Справа № 22ц-2386 2007 року                            Головуючий у 1 інстанції
13                                                                      Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня
2007 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого
- судді Антоненко В.І., суддів: Касьяненко Л.І., Поліщука М.А.., при секретарі
Зозуля Н.С.

розглянула
у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2на рішення Обухівського районного суду Київської області
від 30 травня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2про
визнання права власності на нерухоме майно, визнання правочину недійсним та
виконання зобов'язання в натурі.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів

встановила:

У лютому
місяці 2007 року ОСОБА_3. звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що 04
квітня 2006 року між ним та ОСОБА_2. був укладений договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1. 24 липня 2006 року між ним та ОСОБА_1. був укладений договір
дарування жилого будинку АДРЕСА_2.. Укладення цих договорів обумовлено
забезпеченням виконання зобов»язання по договору позики на суму З 500 000
гривень в інтересах позичкодавця - ОСОБА_4. 28 вересня 2006 року позивач
повернув ОСОБА_4. всю суму позики, але нерухоме майно йому повернуто не було.
Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу та договору дарування сторони
мали намір укласти договори іпотеки, укладені договори є удаваними правочинами,
позивач просив зобов»язати іпотекодержателів повернути йому надане в заставу
майну. Крім цього позивачеві стало відомо, що ОСОБА_1. 31 липня 2006 року,
порушуючи домовленості, подарувала жилий будинок своїй матері ОСОБА_2.. Так як
цей договір суперечить вимогам ст. 215,319,321 ЦК України, позивач просив визнати його недійсним,
зобов»язати ОСОБА_2. повернути йому квартиру та жилий будинок та визнати за ним
право власності на це майно.

В ході
розгляду справи представники позивача ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8.
позовні вимоги уточнили, посилаючись на те, що між ОСОБА_3. та ОСОБА_4. були
укладені договори позики. Для забезпечення договору позики від 28.03.2006 року
на суму 1 000 000 гривень у заставу була передана квартира АДРЕСА_1, застава за
домовленістю оформлена договором купівлі-продажу від 4 квітня 2006 року між
ОСОБА_3. та ОСОБА_2.. Для забезпечення договору позики від 14 липня 2006 року
на суму 2 500 000 гривень у заставу були передані житловий будинок АДРЕСА_2, та
земельні ділянки площею 0,1475 га, 0,1409 га, 0,1291 га під цим будинком та
біля нього. Застава оформлена договорами дарування між ОСОБА_3. та ОСОБА_1.
Іпотека на квартиру, будинок, земельні ділянки повинна бути припинена на
заставлене майно з моменту припинення основного зобов»язання. Договір купівлі -
продажу та договори дарування є удаваними правочинами, що мали намір приховати
укладення договорів застави, тому просили застосувати правила відповідні до
договору застави, а також визнати недійсним договір дарування від 31 липня 2006
року, укладений між ОСОБА_1. та ОСОБА_2. на жилий будинок №40/2, зобов»язати
ОСОБА_2. передати ОСОБА_3. вищеназваний жилий будинок, квартиру АДРЕСА_1, та
зобов»язати ОСОБА_1. передати позивачу земельні ділянки, що розташовані у
АДРЕСА_2, площею 0,1475 га, 0,1409 га, 0,1291 га. Визнати право власності на
жилий будинок, квартиру та три земельні ділянки за ОСОБА_3..

Рішенням
Обухівського районного суду від 30 травня 2007 року позов задоволено. Визнано
недійсним договір дарування від 31 липня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 жилого будинку АДРЕСА_2, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу ОСОБА_9. по реєстру №5891.

Зобов»язано
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер в Державному реєстрі фізичних осіб
України НОМЕР_1, передати ОСОБА_3жилий будинок АДРЕСА_2.

Зобов»язано
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер в Державному реєстрі фізичних
осіб України НОМЕР_1, передати ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, на яку було оформлено
право власності за нікчемним правочином - договором купівлі продажу від 04
квітня 2006 року.

Зобов»язано
ОСОБА_1, ідентифікаційний номер в Державному реєстрі фізичних осіб України
НОМЕР_2, передати ОСОБА_3земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2, площею
0,1475 га, 0,1409 га, 0,1291 га, на яку було оформлено право власності за
нікчемними правочинами - договорами дарування від 24 липня 2006 року.

Визнано
за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, на квартиру АДРЕСА_1,
та на земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_2, площею 0,1475 га, 0,1409 га,
0,1291 га.

В
апеляційних скаргах ОСОБА_1. та ОСОБА_2. просять скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

3

Апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

По
справі встановлено, що в березні 2006 року ОСОБА_3. звернувся до ОСОБА_4., з
яким перебуває тривалий час в дружніх стосунках, з проханням надати йому позику
в сумі 3 500 000 гривень і передати їх двома частинами : 1000 000 гривень
наприкінці березня, 2 500 000 гривень - в липні 2006 року. Останній пообіцяв
йому допомогти в отриманні позики, з цією метою звернувся до свого брата
ОСОБА_10., який пообіцяв надати таку суму при умові, що позикодавцем буде
ОСОБА_4. і що в заставу ОСОБА_3. передасть нерухоме майно. Оскільки ОСОБА_4. за
відсутністю часу не мав можливості оформити договір іпотеки, він в присутності
позивача, ОСОБА_11. доручив своїй дружині ОСОБА_1. в забезпечення виконання
зобов»язань укласти такі договори. Відповідно домовленості, ОСОБА_10. передав
ОСОБА_4. 1.000 000 гривень, а той 28 березня 2006 року передав їх ОСОБА_3., про
що отримав від останнього розписку, ОСОБА_1. оформила забезпечення виконання
зобов»язань по цьому договору позики у вигляді договору купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, між ОСОБА_3. і своєю матір»ю ОСОБА_2., зазначивши в
договорі, що продаж вчинено за 386841 гривню 11 копійок, які за свідченням
сторін ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 до підписання договору, договір був підписаний
представниками сторін і посвідчений 4 квітня 2006 року нотаріусом Ялтинського
міського нотаріального округу. 14 липня 2006 року, отримані від брата гроші в
сумі 2 500 000 гривень, ОСОБА_4. по розписці передав ОСОБА_3., відповідно
домовленості, ОСОБА_1. оформила 24 липня 2006 року забезпечення виконання
зобов»язань по договору позики договорами дарування житлового будинку АДРЕСА_2,
вартістю 1739326 гривень та земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_2, під
будинком та біля нього площею 0,1475 га, 0,1409 га, 0,1291 га, вартістю 726261
гривня, 385446 гривень та 353166 гривень відповідно, які належали на праві
власності ОСОБА_3.. Договори
були посвідчені приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального
округу. 31 липня 2006 року ОСОБА_1. подарувала своїй матері ОСОБА_2. житловий
будинок АДРЕСА_2. Після оформлення договорів купівлі - продажу та дарування
вищеназване майно не передавалось ОСОБА_2. та ОСОБА_1., знаходилось і
знаходиться в користуванні ОСОБА_3., який на свій розсуд проводить ремонти,
добудівлі і інші переобладнання. 28 вересня 2006 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_4.
З 500 000 гривень боргу, нерухоме майно ОСОБА_3. до цього часу не
переоформлено, відповідачі відмовили позивачу в його повернені

Ухвалюючи
рішення про задоволення позову, суд обгрунтовано виходив з доведеності позовних
вимог та прийшов до правильного висновку про те, що між ОСОБА_3. та ОСОБА_4.
мав місце договір позики, при його укладанні сторони досягай згоди що в
забезпечення виконання зобов»язань позичальник передасть позичкодавцю у заставу
нерухоме майно, позичкодавець наполягав на укладенні відповідних договорів, щоб
в разі невиконання договору позики і звернення стягнення на майно уникнути
судової процедури, він же і доручив своїй дружині підписати договори які б
забезпечували повернення позики. Позичальник погодився на укладення договорів
дарування та купівлі продажу, щоб приховати договір іпотеки, оскільки був
впевнений, що передане в заставу майно йому буде повернуто, тобто оформлюючи
договори купівлі-продажу і дарування сторони приховали інший правочин, який
вони насправді вчинили, договори купівлі-продажу та дарування не відповідали
внутрішній волі позивача, не були спрямовані на реальне настання правових
наслідків, обумовлених   цими   договорами, а

4

тому є удаваними
і до них слід застосувати правила щодо правочину, який сторони насправді
вчинили. Про домовленість укласти договір іпотеки свідчать і дії відповідачів,
які не ставили питання про виселення позивача чи усунення перешкод в реалізації
прав власника квартирою та будинком. Про те що не були укладені договори
купівлі - продажу квартири та дарування житлового будинку і земельних ділянок
свідчать і ті обставини, що не було виконана важлива умова таких договорів, як
передача майна покупцю та обдарованому, яким позивач після укладення договорів
не тільки продовжував користуватись, а і виконував і виконує на свій розсуд в
квартирі і будинку ремонти і переобладнання, чого не заперечувала представник
відповідачів. Не спростовано відповідачами і їх представником і твердження
позивача про неможливість передачі йому грошей ОСОБА_2., відповідно до договору
купівлі-продажу квартири, з якою він не знайомий і якої він не знає.

Так як
іпотека має похідний характер від основного зобов»язання, є дійсною до
припинення зобов»язання, забезпеченого заставою, а позичальник повністю
розрахувався з позичкодавцем, у разі припинення права застави, згідно
домовленості, заставлене на відповідачів майно внаслідок виконання
забезпеченого заставою зобов»язання, іпотекодержатель, у володінні якого
перебувало заставлене майно, зобов»язаний негайно повернути іпотекодавцеві.

ОСОБА_1.,
як іпотекодержатель, не мала права на розпорядження заставленим майном,
подарувавши заставлений житловий будинок 31 липня 2006 року ОСОБА_2., порушила
право власника, наперекір його внутрішній волі, позбавила протиправно позивача
права власності на будинок, вчинила правочин без додержання вимог, встановлених
частинами першою, третьою, п»ятою ст. 203 ЦК
України, що є підставою для визнання судом цього правочину недійсним і
застосування до нього правових наслідків недійсності правочину, відповідно до
ст. 216 ЦК України,
а саме повернути у натурі все, що ОСОБА_2. одержала безвідплатно на виконання
цього

Висновки
суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення
суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права,
підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Доводи
апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених у рішенні.

Керуючись
ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2відхилити, а рішення Обухівського районного суду від
30 травня 2007 року залишити без змін.

Ухвала
набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців.