Справа 22ц-
68/2007                                    Головуючий
Категорія - цивільна                                         Кашпур О.В.
Доповідач - суддя Горобець
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 січня 2007
року АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого судді                                               Бойко О.В.

Суддів:                                                          Горобець Т.В.Квача М.О

При секретарі                                             Тарасовець О.І., Пільгуй Н.В.

З участю
позивача ОСОБА_1, її представника -
адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, , представників
третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 листопада 2006 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання дитини,

Встановив:

20 лютого 2006 року ОСОБА_3 звернувся в суд з
позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання їх малолітньої
дитини - доньки
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження, з ним.

Позов мотивував тим, що після
розірвання шлюбу ОСОБА_1 з ним та їх дитиною не проживає, про дитину не
турбується, не займалась дитиною і під час шлюбу
та спільного проживання , крім того , не має житла, не працює, отже не зможе утримувати та
виховувати дитину належним чином. Дитина залишилась проживати з ним і
повністю перебуває на його утриманні та вихованні.

01 березня 2006 року ОСОБА_1
звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання
малолітньої доньки з нею, зазначаючи, що вихованням дитини весь час займалась
вона, поєднуючи це з навчанням .
Після розірвання шлюбу   позивач
вигнав її з свого будинку, дитину не віддав і перешкоджає їй зустрічатись з
дитиною. Вважає, що малолітня дитина, тим більше дівчинка, має проживати з
матір"ю, та що вона має змогу забезпечити дитині належне виховання та
житлово-побутові умови , оскільки створила
нову сім"ю, проживає в цій сім''ї, де згодні прийняти і її дитину.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3
було задоволено, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Суд
мотивував рішення тим, що під час спільного проживання так і після цього дитина
залишилась проживати з батьком ,
також послався на висновки   органу
опіки та піклування Новозаводської та Деснянської районної ради , якими визнано за
доцільне проживання малолітньої дитини з батьком - ОСОБА_3.

В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 зазначає,
що судом першої інстанції не враховані інтереси малолітньої дитини як на час
прийняття рішення так і на перспективу, просить рішення суду першої інстанції
скасувати як незаконне, та ухвалити нове рішення , задовольнивши її позов. В задоволенні позову ОСОБА_3
просить відмовити. Доводами апеляційної скарги є посилання на порушення судом
першої інстанції ст..
212 ЦПК України та ст..
215 ЦК України, оскільки ,
ухвалюючи рішення суд не дав   оцінки
всім зібраним у справі доказам в їх сукупності, крім того, в рішенні відсутнє мотивування підстав відмови
в задоволенні її позову. Судом не правильно встановлені обставини, які мають
значення для вирішення справи, та неправильно
вказане її прізвище , яке вона змінила з ІНФОРМАЦІЯ_2 на ІНФОРМАЦІЯ_3.

В судовому
засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її
представник апеляційну скаргу підтримали ,
посилаючись на доводи ,
викладені в зустрічному позові та апеляційній скарзі, доповнивши, що
відповідачка не забрала дитину після розлучення
лише тому, що сама не мала житла та джерел існування. Проте, з березня 2006
року має житло, являється суб'єктом підприємницької діяльності з
середньомісячним доходом - 700-1000 грн.
Представник апелянта уточнила, що посилання в апеляційній скарзі на
порушення ст.. 215 ЦК України
є технічною помилкою, фактично мова йде про порушення судом першої інстанції
ст.. 215 ЦПК
України.

ОСОБА_3 та його
представник апеляційну скаргу вважають необгрунтованою, посилаючись на доводи , викладені в
позовній заяві , та
зазначивши, що на даний час недоцільно змінювати звичні для дитини умови   та місце проживання.

Представники органів опіки та піклування в судовому засіданні свої висновки
в частині доцільності залишення місця проживання дитини з батьком,
підтримали.

Вислухавши
суддю-доповідача, пояснення сторін ,
їх представників та представників органу опіки та піклування, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги , колегія суддів приходить до висновку
про обґрунтованість апеляційної скарги ,
виходячи з наступного.

Рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 02.11.2006
року ухвалене з порушенням вимог ст..
212,215 ЦПК України, оскільки не містить аналізу досліджених
доказів, в ньому не викладено суті встановлених судом обставин та визначених
відповідно до них правовідносин, не мотивовано обґрунтування висновків щодо
прийнятого рішення. Судом визнано встановленими дві обставини:-що сторони мають
спільну неповнолітню дитину- доньку ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження та що
як під час шлюбу так і після цього дитина проживає з батьком. Пославшись на
висновок органів опіки та піклування про доцільність проживання дитини з
батьком, суд зазначив, що не знаходить обставин, які б перешкоджали визначенню
місця проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження з батьком - ОСОБА_3
Такий зміст рішення   свідчить, що при
його ухваленні судом надано перевагу одному з доказів - висновкам органу опіки
та піклування. Проте, відповідно до ст..
212 ч. 2 ЦПК України
жоден доказ не має для

з

суду наперед
встановленого значення, а може оцінюватись лише в сукупності з іншими
доказами, дослідженими при розгляді справи.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним визнається рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційним
судом встановлено, що ОСОБА_31979 року народження та ОСОБА_1 , 1986 року народження
зареєстрували шлюб 27.06.2003
року , а ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них
народилась донька ОСОБА_7, /
а.с. 10,14/ . До січня
2006 року всі
проживали разом, відповідачка та дитини зареєстрованими в будинку позивача не
були / а.с.46/. Відповідачка в
період шлюбу , а саме , з вересня 2002 року по липень 2005 року   навчалась в
професійному ліцеї побуту , де характеризується позитивно з додатковою
інформацією що встигала навчатись та одночасно виховувати дитину/ а.с. 16/ ,тобто не могла мати самостійного
заробітку чи доходу. Позивач працює водієм у ТОВ" АПП РЕССКІ"
з середньомісячним заробітком 750
грн., має у власності будинок, загальною площею 66, 8 м2 , де проживає з
бабусею, 1923 року
народження, а останнім часом перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншою
жінкою.

З січня 2006 року   шлюб між сторонами та спільне проживання
припинено , дитина
залишилась проживати з батьком -
ОСОБА_3 в його будинку. На момент припинення шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 / ОСОБА_1/
будь якого житла в м. Чернігові та самостійного заробітку не мала./ а.с.29,44/
3 березня 2006 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, проживає з ним
та його батьками і зареєстрована в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 / а.с.
46,49/, з березня 2006 року працювала за контрактом, отримуючи заробітну плату
/ а.с.69-72/, а з липня 2006 року зареєстрована як суб"єкт підприємницької діяльності і має самостійний
дохід. Встановлено також, що позивач не дозволяє   матері забрати дитину і написав заяву в
дитячий заклад про заборону віддавати дитину матері / покази свідків
та письмові пояснення а.с.101/.
Отже, встановлено, що ОСОБА_1
жодним чином не порушувала прав позивача на спілкування та проживання разом
з дитиною, тому його позов від 20.02.2006
року не може бути визнаний обґрунтованим. В той же час, ОСОБА_3 право матері на
необмежене спілкування та проживання її з дитиною порушив, що   призвело до звернення ОСОБА_1 з позовом в
суд про захист її прав та визначення місця проживання дитини з нею.

Аналіз наведених фактів та доказів
дає підстави для спростування доводів позивача про неналежне ставлення   матері/ відповідачки/ до дитини, про умисне
ухилення її від участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини, про те,
що вона добровільно залишила дитину з батьком і не достатньо цікавилась та
піклувалась нею, як під час шлюбу так і після розлучення.

Висновки
органів опіки та піклування про доцільність проживання дитини з батьком / а.с.28,29, та 55,56/ ґрунтуються ,в
основному ,на оцінці матеріально-побутових умов проживання кожного з батьків, а
також виходячи позитивних стосунків між батьком та дитиною, крім того, з
врахуванням матеріального стану сторін, при цьому відсутня будь яка інформація
про стосунки між матір"ю та дитиною, чи про негативну поведінку матері, її
умисне ухилення від участі у вихованні та утриманні дитини. Висновки   зроблені без повного з"ясування всіх суттєвих обставин, які вплинули на можливість
матері в певний період, в тому числі і після розлучення, забезпечити
дитині матеріальне утримання, житлово-побутові умови. Не враховано, що мати
бажає бути з дитиною, що між матір"ю та дитиною збережені теплі стосунки / а.с.100 зв/, що мати має на даний час
можливість і бажання виховувати дитину та забезпечити їй
житлово-побутові умови. Не вказано у висновку суті тих інтересів дитини,
забезпечуючи які, визнано доцільним проживання малолітньої дитини жіночої статі
з батьком, а не з матір"ю, не наведено жодних виключних обставин, за яких
може бути прийняте рішення про розлучення матері з малолітньою дитиною, як це
передбачено принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій резолюцією
Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року та визнаній в Загальній
декларації прав людини.

Відповідно до ст.6 СК України суд може не погодитись з висновком органу
опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим , суперечить
інтересам дитини.

Крім того, судом
не встановлено жодних обставин, які відповідно до ч.2 ст.161 СК України , можуть бути
перешкодою для передачі дитини для проживання з ОСОБА_1.

Виходячи з
зазначеного, та враховуючи, що судом першої інстанції не з"ясовано та в
його рішенні не встановлено жодних обставин, які мають значення для вирішення даної
справи, а також виходячи з того, що порушення норм процесуального закону, а
саме , ст.. 212, 215 ЦПК
України призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення не може
бути визнане законним та обґрунтованим, в зв"язку з чим підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення відповідно до ст.309 ч. 1 п.1, 4 ЦПК України.

Керуючись
ст.303, 304,307,309,316,317,324 ЦПК України, ст.160, 161 СК України апеляційний суд

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова   від 02 листопада 2006 року
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 листопада 2006 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження
з матір"ю - ОСОБА_1.

Рішення набирає
законної сили з моменту   проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному порядку до Верховного Суду України
протягом двох місяців з моменту набрання законної сили.