Справа
№22ц-307/07                                             Суддя
1 -ї інстанції: Батченко О.В.
Категорія 5                                                              Доповідач
апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2007
року колегія судців судової палати в цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої
Буренкової К.О., судців Довжук Т.С., Козаченка В.І.,

при секретарі
судового засідання Гапєєвій Т.В.,

за участю
позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4,

розглянувши в
відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною
скаргою

ОСОБА_2 -
представника ОСОБА_1

на рішення
Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2006 р., ухвалене за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, приватного нотаріуса ОСОБА_8, Універсальна біржа «Рона», про визнання
права власності на 1/2 частину квартири, визнання права привілейованої купівлі
частки в квартирі, перевід прав та обов'язків покупця по договору, визнання
договору купівлі-продажу квартири недійсним та вселення,

Встановила:

В вересні 2003
р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності
на 1/2 частину квартири та вселення в жиле приміщення.

Позивачка
зазначала, що з жовтня 1998 р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. В
жовтні 1999 р. вони за спільні кошти купили трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. В
2002 р. сім'я між ними розпалася. Добровільно провести поділ квартири
відповідач відмовився і перешкоджає їй користуватися цим жилим приміщенням.

Посилаючись на
наведені обставини та положення ст.
ст. 28, 29 КпШС, ст. 64 ЖК позивачка просила визнати за нею право власності
на 1/2 частину спірної квартири та вселити її в це приміщення.

В жовтні 2003 р.
ОСОБА_1 звернулася до суду із зміненими позовними вимогами і просила провести
поділ спірної квартири, визнавши за відповідачем право власності на це майно, а
з останнього на її користь стягнути компенсацію належної їй частини квартири в
сумі 54665 грн.

В листопаді 2004
р. позивачка звернулася з додатковою позовною заявою до відповідача, а також
ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Універсальної біржи

2

«Рона», приватного нотаріуса
ОСОБА_8 про перевід прав та обов'язків
покупця квартири та визнання
угод купівлі-продажу квартири від 3 жовтня 2003 р. та від 13 жовтня 2003 р.
недійсними. ОСОБА_3 свої додаткові позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач
в порушення вимог закону продав спірну квартиру без згоди її, як дружини та
співвласника цього майна.

В березні 2005
р. позивачка звернулася з уточненою позовною заявою, в якій просила суд визнати
за нею право власності на 1/2 частину квартири; перевести на неї права покупця;
стягнути з неї на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості квартири в сумі 850
грн.; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13 жовтня 2003 р., повернувши
сторони по договору в первісний стан. Крім цього, позивачка відмовилася від
позовних вимог в частині передачі квартири у власність відповідача та стягненні
на її користь компенсацію вартості 1/2 частини квартири.

Ухвалою
Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2005 р. прийнята
відмова ОСОБА_1 від позовних вимог в частині визнання права власності на спірну
квартиру за ОСОБА_3. і стягненні на її користь з останнього компенсації
вартості 1/2 частини квартири.

Ухвалою цього ж
суду від 29 серпня 2006 р. представнику позивачки ОСОБА_2 відмовлено з
задоволенні клопотання про відмову від позовних вимог в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 3 жовтня 2003 р.

Цією ж ухвалою
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу
спірної квартири від 3 жовтня 2003 р. залишені без розгляду.

Справа
розглядалася судами неодноразово.

Рішенням
Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2003 р. було
постановлено:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.;

- виділити у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1,
стягнувши з останнього на користь ОСОБА_1

55220 грн. в
рахунок вартості 1/2 частини цієї квартири.

Ухвалою
апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2004 р. вказане рішення
скасовано в повному обсязі.

В матеріалах
справи письмові позовні вимоги ОСОБА_1 щодо розірвання шлюбу відсутні і в
судових засіданнях такі вимоги не заявлялися.

Останнім
рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2006 р.
ОСОБА_1 відмовлено в задоволені позовних вимог про визнання права власності на
1/2 частину спірної квартири, визнання права привілейованої купівлі частки
квартири, переводу прав і обов'язків покупця по договору, визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири та вселення в це приміщення.

В апеляційній
скарзі представник позивачки просить рішення районного суду скасувати і
ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної
квартири, перевести на неї права та обов'язки покупця цього жилого приміщення
за угодою від 3 жовтня 2003 р. та вселити її в це ж жиле приміщення. Апелянт
посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог
матеріального та процесуального закону.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення позивачки, відповідача ОСОБА_3 та їх представників,
дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Постановляючи
оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що межі заявлених
позивачкою вимог перешкоджають суду вирішити по суті даний

3

спір. Крім того,
суд вважав, що оскільки угода, на підставі якої ОСОБА_3. було придбано спірну
квартиру укладена без додержання нотаріального порядку, то вона є нікчемною з
моменту укладення. Тому суд вважав, що підстав для визнання за позивачкою права
власності на частину спірного майна, перевід на неї прав та обов'язків покупця,
визнання угоди про відчуження спірної квартири, вселення в жиле приміщення не
має.

Між тим такі
висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, наявним в ній доказам
та вимогам матеріального і процесуального закону, що згідно з п.п.3, 4 ст. 309
ЦПК є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Відповідно до
ст. ст. 22, 28 КпШС, які були чинними на момент виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Із матеріалів
справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з жовтня 1998 р. по теперішній час
перебувають в зареєстрованому шлюбі. В жовтні 1999 р. під час шлюбу і за
спільні кошти вони придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. В договорі купівлі-продажу
квартири, зареєстрованого 29 жовтня 1999 р. Південною товарною біржею між
ОСОБА_9, що діяв в інтересах ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, покупцем зазначено
ОСОБА_3 Ця угода недійсною в установленому законом порядку не визнавалася. З
2002 р. подружні стосунки між сторонами припинені, але добровільно провести
поділ спірної квартири відповідач відмовився.

Наведене
свідчить по те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього
подружжя ОСОБА_1, а тому на підставі ст. ст. 22, 28 КпШС ОСОБА_1 має право
власності на 1/2 частину цього жилого приміщення. Будь-яких доказів, які б
спростовували зазначені обставини ОСОБА_1 судовим інстанціям не надав. В
зв'язку з чим вказану угоду купівлі-продажу від 29 жовтня 1999 р. слід визнати
частково недійсною.

Відповідно до
ч.1 ст. 48 ЦК 1963 р., положення якої
діяли на момент виникнення спірних правовідносин, недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 23
КпШС для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Судом
встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого З жовтня
2003 р. за №3/739 на Універсальній біржі «Рона», ОСОБА_3 усупереч вказаним
вимогам закону без письмової згоди позивачки, як дружини і співвласника спірної
квартири, продав її ОСОБА_5 за 1700 грн. Наявна в справі розписка ОСОБА_3
свідчить про те, що за обоюдною
домовленістю в рахунок вартості квартири він фактично отримав від ОСОБА_5
106 000 грн.

З урахуванням
наведених обставин колегія приходить до висновку, що вказана угода укладена з
порушенням зазначених вимог закону, а тому її слід визнати недійсною.

Судом також
встановлено, що 13 жовтня 2003 р. за нотаріально посвідченою угодою ОСОБА_5
продав дане жиле приміщення ОСОБА_6 за 18 000 грн.

Враховуючи
наведені обставини та факт недійсності вищезгаданого договору купівлі-продажу
квартири,  договір купівлі - продажу від
13 жовтня 2003 р. теж

4

слід визнати
недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.48 ЦК 1963 р.,
тобто, як укладений з порушенням вимог закону.

Частиною 2 ст.
48 ЦК 1963 р. передбачено, що
по недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все
одержане за угодою.

Таким чином, як
наслідок визнання угод недійсними слід застосувати цивільно-правові санкції у
вигляді повернення сторін в оскаржуваних договорах в попередній стан, а саме:
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 106 000 грн.; стягнути з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_6 18 000 грн.; квартиру АДРЕСА_1 повернути у власність ОСОБА_3 та
ОСОБА_1

Відповідно до
ст.48 Закону від 7 лютого 1991 р. №697-ХП «Про власність» позивачка як
співвласник частини квартири може вимагати усунення будь-яких порушень її права
власності, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння та
права власності на спірне майно.

Із копії
паспорту ОСОБА_1, довідки ЖЕК від 2 вересня 2003 р., адресної довідки від 11 жовтня 2004 р., її пояснень в
засіданні апеляційного суду вбачається, що вона з 17 березня 2000 р. прописана
в квартирі АДРЕСА_1. Проте позивачка не має можливості вільно користуватися
цією квартирою, що ОСОБА_3. не заперечувалося.

За таких
обставин вимоги позивачки про вселення в спірну квартиру підлягають
задоволенню.

Разом з тим
безпідставними є вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо права привілейованої купівлі
частки в спірній квартирі та перевід на неї прав і обов'язків покупця.

Так, п.13
постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. №7 (зі змінами,
внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25
грудня 1992 р., №3 від 4
червня 1993 р. та № 15 від 25 травня 1998 р.) «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок»
роз'яснено , що відповідно до ст. 114 ЦК 1963 р. при продажу частки в спільній
власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності мають
право привілейованої купівлі цієї частки по ціні, за якою вона продається, і на
інших рівних умовах (додержання строків платежів, обов'язок по сплаті
державного мита тощо). У зв'язку з цим при переводі прав і обов'язків покупця
необхідно перевірити реальність вимог, що пред'являються учасниками спільної
часткової власності.

Доказом бажання
і реальних можливостей для переводу прав та обов'язків покупця є внесення
позивачем на депозитний рахунок суду всіх сум, які за договором зобов'язаний
сплатити покупець. Невиконання позивачем цих умов може бути підставою для
відмови в позові про перевід на нього прав та обов'язків покупця.

В п.6 вказаної
постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що під дійсною вартістю
будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному
населеному пункті чи місцевості.

Як видно із
пояснень позивачки, її представника в судах першої та другої інстанцій,
позивачка внесла на депозитний рахунок державної виконавчої служби 850 грн.,
виходячи із вартості будинку, зазначеної в договору купівлі продажу від З
жовтня 2003 р., а не
виходячи з дійсної вартості спірного майна, як це передбачено законом.

За таких обставин
колегія приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо
визнання за нею права привілейованої купівлі частки в спірній квартирі,
переводу на неї прав та обов'язків покупця не вбачається.

5

Ухвалу
Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2006 р. в частині
залишення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6,
приватного нотаріуса ОСОБА_8, Універсальної біржи «Рона» в частині визнання
договору купівлі-продажу квартири від 3 жовтня 2003 р. недійсним теж слід
скасувати в порядку ч.3 ст. 303 ЦПК, так як вона суперечить положенням ст. 207
цього ж Кодексу.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1,
задовольнити частково.

Ухвалу
Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 серпня 2006 р. в частині
залишення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6,
приватного нотаріуса ОСОБА_8, Універсальної біржи «Рона» в частині
визнання договору купівлі-продажу квартири від 3 жовтня 2003 р. недійсним
скасувати.

Рішення
Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 листопада 2006 р. скасувати і
ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнавши частково
недійсним договір купівлі продажу цієї квартири, зареєстрований 29 жовтня 1999
р. Південною товарною біржею між ОСОБА_9, що діяв в інтересах ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, та ОСОБА_3.

Визнати за
ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати
недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований 3 жовтня
2003 р. Універсальною біржею «Рона» за №3/739 між ОСОБА_3 і ОСОБА_5.

Стягнути в
порядку двохсторонньої реституції з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 106 000 ( сто
шість тисяч) грн. вартості спірної квартири.

Визнати
недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 і ОСОБА_7,
посвідчений 13 жовтня 2003 р. ОСОБА_8, нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу, реєстровий №3620.

Стягнути в
порядку двохсторонньої реституції з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 18 (вісімнадцять
тисяч) грн. вартості спірної квартири.

Вселити ОСОБА_1
в квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо привілейованої купівлі квартири, переводу
на неї прав та обов'язків покупця відмовити.

Рішення
апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному прядку безпосередньо до
Верховного Суду України протягом двох місяців є дня його проголошення.