Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И

26 грудня 2007 року

м.
Київ

Колегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду
України в складі:

головуючого

Сеніна Ю.Л.,

суддів:

Левченка Є.Ф., Лихути Л.М., Охрімчук Л.І.,            Романюка Я.М. -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до територіальної громади м. Полтави про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю, визнання права власності на самочинно
побудовану споруду, визнання права користування земельною ділянкою та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1про визнання договору дійсним, визнання
права власності на жилий будинок та земельну ділянку,

в с т а н о в и
л а:

У лютому 2006
року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до територіальної громади м. Полтави
про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
визнання права власності на самочинно побудовану споруду, визнання права
користування земельною ділянкою.

Зазначав, що між
ним та ОСОБА_3 існувала домовленість про те, що він буде доглядати за нею,
піклуватися про її будинок АДРЕСА_1.

У 1983 році він
поселився до ОСОБА_3, вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 померла.

Посилаючись на
те, що він залишився проживати у будинку АДРЕСА_1, користується будинком
протягом 20 років, а земельною ділянкою, що розташована біля будинку - 15
років, просив визнати право власності на нерухоме майно за набувальною
давністю, визнати право власності на самочинно побудовану споруду, визнати
право користування земельною ділянкою.

ОСОБА_2
звернулася в суд із зустрічним позовом доОСОБА_1 про визнання договору дійсним,
визнання права власності на жилий будинок та земельну ділянку.

Зазначала, що є
рідною племінницею ОСОБА_3

20 лютого 1985
року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання, відповідно
до умов якого вона зобов'язалася утримувати та доглядати останню, а ОСОБА_3
передала, в свою чергу, їй у власність будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3 померла.

Посилаючись на
те, що нею були виконані всі умови договору довічного утримання, просила
визнати договір довічного утримання дійсним, визнати за нею право власності на
жилий будинок та земельну ділянку.

Рішенням
Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2007 року,  залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду
Полтавської області від 13 червня 2007 року, у задоволенні позовних
вимогОСОБА_1 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково:
визнано договір довічного утримання дійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності
на жилий будинок АДРЕСА_1.

У касаційній
скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове
рішення про задоволення його позовних вимог та відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи
частково позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання дійсним договору довічного
утримання, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд,
виходив з того, що договір довічного утримання, укладений між нею та ОСОБА_3 20
лютого 1985 року, сторонами виконаний.

Проте погодитися
з таким висновком судів не можна.

Відповідно до ч.
1 ст. 426 ЦК УРСР, діючої на час виникнення спірних правовідносин, договір
довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений.

Статтею 47 ЦК
УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті             48 цього Кодексу.

Як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року N 3
“Про судову практику в справах про визнання угод недійсними” з підстав
недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які
відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному
посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в
тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку
(квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна.

Якщо така угода
виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від
її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою
сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати
угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не
було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в
наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК УРСР).

Щоб не допустити
неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суд повинен
перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не
була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Встановивши,
що договір довічного утримання про визнання якого дійсним ставила питання ОСОБА_2, не був нотаріально посвідчений і доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 ухилялася від нотаріального оформлення цього договору не надано, у суду
першої інстанції не було достатніх підстав для задоволення позову в цій
частині, а у суду апеляційної інстанції - погоджуватись із таким рішенням.

Оскільки суд
першої інстанції обставини справи встановив повно, у додатковій перевірці
доказів потреби немає, однак допущено помилку у застосуванні матеріального
права, ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання дійсним підлягають скасуванню
з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті судові
рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального закону.

Відповідно до
вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності
на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно із п. 8
Прикінцевих та перехідних положень правила ст. 344 ЦК України про набувальну
давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три
роки до набрання чинності цим Кодексом.

За таких
обставин суди прийшли до обґрунтованого висновку про відсутність правових
підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю.

Виходячи з
наведеного колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст. 341 ЦПК України
ухвалені судові рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання договору довічного утримання дійсним скасувати та ухвалити в цій
частині нове про відмову в позові, а в решті - судові рішення залишити без
змін.

Керуючись ст.
336, ст. 341, ч. 2 ст. 344 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України,

в и р і ш и л а
:

Касаційну скаргу
ОСОБА_1задовольнити частково.

Рішення
Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2007 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання
дійсним скасувати.

У задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання
дійсним відмовити.

У решті рішення
Октябрського районного суду м. Полтави від 30 березня 2007 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2007 року залишити без
змін.

Рішення
оскарженню не підлягає.

Головуючий

Ю.Л. Сенін

Судді:

Є.Ф. Левченко

Л.М. Лихута

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк