Справа №2-18
РІШЕННЯ .    ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2007 рік                                                                                   м.Василівка

Василівський
районний суд у складі:

Головуючого судді                                             Степаненко Ю. А.

При секретарі                                                       Васюковой М. А.

Розглянувши
цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до
Приватного підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання звільнення та стягнення
заборгованості та зустрічним позовом: Приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
про стягнення вартості товаро-матеріальних цінностей,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в
уточненій позовній заяві вказує, що 01 лютого 2005 року вона була направлена
Василівською районною службою центру зайнятості населення на роботу до
відповідача - ПП ОСОБА_2
у ТК "Дніпро" м. Василівка на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1. Цього ж дня було
підписано відповідну трудову угоду НОМЕР_1 на невизначений
термін між нею та відповідачем й зареєстровано центром зайнятості.22 грудня 2005р.
вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, в якій просила звільнити
її з 22 грудня 2005р., зазначивши поважну причину, а саме: ситуація, пов'язана
з безпідставним звинуваченням її в крадіжці грошових коштів. Заява була подана
нею через працівника відповідача -завідуючого торгівельним відділом ОСОБА_3. Ще
один екземпляр заяви вона направила поштою на домашню адресу відповідача, яку
відповідач отримала 23 грудня 2005р.Але вказану заяву не було підписано,
відповідного наказу про звільнення у встановлений строк - 22.12.2005 р. також
не було видано, оскільки саме в цей день відповідачка повинна була вирішити
питання щодо поданої нею заяви про звільнення за власним бажанням, видати
належним чином оформлену трудову книжку та провести повний
розрахунок.29.12.2005 р. вона отримала письмове повідомлення відповідача у
якому вказувалося про те, що заяву про звільнення буде "відхилено".
Крім того, у даному листі відповідач зазначила про її відсторонення від роботи
на невизначений строк у зв"язку з наявністю заборгованості, про що
повідомлялось 21.12.2005р. в усній формі.10.02.2006р., тобто у день отримання
трудової книжки, позивачка з'ясувала, що відповідачем зроблено відмітку про те,
що вона звільнена з роботи за п.2 ст. 41 КЗпП України - "втрата довіри з
боку власника". Крім того, на її адресу відповідачем було направлено
відповідний наказ від 01.02.2006р. 10.02.2006 р. відповідачем також було надіслано листа від 01.02.2006р., згідно якого їй
пропонувалося прийти за місцем роботи для проведення розрахунків по
заробітній платі, а також сплаті інших платежів. 11.02.2006 р. за касовим
ордером відповідачем було сплачено 574,23 грн. заробітної плати.Позивачка
вважає дії відповідача незаконними та такими, що грубо порушують її права та
законні інтереси, звільнення проведено з суттєвими порушеннями вимог чинного
законодавства.

Так, відповідно до ст. 46 КЗпП України перелічені випадки
при яких допускається відсторонення працівників ві  роботи власником       або уповноваженим ним органом. Дана норма не
передбачає наявності заборгованості, як умови, щодо відсторонення
працівника. Таким чином, у відповідача виникає обов'язок по сплаті належного їй середнього заробітку за весь час
вимушеного прогулу .Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України відповідач
був зобов'язаний в день звільнення видати їй належно оформлену трудову книжку і
провести розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу; у день
звільнення видати копію наказу про звільнення з роботи. Дані вимоги

закону також було порушено відповідачем.

Крім того, звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41
КЗпП) може бути обгрунтованим, у випадку якщо працівник, який безпосередньо
обслуговує грошові     або   товарні
цінності     (зайнятий їх прийманням,
зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або
необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави
для втрати до нього довір'я. Під час її праці у відповідача з боку останньої не
було застосовано жодного дисциплінарного стягнення відносно неналежного
виконання нею трудових обов"язків. Крім того, договори про матеріаідьну
відповідальність не укладалися, отримання ТМЦ під звіт нею не здійснювалося.
Відповідач не провів жодних передбачених законодавством заходів з встановлення
винних осіб, які, на його думку, допустили нестачу або розкрадання грошових
коштів. Також залишилося невідомим, які порушення були допущені нею, що
призвели до наслідків, про які зазначав відповідач, в чому саме полягала її"
провина.За статтею 49 КЗпП України відповідач був зобов'язаний видати на її
вимогу довідку про роботу на даному підприємстві, із зазначенням спеціальності,
кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.29.12.2005 р. вона
звернулася з письмовою заявою до відповідача про необхідність видачі довідки
про розмір заборгованості з належної їй заробітної плати, довідку про розмір
належних виплат за невикористану відпустку, довідку про розмір середньої
заробітної плати.Однак відповідач не виконав даних законних вимог , тому
26.01.2006 р. та 17.02.2006р. вона звернулася до Прокуратури Василівського
району з відповідними скаргами на
бездіяльність ПП ОСОБА_2 Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі судом. При винесенні рішення про поновлення на роботі суд
одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.Згідно ч.З ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання
причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному
законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення
у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. У зв"язку з тривалими протиправними
діями відповідача, продовженням порушень до цього часу рішення щодо її
звільнення за власним бажанням не змінилося. Крім того, у зв"язку з тією
обставиною, що з боку відповідача було, крім зазначених у наданому позові,
додатково порушено її законні права, завдано ще більшої шкоди, розмір
компенсації за завдану моральну шкоду складає 20000 (двадцять тисяч) гривень.Після
отримання від відповідача наказу про звільнення з формулюванням причин - втрата
довіри з боку власника у неї погіршився фізичний стан, погіршилися відносини в
родині. Крім того, зроблений запис не дає їй можливості подальшого
безперешкодного працевлаштування.

Позивачка
просить суд : визнати її звільнення згідно наказу від 01.02.2006 р. за п. 2 ст.
41 КЗпП України незаконним; змінити формулювання причини її звільнення із
"звільнена за п. 2 ст. 41 КЗпП України
(втрата довіри з боку власника)" на "звільнена за власним бажанням
згідно ст. 38 КЗпП України", і
дату звільнення з "01 лютого 2006 року" на дату вирішення справи в
суді; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час
вимушеного прогулу в сумі 1848,75 грн. 50 коп.; стягнути з відповідача на її
користь компенсацію за невикористану відпустку
в сумі 177 гр. 13 коп.; стягнути з відповідача на її користь заборгованість з
заробітної плати в сумі 1980 грн. 08 коп.; стягнути з відповідача на її
користь компенсацію за спричинену моральну
шкоду в розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що протягом перебування відповідачки в трудових
правовідносинах з нею (з 01.02.2005р по 01.02.2006р -згідно трудовому
договору від 01.02.2005р.), за відповідачкою неодноразово виявлялись факти
недостачі товару. Недостача документувалося шляхом складення актів прийому
-передачі товару за зміну. Акти складалися у присутності передаючого зміну
співробітника, приймаючого зміну
співробітника, а також у присутності її, як власника товару.

У неї є документальне підтвердження недостачі товару, яка числиться за
відповідачкою у розмірі 1182 (одна тисяча сто вісімдесят дві) грн. 00
коп.

Наведена сума недостачі підтверджується Актом прийому - передачі товару по
зміні від 29.07.2005р., а також розпискою, яка написана відповідачкою
30.07.2005р. власноручно.

Згідно з п.5 ч.І ст. 134 КЗпП України, за шкоду, завдану працівником
внаслідок недостачі продукції, працівник несе повну
матеріальну відповідальність. Частиною 3 ст. 136 КЗпП України передбачено порядок відшкодування завданого працівником шкоди -
подання позовної заяви до суду.

Позивачка просить суд : стягнути з відповідачки на її користь вартість
майна якого не вистачає (недостача), у розмірі
1182 (одна тисяча сто вісімдесят дві) грн. 00 коп.; суму судових витрат по
оплаті державного мита у розмірі 51,00 грн., по оплаті інформаційно -технічного
забезпечення судового процесу у розмірі 30,00 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала з
підстав, викладених у позові.

Крім того, вона пояснила, що з 22.12.2005 року, тобто з дати написання нею
заяви про звільнення, вона не виходила на
роботу, так як вважала, що її буде звільнено. Крім того, вона була відсторонена від виконання обов"язків з 21.12.2005 року. Також
вона підтвердила факт, що були випадки, коли вона
брала в касі гроші без дозволу ОСОБА_2 але мала намір їх повернути. З цього
приводу одного разу вона писала розписку, яка є в матеріалах справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4. також позовні вимоги підтримав з підстав,
викладених у позові.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 свої позовні вимоги шдтримала з
підстав, викладених у позові.

Представник ОСОБА_2 в особі ОСОБА_5. також позовні вимоги підтримав з підстав,
викладених у позові.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала, пояснивши, що, 01.02.2005 року ОСОБА_1 дійсно була прийнята на
роботу до неї. Спочатку вона добре працювала, але згодом почала
запізнюватися на роботу. В липні 2005 року у відділі пропали гроші. ОСОБА_1
визнала, що брала гроші з каси, так як вона збиралася поїхати на море і їй не
вистачало грошей на відпочинок. Після цього інциденту до неї підходили продавці та говорили, що відмовляються працювати разом з
ОСОБА_1 В листопаді 2005 року ОСОБА_1 взяла з каси 425 грн. без її дозволу та
просила продавця не проводити цю суму. Гроші, як вона потім пояснила,
вона брала для поїздки в м.Київ у власних справах. 19.12.2005 року в касі знову
зникли гроші. 21.12.2005 року вона усунула ОСОБА_1 від виконання обов"язків і з цей же день ОСОБА_1 та її батько були
повідомлені про її рішення. А також вони в цей же день отримали
довідку про заробітну плату ОСОБА_1. 23.12.2005 року вона отримала від ОСОБА_1 заяву про звільнення за власним бажанням. Вона
подзвонила до ОСОБА_1 з цього приводу, але батьки відповіли, щоб вона більше
ніколи не дзвонила.

Крім того, як зазначає гр.ОСОБА_1, вона не вважала себе
ІНФОРМАЦІЯ_2 відділу в

Універмазі, а обіймала іншу посаду. Але це суперечить по-перше,
матеріалам справи, по-друге, колу обов'язків позивача, які вона
виконувала протягом перебування у трудових правовідносинах. Так, на
підтвердження цього, вона звертає увагу Суду до титульного аркушу медичної картки ОСОБА_1 де вказано: «Універмаг,
ІНФОРМАЦІЯ_2». Тобто ОСОБА_1 , обіймаючи фактично посаду ІНФОРМАЦІЯ_2, та
виконуючи при цьому відповідні
трудові функції ІНФОРМАЦІЯ_2, наводить у позові данні, що не відповідають дійсності. Крім того, пояснення гр.ОСОБА_1 щодо
вимагання розписок з робітників не находять
свого підтвердження та не відповідають наявним у справі матеріалам. Вона, як приватний
підприємець та роботодавець, усвідомлювала не завжди наявну платіжноспроможність робітників, які перебувають з
нею у трудових правовідносинах, внаслідок їх молодого віку. Тому, коли у відділі
виявлялася нестача грошових коштів, вона кожного разу доповідала про це батькам своїх працівників, не заявляючи
при цьому до органів внутрішніх справ. її дії щодо повідомлення батьків
грунтувалися (як раніше, так й зараз) на бажанні уникнути конфліктних ситуацій,
на бажанні захисту свого права (у тому числі порушеного гр.ОСОБА_1) іншими,
законодавчо установленими засобами, без застосування кримінального судочинства.
Незважаючи на встановлений ст. 38 КЗпП України обов'язок працівника попередити
роботодавця про свій намір припинити дію трудового договору за два тижні,
гр.ОСОБА_1 залишила своє робоче місце 22 грудня 2005 року, не повідомивши її
про поважні для цього підстави. Фактично, гр.ОСОБА_1 зникла з робочого місця
разом з більшістю адміністративних паперів, котрі раніше були у її відіяі.
Однак, не зважаючи на це, вона не скористалася своїм правом звільнити
гр.ОСОБА_1 з посади за прогули без поважних причин, оскільки турбувалася за неї
як за молодого спеціаліста.

Намагаючись як
-небудь встановити з гр.ОСОБА_1 зв'язок, вона залишала за нею робоче місце, в надії що вона все ж з'явиться на
роботі та це дозволить уникнути конфлікту.

Крім того, з 02
січня 2006 року до 05 лютого 2006 року включно, добратися на машині із міста
Запоріжжя до міста Василівка було дуже небезпечно, дивлячись на несприятливі
погодні умови на дорозі. Однак вона все ж таки приїхала 02 лютого 2006 року до
Василівки, ризикуючи власним життям, котре потрібно її дитині і родині в
цілому, тільки з однією метою - встановити зв'язок з гр.ОСОБА_1, як людиною,
яка перебувала з нею у трудових правовідносинах. Після невдалої спроби знайти
ОСОБА_1, вона вимушена була звернутися до Центру зайнятості у Василівському
р-ні.

