УХВАЛА

Іменем України

14 червня 2007 року                                                                                            м.  Ужгород

Апеляційний суд
Закарпатської області в складі

головуючого                   судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів                               ЛЕСКА В.В.,  ІГНАТЮКА Б.Ю.

при
секретарі                  КАРБОВАНЕЦЬ М.
В.

за участю
представника відповідача ГОРІНЕЦЬКОГО В.Й.,
позивача ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою Державної податкової
адміністрації у Закарпатській області на рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 29
бере­зня 2007 р. у справі
за позовом ОСОБА_1 до ДПА у Закарпатській області про поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,  -

встановив:

ОСОБА_1  07.02.2007
р. звернувся до суду з позовом до ДПА у Закарпатсь­кій області про поновлення
на роботі та стягнення заробітної плати за час виму­шеного прогулу. Позов
мотивував тим,  що наказом Голови ДПА у
Закарпатській області № ЗО-о від
27.02.2006 р. його
незаконно було звільнено з посади старшого оперуповноваженого сектору боротьби
з незаконним обігом товарів УПМ ДПА у За­карпатській області. Так,  звільнення проведене на підставі його рапорту
про зві­льнення „за власним бажанням",
датованого 27.02.2006 р. Однак,
його звільнено „заднім числом",
оскільки такий рапорт він фактично написав 01.03.2006р. Крім того,  рапорт щодо його бажання звільнитися зі
служби не відповідає дійсності,  оскільки
такий його змусили написати,  твердячи,  що його все одно буде звільне­но. Насправді
звільнення пов'язане з безпідставним звинуваченням його в тому,  що 06.02.2006
р. він у службовому кабінеті сховав диктофон,  який в момент його виявлення іншими
співробітниками знаходився в режимі запису. 07.02.2006 р. йо­го було відстрочено від роботи. За фактом виявлення
диктофона було проведено службову перевірку,
за наслідками якої було зроблено висновок,  що він підлягає звільненню,  а матеріали перевірки направлено до
прокуратури. Проте,  в пору­шенні
кримінальної справи щодо нього було відмовлено у зв'язку з відсутністю в його
діях складу злочину. Відповідачем також порушені вимоги п. 68 Положення про
проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ
України. До звернення в суд позивач тривалий час захищав свої інтереси в
позасудовому порядку. Просив вищезазначений наказ скасувати,  поновити його на роботі та стягнути з
відповідача втрачений заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням
Ужгородського міськрайонного суду від 29.03.2007
p.,  з урахуван­ням ухвали суду від 03.04.2007 р. про
виправлення арифметичної помилки в рі­шенні,
позов задоволено. Наказ Голови ДПА у Закарпатській області № 30-о від 27.02.2006 р.
скасовано,  позивача поновлено на
роботі,  за час вимушеного прогу-

Справа № 22ц-953/07                                        Номер
рядка статистичного звіту: 40

Головуючий у 1-й інстанції ЛЕМІШ
О.М.  Доповідач КОНДОР Р.Ю.

лу з 27.02.2006
р. по 29.03.2007 p. стягнуто на
користь позивача 27011,
52 грн. втраченого заробітку. Стягнуто з відповідача 17, 00 грн. по оплаті
витрат на інфо­рмаційно-технічне забезпечення судового процесу,  а також 270,
11 грн. судового збору на користь держави. В частині поновлення позивача на
роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 2250, 96 грн. допущено
негайне виконання рішення.

Відповідачем
рішення суду оскаржено. Апелянт вказує,
що суд першої ін­станції постановив рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права. Так,
оскільки йдеться про спір,  що
виник у зв'язку із звільненням позивача з публічної служби,  такий повинен розглядатися за правилами
адміністративного судочинства,  що судом
порушено і спір вирішено в порядку цивільного судочинст­ва. Крім того,  рішення суду необґрунтоване,  не підтверджується належними дока­зами та
суперечить фактичним обставинам справи. Зокрема,  суд безпідставно не взяв до уваги встановлену
причетність позивача до незаконного збирання інфор­мації про особу без її
згоди,  що і спонукало його написати
рапорт про звільнення за власним бажанням,
задоволення якого відповідачем закону не суперечить. Суд також цілком
безпідставно поновив позивачу строк звернення до суду з цим позо­вом.  Тому рішення слід скасувати,  закрити провадження в справі,  в позові відмо­вити.

У
письмових запереченнях на апеляцію позивач ОСОБА_1  вказує на закон­ність і обґрунтованість
судового рішення,  на що не вплинув,  на його думку,  роз­гляд справи в порядку цивільного
судочинства,  просить залишити рішення
без змін.

Заслухавши
доповідь судді,  пояснення представника
апелянта Горінецького В.Й.,  який
апеляцію підтримав у повному обсязі осіб,
позивача ОСОБА_1,  який апеляцію
не визнав,  просить її відхилити,  а рішення суду першої інстанції - зали­шити без
змін,  обговоривши доводи сторін,  перевіривши матеріали справи,  суд приходить до наступного.

Згідно
із  ст.
ст.  1,
4,  15,  23 Закону України „Про державну
податкову службу в Україні",   ст.  ст.
1,  16, 18,  20 Закону України „Про міліцію",  Положеннями Про проходження служби рядовим і
начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР та Про
проходження служби особами начальницького складу по­даткової міліції та
обчислення їм вислуги років,  призначення
та виплати пенсій і грошової допомоги,
затверджених відповідно

постановами
KM України №
114 від 29.07.1991 р. та № 1716 від 30.10.1998 р. (із
змінами),  позивач проходив державну
службу в органах податкової міліції та був з неї звільнений оспорюваним
наказом.

Отже,  між сторонами виник спір з приводу звільнення
позивача з публічної служби. За змістом
ст.  2 ч.ч. 1,
2,   ст.  З
п. 15,   ст.  17
ч. 1 п. 2 КАС
України,  на цей спір поширюється
компетенція адміністративного суду.

Відповідно
до  ст.
15 ЦПК
України,  суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про захист порушених прав,  що виникають,
зокрема,  з трудо­вих
відносин,  крім випадків,  коли їх розгляд проводиться за правилами
іншого су­дочинства.

Звертаючись до
суду,  позивач не вказував процесуальний
закон,  із застосу­ванням якого він мав
намір захистити порушене,  на його
думку,  право і послався лише на норми
Положення Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів
внутрішніх справ Української РСР. Проте,
суд,  не врахувавши ви-щенаведених
положень закону,  відкрив провадження в
справі та вирішив її в по­рядку цивільного судочинства.

Вирішення
судом за правилами цивільного судочинства справи,  яка не під­лягає розгляду в порядку такого,  є безумовною підставою для скасування судово­го
рішення із закриттям провадження в справі ( ст.
205 п. 1,
ст.  310
ЦПК України).

Незважаючи
на те,  що судове рішення підлягає
скасуванню з вищенаведеної підстави,
апеляційний суд,  не вирішуючи питання
про доведеність тих чи інших обставин справи,
вважає за необхідне констатувати и
таке. Позивач заявляв кло­потання про поновлення строку на звернення з
даним позовом (а.с.  16-17). Суд,  керуючись одночасно  ст.
ст.  233,  234 КЗпП України та  ст.  73
ЦПК України,  цей строк поновив ухвалою
від 15.03.2007 p.,  тобто,  ще до вирішення спору по суті,  в якій зазначив,  що вона оскарженню не підлягає (а.с.  25),  і послався на цю ухвалу в судовому рішенні. Однак,  суд не врахував,  що йдеться не про процесуальний строк в
розумінні  ст.  67
ЦПК України,  а про строк звернення
до суду за захистом порушеного права.

Таке
вирішення клопотання суперечить вимогам
ст.  179 ЦПК України,  оскі­льки питання про причини пропуску строку
позовної давності є одним з предметів доказування в справі та підлягає
встановленню при ухваленні судового рішення по суті спору на підставі
досліджених судом доказів,  рішення,  відповідно,
може бути оскаржене і в цій частині. Судом істотно порушені права
відповідача,  який одразу вказував на
пропуск позивачем цього строку та просив врахувати його доводи при вирішенні
спору (а.с.  13).

Таким
чином,  судом першої інстанції істотно
порушені норми процесуально­го права,  що
мало наслідком неправильне вирішення справи,
доводи позивача про протилежне -
безпідставні і до уваги не беруться.

З
урахуванням вищенаведеного,  апеляційний
суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість апеляції
відповідача,  яку слід задовольнити
частко­во,  рішення суду першої інстанції
- скасувати,  провадження в справі,  що не підля­гає розгляду в порядку цивільного
судочинства,  - закрити. Із
скасуванням рішення втрачає чинність і ухвала суду першої інстанції від
03.04.2007 p.,  яка є похідною
від нього і окремого скасування не потребує. Вирішення справи в порядку адміні­стративного
судочинства не належить до компетенції даного апеляційного суду,  він позбавлений можливості вирішувати спір по
суті,  тому в частині відмови в по­зові
апеляція задоволенню не підлягає.

Керуючись  ст.  205 п. 1,
ст.  ст.  307,
310,  314 ЦПК
України,  апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну
скаргу ДПА у Закарпатській області задовольнити час­тково,  рішення Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 29
березня 2007 р. - скасувати,  провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до
ДПА у Закарпатській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу -
закрити,  оскільки вона не підлягає
розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз'яснити,  що у разі закриття провадження в справі
повторне звернення до суду в порядку цивільного судочинства по спору між тими
самими сторонами,  про той самий предмет
і з тих самих підстав не допускається,
розгляд таких справ віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

В решті апеляцію
відхилити.

Ухвала
апеляційного суду набирає законної сили негайно і протягом двох місяців з дня
її проголошення може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду України.