14 лютого 2007 року                                                             м.
Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі:
суддів:
у  судовому засіданні справу за
позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу, штрафу та відшкодування моральної шкоди за касаційними скаргами
ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2004 року;
ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18
грудня             2003 року й ухвалу
Апеляційного суду Донецької області від 24 березня 2004 року,
в с т а н о в и л а:
Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що
вони з відповідачем 10 січня 2002 року уклали договір позики, згідно з умовами
якого відповідач позичив у неї 2 340 грн., які він зобов'язався повернути до 10
лютого 2002 року.  У випадку
несвоєчасного повернення боргу договором встановлено відповідальність за
порушення зобов'язання у вигляді штрафу в
розмірі 30 % за кожен місяць прострочки.
Вважаючи, що умови договору відповідачем не виконано, гроші їй не
повернуто, позивачка просила стягнути з нього суму боргу та на відшкодування
моральної шкоди  1 500 грн.
У процесі розгляду справи позивачка доповнила вимоги, просила стягнути
штраф за 6 місяців прострочки у сумі 4 212 грн.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня
2003 року позов задоволено: постановлено стягнути з               ОСОБА_2. на користь
ОСОБА_1.  борг в розмірі 2 340 грн.,
штраф за 6 місяців прострочки у розмірі 4 212 грн. та на відшкодування
моральної шкоди - 750 грн., а всього - 7 353 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 24 березня               2004 року зазначене рішення
змінено: постановлено стягнути з
ОСОБА_2. на користь ОСОБА_1. 2 461 грн. 20 коп. У задоволенні інших
вимог  відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1. просить скасувати ухвалу  апеляційного суду та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення  норм
процесуального права.

У обгрунутування касаційної скарги ОСОБА_2. посилається на невідповідність
висновків судів обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального
права і порушення норм процесуального права та ставить питання про скасування
судових рішень.

Касаційні
скарги ОСОБА_1. та ОСОБА_2.  підлягають
частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено
договір   позики, умови якого
відповідачем виконані не були, належних доказів на підтвердження безгрошовості
договору позики відповідач суду не надав, у зв'язку з чим вимоги позивачки про
стягнення суми боргу і штрафу підлягають задоволенню, а відшкодування моральної
шкоди - частковому задоволенню.

Змінюючи
рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду
першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення  вимог про стягнення суми боргу та, крім того,
постановив стягнути три відсотки річних, у задоволенні решти вимог відмовив.
Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди суд
апеляційної інстанції посилався на те, що закон, який регулює спірні
правовідносини, не передбачає відшкодування моральної шкоди.

Стягуючи три
проценти річних та відмовляючи в задоволенні решти вимог про стягнення штрафу,
апеляційний суд виходив з того, що закон не передбачає стягнення більше трьох
процентів річних.

Проте із
висновком суду апеляційної інстанції в цій частині погодитися не можна,  виходячи з наступного.

Відповідно до
вимог ст. 202 ЦПК України 1963 року, діючого при вирішенні спору в судах першої
і апеляційної інстанцій, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦК України 1963 року боржник, який
прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора  зобов'язаний
сплатити  суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь час прострочення,  а
також три проценти   річних   з
простроченої  суми,  якщо
законом  або договором не
встановлений інший розмір процентів.

Статтею 204
вказаного Кодексу передбачено, що  за  невиконання
або  неналежне  виконання
зобов'язання
може встановлюватися неустойка (штраф, пеня). Законом або договором можуть бути
передбачені  випадки:  коли допускається стягнення тільки
неустойки  (штрафу,  пені),
але  не збитків; коли збитки
можуть бути  стягнуті  в
повній  сумі  понад неустойку (штраф, пеню); коли за  вибором
кредитора  можуть  бути стягнуті або неустойка (штраф, пеня),
або збитки.

Зазначеною статтею передбачено стягнення неустойки, у
тому числі штрафу, не лише у визначених законах випадках, а й у випадках, якщо
сплата неустойки встановлена сторонами в договорі.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони в договорі, укладеному         10 січня 2002 року, встановили
відповідальність за невиконання зобов'язання, а саме сплату штрафу в розмірі 30
відсотків суми боргу за кожен місяць прострочки. Позивач ставить питання про
стягнення саме встановленого договором
штрафу.

Суд апеляційної інстанції на зазначене належної уваги не звернув, тому
ухвала апеляційного суду в частині стягнення трьох процентів річних та відмови
в задоволенні вимог про стягнення штрафу підлягає скасуванню  з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.
ст.  336, 338 ЦПК України, колегія суддів
Судової  палати у цивільних справах
Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Касаційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 березня                    2004 року в частині
стягнення трьох процентів річних та відмови в задоволенні  вимог про стягнення штрафу скасувати,
передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в
іншій частині зазначену ухвалу залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ярема А.Г.

Судді Верховного Суду України

Левченко Є.Ф.

Охрімчук Л.І.

Романюк Я.М.

Сенін Ю.Л.