Після розірвання
договору вона відправила на адресу ОСОБА_1 листа з проханням з'явитися на
робочому місці з метою проведення взаєморозрахунку по заробітної платі та
заборгованості по нестачі. У відповідь, вона отримала копію ніяким чином не
обґрунтованої позовної заяви від гр. ОСОБА_1, в якій ОСОБА_1), безпідставно
звинувачувала її у порушенні її прав.

11.02.2006 року
ОСОБА_1 отримала 574,23 грн., які складаються з : заробітньої плати за січень
2006 року, компенсації за невикористані дні відпустки та індексації, за період
роботи з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року, копія косового ордеру, а також
довідки, є в матеріалах справи.

Представник
ОСОБА_2 в особі ОСОБА_5. позовні вимоги ОСОБА_1 також не визнав, посилаючись на
їх безпідставність.

В судовому
засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, пояснивши, що пред'явлені
позовні вимоги не підтверджуються жодним доказом, не грунтуються на законі, а
також не відповідають фактичним обставинам, оскільки у позовній заяві позивачка
зазначає, що під час її (ОСОБА_1) трудової діяльності у позивачки за нею
неодноразово виявлялися факти нестачі товару. Нестача документувалася актами
прийому -передачі товару за зміну.

Також було
зазначено, що станом на 10.04.2006 р.
у позивача є документальне підтвердження нестачі товару на суму 1182,00 грн.,
яка числиться за нею (розписка, акт прийому-передачі товару).

Позивачем, в
обгрунтування законності вимог зроблені посилання на положення п.5 ч.І ст. 134
КЗпП України.

Однак, зважаючи
на наявні вимоги закону щодо порядку виявлення нестач ТМЦ, оформлення та
обчислення завданих збитків, підстав стягнення шкоди, позовні вимоги є
надуманими й такими, що не можуть підлягати задоволенню.

Так, відповідно
до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених
статтею 130 цього Кодексу.

За ч.1 ст. 130
КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

Згідно трудового договору від 01 лютого 2005 року вона
працювала у ПП ОСОБА_2 на посаді ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня звільнення.

Даною угодою було встановлено для неї, як працівника, виконання слідуючих
обов'язків: своєчасне внесення змін у базу даних
згідно реального руху ТМЦ по відділу; щоденне формування касової звітності;
заповнення й видача первинних паперів (рахунок, накладна, акт
прийому-передачі); оформлення й погоджене підписання інших паперів (як офіційно
довірена особа за дорученням №), які необхідні для
врегулювання правових аспектів відносин між роботодавцем і його
торговельними партнерами; повинен дотримувати правил охорони праці.

Таким чином, до її трудових функцій не входив обов'язок щодо прийняття ТМЦ
для реалізації, проведення операцій з грошовими коштами тощо.

Будь-яких порушень трудової дисципліни з її боку роботодавцем не виявлено, відповідних наказів про застосування до неї
дисциплінарних стягнень не видавалось.

За ч.2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної
відповідальності права і законні

інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму

дійсну
шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови,

коли    така    шкода
заподіяна підприємству,
установі,           організації
винними

протиправними   діями (бездіяльністю)    працівника.

Тобто  питання      про
покладання      на                    працівника  матеріальної

відповідальності може ставитися тільки при наявності його відповідальності
за прямий дійсний збиток, який було
встановлено у передбаченому законодавством порядку.

Позивачем не було зазначено, якими саме винними діями було заподіяно шкоду,
чим взагалі підтверджується розмір зазначеної ним нестачі.

Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству,
установі, організації шкоди визначається за
фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних
цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У порушення вищенаведених вимог позивачем не було надано відповідних
належних доказів на підтвердження розміру заподіяної шкоди.

Надана позивачем розписка про повернення заборгованості в сумі 1182,00 грн.
не може підтверджувати у встановлений
законом спосіб наявність або відсутність недостачі ТМЦ, яка сталася з її вини під час виконання трудових обов'язків. Крім того,
даного роду документи ОСОБА_2 без проведення
передбачених заходів щодо виявлення винних осіб та обставин виникнення недостач, зобов'язувала підписувати всіх своїх
працівників під умовою звільнення з роботи.

Пред'явлений ОСОБА_2 акт прийому - передачі товару за зміною також не може бути
належним доказом наявності недостачі саме з її вини.

