиру, виписатись, проте до цих пір свої зобов'язання не виконали. Зазначені
дії відповідачів порушують її право власності на квартиру, тому просила усунути
перешкоди в користуванні квартирою шляхом виселення з неї відповідачів. Також
просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку завдану їй моральну шкоду
в розмірі 5 000 грн.,
зазначаючи, що більше року не може користуватися своєю власністю, що завдає їй
моральних страждань та нервових переживань.

В судовому
засіданні суду першої інстанції позивач та її представник позов підтримали,
відповідачі позов не визнали, зазначивши, що наміру продавати квартиру не мали,
між ними та позивачем мало місце боргове зобов'язання, так як позивачка
допомогла сплатити їх кредитний борг у сумі 8 000 доларів США,
звільнивши квартиру від застави, а загалом передала їм лише 24 000 доларів США при оцінці квартири
в 30 000 доларів США за договором
купівлі-продажу. Неповнолітнього попереднього власника квартири ОСОБА_5. у
процесі представляли її батьки. Представник відділу опіки та піклування просила
вирішити спір у відповідності до закону.

Рішенням
Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2007
р. позов ОСОБА_6. задоволений частково. Усунені перешкоди в користуванні
позивачкою спірною квартирою, з якої відповідачі виселені без надання іншого
жилого приміщення. У відшкодуванні моральної шкоди відмовлено.

2

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1., ОСОБА_2, ОСОБА_3., ОСОБА_4, ОСОБА_5. просять рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову через неправильне
застосування судом норм матеріального права.

При цьому
вказується, що судом не враховані інтереси неповнолітньої дитини ОСОБА_5, якій
на час вчинення угоди виповнилося лише 14
років, проте на укладання договору купівлі-продажу не було дозволу органу
опіки та піклування, що є порушенням ст. 32
ЦК України, та їй не придбане інше житло, а тому такий договір в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є
недійсним і суд повинен був визнати його недійсним та повернути сторони в
первісне становище.

Судова колегія,
заслухавши доповідь судді, пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її
задоволенні відмовити.

Відповідно до
ст. 308 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що
суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Не може бути
скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Задовольняючи
позов ОСОБА_6, районний суд виходив з того, що позивач, як власник квартири,
має право вимагати усунення перешкод у її користуванні, а відповідачі не
довели, що не мали наміру продавати квартиру та що отримали кошти за квартиру
не в повному обсязі.

Розглядаючи
спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює

Судом
встановлено, матеріалами справи підтверджується і сторонами не заперечується,
що згідно з договором купівлі-продажу від 25.04.2005
р. відповідачі, як власники, продали, а позивачка купила трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 м.
Харкова. Вказаний договір зареєстрований в БТ1 (а.с.4). Неповнолітня ОСОБА_5. (13.09.1990 р. народження),
як співвласник квартири, діяла за нотаріально посвідченою згодою батьків
ОСОБА_1. та ОСОБА_2 (а.с.65).

Відповідно до
умов договору продавці отримали при підписанні договору домовлену суму - 157 500 грн. (п.2.1) і
зобов'язалися до 1.07.2005
р. звільнити квартиру, виписатися з неї та передати покупцю, тобто
позивачці (п.3.1.1).

На даний час
відповідачі свого зобов'язання не виконали, посилаючись на те, що не мали
наміру продавати квартиру, не всю обумовлену суму за договором позивачка їм
сплатила та не було дозволу органу опіки та піклування на продаж квартири
неповнолітнім власником.

Відповідно до
ст. ст. 2, 4 Закону
України «Про власність» та ст. 317,
319 ЦК України власникові належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном і власник вчиняє ці дії на власний розсуд.

Держава
забезпечує захист права власності і згідно зі ст. 48 Закону України
"Про власність" та ст. 386
ЦК України захист права власності здійснюється судом, власник може вимагати
усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані
з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

з

З урахуванням
зазначених правових норм суд першої інстанції дійшов правильного висновку про
задоволення позову та усунення позивачеві, власнику, перешкод у користуванні
квартирою.

