Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-1602/07                                     Головуючий
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2007 року                                                                                      м.
Запоріжжя

Колегія
судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:                                               Приймака
В.М.

Суддів:                                                          Подліянової
Г.С.

Осоцького І.І.

При секретарі:                                               Батарейній
О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від "22"
грудня 2006 року по
справі за позовом ОСОБА_1до ВАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення
заборгованості компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006
р. ОСОБА_1. звернувся до суду з позовом, згодом уточненим, до ВАТ
«Запоріжтрансформатор», в якому вказав, що з 1985 р. працює у відповідача. За період з 09.04.2001 р. по
01.01.2003р. позивачу не було надано щорічної тарифної відпустки, яку повинні
були надати у травні 2002р., але не надали у зв'язку з незаконним звільненням
його 27.04.2002р. за ч.3 ст.40 КЗпП України (16.09.2003р. був поновлений на
роботі на підставі рішення суду). У грудні 2003р. позивачу було надано
відпустку тільки за попередні 11
місяців 2003р. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з
відповідача компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2001-2002 роки
тривалітю35 днів, виходячи з середнього заробітку - 48 грн. 84 коп. - в сумі
1709 грн.40 коп. В 2006р. позивачу було надано щорічну відпустку після
повторного звільнення та поновлення на роботі 01.06.2006 з 05.07.2006р.по 01.08.2006р. тривалістю 28 календарних
днів. 04.07.2006р. йому було видано готівкою 460 грн., 11.07.2006р.
- 286 грн., а
всього 746 грн.
Позивач вважав це незаконним та просив суд стягнути з відповідача 382 грн. 21 коп. -недоплату
компенсації за невикористану відпустку в сумі 1128 грн. 21
коп. Крім того, просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі
2000грн. Уточнивши свої вимоги позивач просив суд стягнути з відповідача
недодані йому дні відпустки за 2002р. -
2006р.,

2

компенсацію
в сумі: за 2002р.- 1791 грн. 65 коп., за
2003-2006рр. - 2502 грн. 82 коп., а також
недоплачену компенсацію за 2006
р. у сумі 407 грн. 69 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2006 р. у задоволені
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати рішення
суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та
процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, доводи
скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч. 1
ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст..
308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду першої інстанції з одних лише формальних
міркувань.

Відповідно до вимог ст..
303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції
виходив з того, що при звільненні позивача, 27.04.2002 року за ч. 3 ст. 40
КЗпП України йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку
тривалістю 38 днів за
період роботи з 09.04.2001
року по 27.04.2002року, тому підстав повторно виплачувати компенсацію
позивачу за невикористану щорічну відпустку за 2002 рік, не має. Зменшуючи тривалість відпусток до 28 календарних днів
суд вважає, що відповідач діяв відповідно до колективного договору, а також ст.. 8 Закону України
„Про відпустки" від 15.11.1996
року. Оплата відпусток була також розрахована у відповідності з вимогами п.
2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою кабінету
Міністрів України № 100 від 08.02. 1995 року.

З таким висновком суду першої інстанції можна погодитися,
оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи убачається, що позивач працює на ВАТ
„Запоріжтрансформатор" на посаді майстра цеха термовакуумної обробки з 05.06.1990 року.

При його звільненні з підприємства в 2002 році за ч. З ст.
40 КЗпП України
йому була виплачена компенсація за невикористану відпустку тривалістю 38 днів за період з
09.04.2001 року по 27.04.2002 року, про що
свідчить копія приказу
про припинення трудового договору від 27.04.
2002 року та копія табуляграми за квітень 2002
року (а.с а.с.39.30).

Відповідно до ст..
47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день
звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з
ним розрахунок у строки зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому
копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до ст..
83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст..
3 закону України „ Про
відпустки" від 15.11.1996
року ( з
подальшими змінами) за бажанням працівника у разі його звільнення ( крім звільнення
за

3

порушення трудової дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним звільненням.

Таким чином, при звільненні позивача 27.04.200 року за ч.3 ст. 40 КЗпП України
відповідач діяв згідно з вимогами зазначеного законодавства.

Відповідно до ст..
5 Закону України „ Про
відпустки" від 15.11.96
року ( з
подальшими змінами) тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими
законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та
графіків роботи розраховується в календарних днях.

Відповідно до ст..
8 зазначеного Закону щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці
надається:

1)
окремим категоріям працівників, робота яких пов'язана з
підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або в особливих
природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для
здоров'я. - тривалістю
до 35 календарних
днів за Списками виробництв, робіт, професій і посад, затвердженим Кабінетом
Міністрів України;

2)
працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів
згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором,
угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за
особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором
залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Посада майстра цеха
термовакуумної обробки відноситься до категорії працівників з ненормованим
робочим днем (а.с 9.10).

З 15.12.2003
року по 16.01.2004 року
позивачу була надана відпустка тривалістю 31
календарний день, з 12.05.2004
року по 09.06.2004 року - 28 календарних
днів, з 12.05.2005 року по 15.06.2005 року - 28 календарних
днів, з 05.07. 2006 року по 01.08.2006 року - 28 календарних днів
(ах.а.с. 38, 47). Кількість
днів додаткової відпустки зменшилась у зв'язку із зменшенням її у колективному
договорі, що відповідає ст. 8
вищезазначеного Закону.

Оплата за щорічну відпустку позивача за 2006 рік нарахована у
відповідності з вимогами п. 2
Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02. 1995 року. А також правильність
цього розрахунку підтвердила в судовому засіданні спеціаліст ОСОБА_2

Позивач в судовому засіданні не надав доказів, на
підтвердження не правомірно розрахованої оплати відпустки відповідачем.

Отже за таких обставин, суд першої інстанції правильно
встановив правовідносини, які склалися між учасниками справи, дав їм належну
правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх
оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального і
процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне
вирішення.

Таким чином, судова колегія приходить до переконання, що
доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої
інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в апеляційній
скарзі, і яку він вважає такою, що є єдиною вірною та єдиною можливою.

Керуючись
ст.ст. 303,307,308,313,314,315,317
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від "22" грудня 2006 року по цій
справі залишити без змін.

4

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена
до Верховного Суду України протягом двох місяців.