РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року серпня місяця „06" дня колегія суддів
судової палати у цивільних

справах Апеляційного суду Автономної Республіки Крим у
складі:

Головуючого, судді:
Курської А.Г.

Суддів:      Горбань
В.В.

Летягіної О.В.

При секретарі: Іванові O.K.,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в місті Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Автотранспортне санітарне
очищування" про визнання незаконним наказу про звільнення, зміну
формулювання звільнення, стягнення компенсації втрати частини заробітку,
стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Євпаторійського
міського суду Автономної Республіки Крим від 05 квітня 2007 року,

ВСТАНОВИЛА:

03 січня 2007 року ОСОБА_1
звернувся до суду з

позовом до Комунального
підприємства „Автотранспортне санітарне

очищування" про визнання
незаконним наказу про звільнення, зміну

формулювання звільнення, стягнення
компенсації втрати частини заробітку,

стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та відшкодування

моральної шкоди. Вимоги мотивовані
тим, що наказом від 23.10.2006 року він

був прийнятий на роботу на посаду
юриста Комунального підприємства

„Автотранспортне санітарне очищування"
з випробувальним строком на три

місяці. Він успішно виконував свою
роботу. 03.11.2006 року на підприємстві

змінився керівник. Оскільки з
затримкою заробітної плати він знаходився у

скрутному фінансовому становищі, то
звернувся до керівника з проханням

виплатити заробітну плату за
жовтень 2006 року, але керівник підприємства

відповів, що коштів на підприємстві
на виплату заробітної плати не має і

підприємство не потребує послуг
юриста, запропонував йому звільнитися з

роботи. 30 листопада 2006 року ОСОБА_1
написав заяву про звільнення за

угодою сторін з 14.12.2006 року,
заява була підписана директором і передана до

відділу кадрів. 14.12.2006 року
ОСОБА_1 звернувся до керівника з питання

виплати йому заробітної плати, але
йому було відмовлено, тоді він у письмовій

формі написав заяву про виплату
заробітної плати. В другій половині дня

14.12.2006 року позивач прийшов до
відділу кадрів і йому стало відомо, що його

звільнили не за згодою сторін, а за
ст. 28 КЗпП України як особу, що не

витримала випробувального строку.
Після чого з ним провели остаточний

розрахунок. Вважає, що його
звільнили неправомірно, з таким записом у

трудовій книжці він був позбавлений
можливості нормально працевлаштувася,

а також звернутися до фонду
загальнообов'язкового соціального страхування на

випадок безробіття у наступні три
місяці. Крім того, зазначає, що за увесь

період його роботи на підприємстві,
кошти йому своєчасно не виплачувалися,

тому він не міг добиратися до
роботи транспортом. Такі обставини

Справа №  22-ц-4346/2007 р

доставляли
йому та членам його
сім'ї душевних страждань і вимагали додаткових зусиль для організації свого
життя напередодні новорічних свят. Просить визнати наказ № 247-к від 14.12.2006
року про його звільнення за ст. 28 КЗпП України незаконним, зобов'язати
керівника Комунального підприємства „Автотранспортне санітарне очищування"
змінити формулювання звільнення на звільнення за згодою сторін, стягнути на
його користь 22 грн. 82 коп. компенсації втрати частини заробітку, стягнути на
його користь 680 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також
2000 грн. компенсації за спричинену моральну шкоду.

Рішенням
Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 05.04.2007 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про
задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального і
процесуального права, на неповне з'ясування обставин, які мають суттєве
значення для розгляду справи, на невідповідність висновків суду фактичним
обставинам справи.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних
підстав.

При апеляційному
перегляді справи встановлено, що згідно з наказом № 206-к від 23.10.2006 року
ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у КП «Автотранспортне санітарне очищування» на
посаду юриста з випробувальним строком на три місяці. 14.12.2006 року позивач
був звільнений з роботи з посади юриста за статтею 28 КЗпП України, як такий,
що не витримав випробувального строку.

Ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із
необґрунтованості позовних вимог та їх безпідставності. При цьому визнав
встановленим, що право позивача не порушено і захисту на підставі норм КЗпП не
підлягає.

Проте з такими
висновками суду погодитися не можна, оскільки вони зроблені з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до
вимог ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене
угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі,
яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі
про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється
законодавство про працю.

Згідно з п. 1
ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою для розірвання
трудового договору.

Дана угода
сторін про звільнення, відрізняється від розірвання трудового договору з
ініціативи працівника і з ініціативи адміністрації тим, що в цьому разі
потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових
відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерно й те, що
волевиявлення з боку адміністрації може виходити лише від тих осіб, які
безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти.

З матеріалів справи убачається, що
28.11.2006 року позивач звернувся до директора КП «Автотранспортне санітарне
очищування» з заявою про звільнення. Зі змісту заяви слідує, що позивач просив
про звільнення за погодженням  сторін
з   14.12.2006 року.  У день прийняття заяви директор

підприємства
наклав резолюцію про згоду на таке звільнення і видання наказу (а.с. 23).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в
п. 8 постанови № 9 від 06 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами
трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства,
установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового
договору за п. 1ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції фактично не взяв до уваги даних
роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду та вимог п. 1 ст. 36 КЗпП України,
якими передбачено, що при домовленості сторін трудового договору про розірвання
договору за погодженням сторін, анулювання такої домовленості може мати місце
лише при взаємній згоді про це власника і працівника.