Крім того, у даному акті вказана сума 425 грн., у той час як ОСОБА_2 оцінює
позовні вимоги на суму 1182,00 грн.

Слід зазначити, що з приводу недостач (крадіжок) ТМЦ у ПП ОСОБА_2 Василівським РВ УМВС у Запорізькій області було проведено
відповідну перевірку за результатами якої не було встановлено факту наявності її
вини.

Будь-які матеріали інвентаризації, акти ревізії та облікові документи, акти
й інші документи про недостачу позивачем
не виготовлялись й відповідно з цієї причини не було надано суду.

Доказів про її винне порушення обов'язків за трудовим договором і наявність
причинного зв'язку між її протиправною
поведінкою і шкодою, яка наступила не надано з причин їх відсутності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4. позовні вимоги також не визнав, посилаючись на їх
безпідставність.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_6. пояснила, що працює продавцем-консультантом у ПП ОСОБА_2 Приблизно в
листопаді 2005 року у неї з каси зникло 100 грн.
ОСОБА_1 сказала, що це вона взяла гроші, які поверне, але щоб вона нічого не говорила ОСОБА_2 Але ОСОБА_1 гроші не повернула і тоді
вона розповіла про цей факт ОСОБА_2 Потім в листопаді 2005 року ОСОБА_1 взяла з
каси 50 грн. сказавши, щоб вона записала їх за дві карточки поповнення
рахунку на мобільному телефоні, а згодом ще
300 грн. і сказала записати їх на 12 карточек, а також взяла карточку поповнення рахунку телефона на 100 грн. Ці
гроші вона не повернула.

В судовому
засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що працює продавцем-консультантом у ПП
ОСОБА_2. В кінці робочого дня ОСОБА_1 забирала касу , робила касовий звіт.
Одного разу був випадок, коли чоловік купив у нього дві карточки на поповнення
рахунку мобільного телефона
по 25 грн. за одну, він віддав гроші ОСОБА_1, але в касу вони так і не
надійшли. Це повторювалося ще декілька разів, а потім він сам став опечатувати
касу. Також був випадок, коли у відділі пропали кошти, підозрювали, що це
зробила ОСОБА_1 Пізніше ОСОБА_1.
сказала, що це вона взяла гроші.

В судовому
засіданні свідок ОСОБА_7
пояснив, що працював продавцем-консультантом у ПП ОСОБА_2 Під час роботи
були недостачі коштів, але причину цьому, він не знає.

В матеріалах
справи є письмові пояснення ОСОБА_8, які суд не може прийняти до уваги,
оскільки всі докази по справі повинні судом досліджуватися безпосередньо. Крім
того, ці пояснення не завірені належним чином.

Суд, вислухавши
пояснення участників процесу, дослідивши матеріали справи та відмовний матеріал № 30, повно та всебічно
з"ясувавши обставини справи, на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень, розглянувши надані докази, оцінивши їх
належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний
зв"язок у сукупності, вважає, що і позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню, а позовні вимоги ПП ОСОБА_2 не підлягають задоволенню у
повному обсязі, на підставі слудуючого:

Як було
встановлено в судовому засіданні і як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2-є
фізичною особою - підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну
реєстрацію, копія якого є в матеріалах справи.

01.02.2005 року
між ПП ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_1, з другої сторони, було укладено
трудовий договір НОМЕР_1, копія якого є в матеріалах справи. Відповідно до
цього договору, ОСОБА_1 була прийнята на роботу за посадою-
"ІНФОРМАЦІЯ_1". Договір було укладено безстроково. В договорі
передбачено обов"язки працівника. Договір підписано сторонами та зареєстровано
у Василівському районному центрі зайнятості 01.02.2005 року за НОМЕР_2.

Відповідно до
п.10 Договору, якщо одна із сторін приймає рішення про припинення дії стосунків
по Договору, вона має повідомити іншу сторону не пізніше ніж за два тижня.

25.01.2005 року
ОСОБА_2 видала наказ, копія якого є в матеріалах справи, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнята на роботу на
посаду оператора.

31.09.2005 року
ОСОБА_2 видала наказ, копія якого є в матеріалах справи, відповідно до якого
ОСОБА_1 призначена виконуючою обов"язки завідуючого відділами
комп"ютерної техніки та мобільного зв"язку.