Доводи
відповідачів про те, що вони не мали наміру продавати квартиру та що не всю
оговорену договором суму за квартиру отримали спростовується нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу, за умовами якого продавці отримали всю
обумовлену ними вартість квартири ще при підписанні договору, факт
добровільного підписання цього договору вони не заперечували в судовому
засіданні (а.с.ЗО, 39,
59-60, 67-68), в правоохоронні органи щодо вчинення відносно них
неправомірних дій не зверталися. Відповідачі також не зверталися і до суду з
позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, тому їх
посилання в апеляційній скарзі на те, що суд зобов'язаний був визнати такий
договір недійсним та повернути сторони у первісне становище безпідставне, така
як суд не може вирішувати такі вимоги без звернення з ними до суду в силу
принципу диспозитивності процесу (ст. 11
ЦПК України).

При цьому судова
колегія зазначає непослідовність пояснень відповідачів, які постійно змінювали
суму, яку вони отримали саме за продаж квартири, а не в борг, визнаючи, що
давали різні пояснення, так як включали в цю суму і вартість погашеного
кредитного боргу та інші суми в рахунок оплати вартості квартири (а.с.60),
пояснювали, що готові звільнити квартиру при доплаті ще деякої суми, так як
вартість квартир на даний час значно збільшилась (а.с.60), просили відкладення
розгляду справи для укладення мирової угоди (а.с.ЗО), що вказує на те, що
договір-купівлі мав місце і вони його не оспорювали.

Крім того,
судова колегія звертає увагу на те, що посилання апеляційної скарги містить
лише одну підставу для скасування рішення суду, а саме вказівку на те, що при
продажі неповнолітнім власником квартири (
ОСОБА_5) не було дозволу органу опіки та піклування.

Проте дане
посилання є безпідставним, оскільки згідно зі ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним
чинності.

Відповідно до
ст. 32 ЦК України,
ст. 177 СК
України в редакції, що діяли на час укладення договору купівлі-продажу, не було
передбачено обов'язку батьків для дачі згоди на здійснення правочинів їх
неповнолітніми дітьми отримати згоду органу опіки та піклування. У зв'язку з
наведеним у нотаріуса не було права вимагати при посвідченні договору такого
дозволу органу опіки та піклування.

Зміни до ст. 32 ЦК та ст. 177 СК про те, що на
вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна крім нотаріально
посвідченої згоди батьків має бути також і дозвіл органу опіки ти піклування
внесені законом № 2620-IV
від 2.06.2005 р. та
набрали чинності 25.06.2005
p., тобто після укладення та підписання договору
купівлі-продажу квартири між сторонами, тому до уваги прийматись на можуть.

У разі, якщо
відповідачі мали намір додатково отримати дозвіл органу опіки та піклування на
відчуження майна неповнолітньою особою, так як на момент укладення такої угоди
законом не вимагалось наявності зазначеного дозволу, то саме вони повинні були
звернутись до органу опіки па піклування, а не перекладати такі дії в якості
відповідальності на добросовісного набувача майна, так як за положеннями ст. 13 ЦК України цивільні
права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного
законодавства і не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати
шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Доводи
відповідачів у засіданні суду апеляційної інстанції про те, що їм не було
роз'яснено право на пред'явлення зустрічного позову безпідставні, оскільки таке
право їм роз'яснювалось, зокрема, і під розпис в судовому засіданні (а.с. 66, 67). Тобто, суд
першої

інстанції створив для відповідачів всі умови для
змагального процесу, проте відповідачі зустрічного позову не пред'явили.

Таким чином,
судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не
дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.
ст. 303, 304, п.1 ч.І 307, 308, 315, 319 ЦПК
України, судова колегія судової палати,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішенця
Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 січня 2007
р. залишити без змін.

Ухвала
апеляційної інстанції набирає чинності негайно, однак може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 2
місяців із дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду України.