Як убачається з матеріалів справи, що після домовленості сторін про
припинення трудового договору за погодженням сторін з 14.12.2006 року,
відповідач без з'ясування згоди на це працівника в односторонньому порядку
провів анулювання такої домовленості і видав наказ про звільненняОСОБА_1 з
інших підстав за результатами випробування з посиланням на ст. 28 КЗпП України.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги вищенаведені
обставини та дійшов помилкового висновку, що між позивачем і відповідачем
фактично не був укладений трудовий договір, тому до цих правовідносин не можна
застосовувати правила п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Виходячи з наведеного та встановивши, що відповідач не мав права на
розірвання трудового договору за результатами випробування при наявності
домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін (за п. 1 ст. 36
КЗпП), колегія суддів дійшла висновку про незаконність такого звільнення і
вважає, що достатньо доказів для визнання наказу директора КП «Автотранспортне
санітарне очищування» в частині визнання формулювання причин звільнення за
результатами випробування незаконним та визнає за необхідне змінити
формулювання підстав припинення трудового договору зі ст. 28 КЗпП України на п.
1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін).

Згідно з частиною 3 статті 235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання
причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника,
орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому
середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах,
передбачених частиною другою цієї статті.

Зі змісту трудової книжки позивача вбачається, що після його звільнення
14.12.2006 року, він 26.01.2007 року працевлаштувався на іншу роботу і проходив
службу в органах Державного департаменту України з питань виконання покарань
(а.с. 71).

Приймаючи до уваги, що позивач після звільнення фактично
в межах

трохи більш ніж одного місяця працевлаштувався та не
надав доказів про те, що

неправильне формулювання причини звільнення в трудовій
книжці

перешкоджало його працевлаштуванню, колегія суддів дійшла
висновку щодо

відсутності підстав для стягнення на користь позивача
середнього заробітку за

час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в
задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачем не порушено законних прав позивача, тому
відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до
роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови № 4 від 31
березня 1995 року (зі змінами та доповненнями від 25 травня 2001 року № 3) «Про
судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам
необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України при наявності
порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових
зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди
покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми
власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При апеляційному
перегляді даного питання встановлено порушення прав позивача щодо правильного
формулювання причин звільнення та своєчасної виплати заробітної плати за час
його роботи.

Але стягнення
2000 грн. моральної шкоди буде надмірним, оскільки дії пов'язані з несвоєчасною
виплатою заробітної плати та формулюванням причин звільнення і незручності у
зв'язку з цим мали місце недовгий час і порушене право позивача було захищене.

У зв'язку з цим,
колегія суддів вважає за необхідне застосувати норми Конвенції про захист прав
людини та основних свобод (далі Конвенція), а також рішення Європейського Суду
з прав людини у справі «ОСОБА_2
проти Люксембурга» (2001), яке більш змістовно розкриває поняття
справедливості сатисфакції (ст. 41 Конвенції).

Враховуючи, що
Конвенція є частиною національного законодавства, а відповідне рішення є
прецедентним, тому можливо посилання на дане рішення як на джерело права.
Зокрема, у вищезазначеному рішенні «ОСОБА_2
проти Люксембурга» (2001) при визначенні розміру моральної (немайнової)
шкоди Європейський Суд використав принцип, згідно якого сам факт визнання
порушеного права являється достатнім для справедливої сатисфакції.

За таких
обставин, оскільки колегією суддів визнано факт порушення прав позивача при
звільненні, а що стосується несвоєчасної виплати заробітної плати, то це право
позивача було поновлено самим відповідачем при звільненні, і це є достатнім для
відмови в позові про відшкодування моральної шкоди в грошовому виразі, оскільки
діюче законодавство передбачає і інші форми для задоволення таких вимог.

Оскільки рішення
суду ухвалено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає
необхідним на підстав п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1.

Що стосується рішення суду в
частині відмови в задоволенні позову про стягнення компенсації за несвоєчасну
виплату заробітної плати, то колегія суддів погоджується з висновком суду про
необґрунтованість вимог. При цьому суд першої інстанції правильно визнав
встановленим виплату даної компенсації при звільненні позивача, що
підтверджується розрахунковим листком (а.с. 34).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної
або відхиленої частини вимог.

Згідно з правилами ч. 3 ст. 81 ЦПК України не підлягають оплаті при
зверненні до суду і покладаються на сторони після розгляду справи витрати на
інформаційно-технічне забезпечення у справах про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь
держави у розмірі 8 грн. 50 коп. та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 7 грн. 50 коп.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 303, 307, 308, 309, 314, 316
Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від
05.04.2007 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання наказу про
звільнення, зміну формулювання причини звільнення, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу і про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати наказ № 247-к від 14 грудня 2006 року в
частині підстав звільнення ОСОБА_1 за ст. 28 КЗпП України. Змінити причини
формулювання звільнення ОСОБА_1 і вважити його звільненим з посади юриста 1
категорії з 14 грудня 2006 року за п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін).

В іншій частині
позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Автотранспортне санітарне очищування»
на користь держави судовий збір у сумі 8 грн. 50 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Автотранспортне санітарне очищування»
витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 7 грн. 50
коп. на рахунок 0002, одержувач - держбюджет м. Сімферополя, код
бюджетної класифікації доходів 22050000, код ЄДРПОУ -34740405, банк - ГУ Держказначейства
України в АРК, МФО 824026.

В решті це ж
рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його
проголошення.

Рішення може бути оскаржено
протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду
касаційної інстанції.