У Х В А Л А

ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

23 травня
2007  року

м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого

Патрюка М.В.,

суддів:

Костенка А.В., Прокопчука
Ю.В.,   Лященко Н.П.,                                   Пшонки
М.П., -

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Національної акціонерної страхової компанії “Оранта” (далі - НАСК) про
стягнення недоплаченої страхової суми, за касаційною скаргою
ОСОБА_1  на рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від
28 січня 2004 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до НАСК “Оранта” про стягнення недоплаченої
страхової суми, свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він проходив службу в
УМВС України в Житомирській області, наказом
НОМЕР_1 від 10 грудня 2002 року його було звільнено з органів внутрішніх
справ з посадиІНФОРМАЦІЯ_1 у відставку за ст. 65 п. “а” Положення про проходження
служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

26 грудня 2002 року
Новоград-Волинська МСЕК встановила йому 50 % втрати професійної працездатності,
що сталася у зв'язку із захворюванням, одержаним під час проходження служби в
органах внутрішніх справ.

3 січня 2003 року ОСОБА_1
звернувся до Баранівського відділення НАСК “Оранта” із заявою та відповідними
документами  про виплату йому страхової
суми у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах
внутрішніх справ.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від          17 листопада 2003 року позов ОСОБА_1
до НАСК “Оранта” про стягнення недоплаченої страхової суми задоволено. Стягнуто
з НАСК “Оранта” на користь ОСОБА_1 53 120 грн. недоплаченої страхової суми та
531 грн. 20 коп. державного мита на користь держави.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що  згідно зі ст. 23 Закону України “Про міліцію”
працівники міліції підлягають обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного
грошового утримання за останньою посадою, яку вони займали. Порядок і умови
страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до підпункту “б” п. 2 Положення про порядок і умови державного
обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та
вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ   від 19 листопада 1992 року № 627 страховик
виплачує страхові суми особам рядового і начальницького складу органів
внутрішніх справ у разі захворювання, одержаного у період проходження служби, у
розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992
року № 488 “Про умови державного обов'язкового особистого страхування
військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок
виплат  їм та членам їх сімей страхових
сум”.

Рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від
28 січня 2004 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено
нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд апеляційної інстанції посилався на те, що порядок і умови
страхування працівників міліції встановлюються виключно Кабінетом Міністрів
України, а саме постановами Кабінету Міністрів України № 627 від 19 листопада
1992 року та № 488 від 19 серпня 1992 року.

Відповідно до п. 2-а Положення про порядок і умови державного обов'язкового
особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу
органів і підрозділів внутрішніх справ від 19 листопада 1992 року № 627 особам
рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів
внутрішніх справ у разі захворювання, одержаного у період проходження служби,
виплачується страхова сума у розмірах, передбачених постановою Кабінету
Міністрів України № 488 від 19 серпня 1992 року.

Не погоджуючись з
рішенням апеляційної інстанції, ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду України з
касаційною скаргою, в якій  просить
скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що
призвело до неправильного вирішення спору.

Касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції  в межах касаційної скарги перевіряє правильність
застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом допущені порушення норм матеріального або процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування
рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду України

у  х
в  а  л
и  л  а :

Касаційну скаргу  ОСОБА_1  відхилити.

Рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах апеляційного суду Житомирської області від
28 січня 2004 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її оголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий

М.В. Патрюк

Судді:

А.В. Костенко

Н.П. Лященко

Ю.В. Прокопчук

М.П.
Пшонка