29.07.2005 року
було складено Акт прийому-передачі товарів за зміною, копія якого є в
матеріалах справи, відповідно до якого вказана нестача товарів в сумі 425 грн.,
а особа, яка передавала товар-ОСОБА_1

30.07.2005 року,
ОСОБА_1 було написано розписку, копія якої є в матеріалах справи, відповідно до якої вона визнає заборгованість
перед ОСОБА_2 в сумі 1182 грн.

21.12.2005 року
ОСОБА_2 видала наказ, копія якого є в матеріалах справи, відповідно до якого
відсторонила ОСОБА_1 від виконання покладених на неї обов'язків.

22.12.2005 року
ОСОБА_1 написала заяву, копія якої є в матеріалах справи, в якій просить
ОСОБА_2 звільнити її з займаної посади за власним бажанням з 22.12.2005 року.

23.12.2005 року ОСОБА_2 отримала вказану заяву поштою,
про що свідчить повідомлення, яке є в
матеріалах справи, а також вказаний факт підтвердила ОСОБА_2

2005
року ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 листа, копія якого є в
матеріалах справи, який ОСОБА_1 отримала 29.12.2005 року, що вона підтвердила в
судовому засіданні. В цьому листі ОСОБА_2 вказала, що відмовляється звільнити
ОСОБА_1 за власним бажанням на данний час, оскільки за нею числиться борг.

2006
року ОСОБА_2 написала заяву в Василівський РВ УМВС України
в Запорізькій області, копія якого є в матеріалах справи, в якому просить
порушити кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за фактом крадіжки
товаро-матеріальних цінностей.

Відповідно до
постанови, копія якої є в матеріалах справи, в порушенні кримінальної справи,
відмовлено.

01.02.2006 року
вищевказаний Договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що свідчить відмітка в Договорі, а також підписи сторін.

Відповідно до
наказу, копія якого є в матеріалах справи, ОСОБА_2 звільнила ОСОБА_1 зідно п.2
ст.41 КЗпП України з 01.02.2005 року.

Як пояснила
ОСОБА_1, 10.02.2006 року вона отримала по почті свою трудову книжку, в якій
було зроблено запис про звільнення з 01.02.2005 року на підставі п.2 ст.41 КЗпП
України, а також копію наказу про звільнення та повідомлення про необхідність
з"явитися за місцем роботи для проведення розрахунку.

11.02.2006 року
ОСОБА_1 отримала 574,23 грн., які складаються з : заробітньої плати за січень
2006 року, компенсації за невикористані дні відпустки та індексації, за період
роботи з 01.12.2005 року по 31.01.2006 року, копія косового ордеру, а також
довідки, є в матеріалах справи.

З 22.12.2005
року ОСОБА_1 на роботу не виходила, що підтверджується поясненнями ОСОБА_2
ОСОБА_1, а також як видно з протоколу, копія якого є в матеріалах справи.

Згідно ч.І ст.21
КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією
угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник
підприємства, установи, організації або уповноважений ним органом чи фізична
особа зобов"язуються виплачувати працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до
ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути, в тому числі, і безстроковим,
що укладається на невизначений строк.

Відповідно до
СТ.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, у письмовій
формі.

Відповідно до СТ.24-1 КЗпП України, трудовий договір реєструється у
тиждневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи у держ
авній службі зайнятості за місцем проживання фізичної особи.

Відповідно до
СТ.32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в
установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в
установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством,
установою, організацією допускається тільки за згодою працівника, за винятком
випадків, передбачених ст.ЗЗ КЗпП України

Відповідно до
ч.І п.4 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є
його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до
ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ст.41 ч. 1 п.2 КЗпП України, а також Постанови
Пленума Верховного
суду України від №-9 от 06.11.1992 р. « Про практику разгляду судами трудовых спорів»,
звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) може бути
обґрунтованим,     у     випадку
якщо     працівник,     який
безпосередньо     обслуговує
грошові     або   товарні
цінності    (зайнятий      їх          прийманням,    зберіганням,

транспортуванням,
розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику
або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я. На цій
підставі можуть бути звільнені з роботи тільки особи, які безпосередньо
обслуговують грошові або товарні цінності.

Відповідно до
ст.48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність
працівника.

Відповідно до
ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України "Про відпустки", у разі
звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не
використані ним щорічні відпустки.

Відповідно до
ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать
йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня після предъявления звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до
ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116
КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ч.1
ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на
них трудових обов"язків.

Згідно п.5
СТ.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному
розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, якщо,
в тому числі, завдано шкоду працівником недостачею .

Згідно ч.І
ст.135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації
шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського
обліку, виходячи з балансової вартості
(собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Згідно ч1 ст.138
КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених статею 130 КЗпП України.

Відповідно до
ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних
прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків
і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до
ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках,
коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, зобов"язаний змінити формулювання і вказати в рішенні
причину звільнення у точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням на статтю (пункт) закону.

В Постанові Пленума Верховного Суду
України , "Про судову практику у справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-
правової відповідальності, обов"язковому з"ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача, наявність причинниого зв"язку між
шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чи підтверджується факт заподіяння
пизивачеву моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за
яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій
сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення
спору.

Згідно до ч.З ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Згідно до ч.І ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін,
третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань
свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно ст.58 ч.І ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію
щодо предмета доказування.

Згідно ст.59 ч.2
ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не
може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Враховуючи
вищевикладене, суд прийшов до таких висновків:

1.     ОСОБА_2-є фізичною особою- підприємцем.

2.
ОСОБА_1 була на законних підставах
прийнята до ОСОБА_2 на роботу на посаду ІНФОРМАЦІЯ_1.

3.
Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
укладено безстроковий Трудовий договір, в якому вказані, в тому числі, права та
обов"язки сторін.

4.
На переведення на іншу роботу
(посаду) ОСОБА_1 своєї згоди не давала, з наказом про призначення в.о.завідуючого відділами комп"ютерної техніки
та мобільного зв"язку ознайомлена не була.

5.     Посадові інструкції у ПП ОСОБА_2-відсутні.

6.
Договір про матеріальну
відповідальність ОСОБА_1-не укладався.

7.
За весь час роботи у ОСОБА_2
-ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень не мала.

8.     22.12.2005 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 заяву про
звільнення за власним бажанням, яку ОСОБА_2 отримала 23.12.2005 року.

9.
Наказ про звільнення ОСОБА_2 видала
01.02.2006 року.

10.    З 22.12.2005 року ОСОБА_1 на роботу не виходила.

11.    10.02.2006 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку.

12.    11.02.2006 року ОСОБА_1 отримала розрахунок при
звільненні заробітну плату за січень 2006 року,
компенсацію за невикористані дні відпустки та індексацію.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_2 повинна була розглянути заяву ОСОБА_1 у двотиждневий строк з моменту подачі заяви ОСОБА_1,
тобто до 05.01.2006 року, про звільнення і звільнити її, але
цього зроблено не було. Таким чином, суд вважає незаконною дату звільнення ОСОБА_1 наказом від 01.02.2006 року, а
тому необхідно змінити в трудовій книжкі ОСОБА_1 дату
звільнення з "01.02.2006 року" на "05.01.2006 року".

Також суд вважає, що у ОСОБА_2 не
було законних підстав вказувати як на підставу звільнення ОСОБА_1 " втрата довір"я з боку власника",
оскільки ОСОБА_2 не надала суду доказів, які б
вказували на можливість застосування при звільненні ОСОБА_1 такої підстави. Тому, суд вважає незаконним звільнення
ОСОБА_1 за ст.41 п.2 КЗпП України та необхідним змінити формулювання
звільнення ОСОБА_1, вважати її звільненою за ст.38 КЗпП України.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо вказівки дати її звільнення-дня винесення судового рішення, не
підлягають задоволенню, оскільки не мають на це законних підстав.

Крім того, в
день звільнення, тобто 05.01.2006 року ОСОБА_2 повинна була видати ОСОБА_1
трудову книжку з записом про звільнення, а також виплати всі належні при
звільненні суми. Цього зроблено не було, але за січень 2006 року ОСОБА_1
отримала заробітну плату , а тому середньомісячна заробітна плата за січень
2006 року стягненню не підлягає.

Крім того,
ОСОБА_1 не отримала трудову книжку та розрахунок 01.02.2006 року не з вини
ОСОБА_2, а з власної вини, так як не виходила на роботу з 22.12.2005 року, а
тому середній заробіток за період з 01.02.2006 року по 11.02.2006 року
стягненню не підлягає.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 щодо стягнення з ПП ОСОБА_2 заробітної плати за час вимушеного прогулу
в сумі 1848,75 грн., заробітної плати в сумі 1980,08 грн. не підлягають задоволенню,
оскільки повний розрахунок ОСОБА_1 отримала 11.02.2006 року, трудову книжку
вона отримала 10.02.2006 року. Докази, на підтвердження факту, що неправильне
формулювання причин її звільнення в трудовій книжкі перешкоджало її
працевлаштуванню в період з січня 2006 року по теперішній час, ОСОБА_1 суду не
надала. Крім того, ст.235 КЗпП України передбачає стягнення з власника
середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а не заробітної плати.

Повідомлення,
яке є в матеріалах справи, відповідно до якого ОСОБА_1 було відмовлено у
працевлаштуванні, не може бути підставою для стягнення вказаних сум, та не
перешкоджало їй спробувати працевлаштуватися на іншу роботу.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь 177,13 грн.-компенсації за невикористану
відпостку не підлягають задоволенню, оскільки вказану компенсацію вона отримала
11.02.2006 року.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в
сумі 500 грн., оскільки вона не надала суду достатньо доказів на підтвердження
факту заподіяння діями ПП ОСОБА_2 їй моральної шкоди в такому розмірі. Крім
того, суд вважає, що в діях ОСОБА_1 також є вина, оскільки вона, будучи не
звільненою відповідно до діючого законодавства, не виходила на роботу, що
потягло за собою несвоєчасне отримання
трудової книжки, та розрахунку при звільнені.

Позовні вимоги
ОСОБА_2 суд вважає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню,
оскільки в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, що ОСОБА_1.
безпосередньо обслуговувала грошові або товарно-матеріальні цінності, що це
входило в коло її обов"язків, з якими вона була ознайомлена та про що є її
підпис; факт заподіяння діями ОСОБА_1 матеріальної шкоди ПП ОСОБА_2 шляхом спричинення нестачі товаро-матеріальних цінностей
або грошових коштів.

Надана ОСОБА_2
розписка, в якій не вказано, у зв"язку з чим виникла заборгованість
ОСОБА_1, чи є вказана в ній сума, сумою нестачі,- не може служити підтавою для
задоволення позову.

Наданий ОСОБА_2
Акт також не може бути підтавою для задоволення позову, оскільки з нього не
видно, який товар, коли, ким, в якій кількості, за якою ціною, на яку суму
передавався ОСОБА_1, якщо передавався, то чи повинна вона нести відповідальність за його збереження. Крім того,
вказаний акт не підтверджує суму позову.

Відмовний
матеріал, який було досліджено судом, також не підтверджує позовні вимоги
ОСОБА_2

У зв"язку з
відмовою у позові ОСОБА_2 не підлягають задоволенню також її вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 судових витрат,
відповідно до ст.88 ЦПК України.

Судові витрати за позовом ОСОБА_1, а саме: державне мито
у розмірі 51 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду в сумі 30 грн. підлягають стягненню
з ОСОБА_2 відповідно до ст.88 ЦПК України.

Керуючись
Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 року зі змінами, Постановою Пленума Верховного суду України від №-9 от 06.11.1992 р. « Про практику разгляду судами трудовых спорів» зі змінами, Постановою Пленума Верховного суду України від
31.03.1995р. №-4 « Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зі змінами, ст.ст.
21,23,24,24-1,32,36,38,41, 48,83,116,117,130,134,135-3, 138,
235,237-1 КЗпП Украины, ст.ст. 10, 11, 57,58, 59,
60,88,208, 209,212,213,214,215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2, про зміну формулювання звільнення та стягнення
заборгованості -задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_1 проведене наказом від 01.02.2006 року з підстав
п.2 СТ.41 КЗпП України-незаконним.

Змінити дату та формулювання звільнення ОСОБА_1. Вважати її звільненою з 05.01.2006 року за власним бажанням по ст.38
КЗпП України.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну
шкоду в сумі 500 грн.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_2 на користь держави державне
мито у розмірі 51 грн.

Стягнути з Приватного підприємця ОСОБА_2 витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 30 грн.

В іншій
частині позовних вимог-відмовити.

В задоволенні позову Приватного підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості товаро-матеріальних цінностей, -відмовити.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду може бути подано протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подасться протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про
апеляційне оскарження та апеляційна скарга
подаються апеляційному суду Запорізької області через Василівеький
районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви
про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне
оскарження не буде подано. Якщо буде подано заяву
про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не буде подана у строк, вказаний вище, рішення суду набирає законної сили після
закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

Районного суду             Ю.А.Степаненко