Справа № 22ц-3357/2007 р.                                Головуючий
у 1 інстанції Володько І.С.
Доповідач у 2 інстанції Даценко Л.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2007
року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі: головуючого судді Приходька К.П. суддів Даценко
Л.М., Сліпченка О.І. при секретарі Зозулі Н.С.,

розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5 на
рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня
2007 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

встановила:

У липні 2004 р.
ОСОБА_6. звернулася в суд із позовом про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою.

Зазначала, що
вона та відповідачка ОСОБА_1.
є співвласниками АДРЕСА_1, їй на праві власності на підставі договору
довічного утримання укладеного між нею та ОСОБА_8. 12 липня 2003 p..
належить квартира № 2, а відповідачці - квартира № 1 у цьому будинку.

Згідно рішення
виконкому Білоцерківської міської ради від 09 жовтня 1963 року за вказаним будинком
було закріплено земельну ділянку розміром 642 кв. м, що перебуває в їхньому
спільному користуванні.

Усупереч вимогам
закону відповідач ОСОБА_7. - брат ОСОБА_1. -без згоди співвласників будинку
самовільно збудував на спірній земельній ділянці сарай з погребом, чим порушив
її право на користування земельною ділянкою, оскільки наявність самовільно
збудованої споруди позбавляє її можливості вирішити питання щодо приватизації
земельної ділянки.

Просила
зобов'язати відповідачів усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою
шляхом знесення самовільно побудованих споруд.

Справа
розглядалась судами неодноразово. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 21 травня 2007 року позов задоволено.

Не погоджуючись
з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1., ОСОБА_3. та ОСОБА_4. подали на нього
апеляційну скаргу, в якій просили
рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в позові, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин. що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з таких підстав.

Задовольняючи
позов, суд обґрунтовував свої висновки тим, що самочинним будівництвом
відповідачами споруд порушуються права позивачки, як землекористувача, тобто
виходив з доведеності позовних вимог.

Проте повністю
погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх, порушивши
вимоги ст. ст.3, 10, 60, 212-215 ЦПК України без повного та всебічного
з"ясування    обставин справи, прав
та обов'язків сторін у даних правовідносинах.

Відповідно до
вимог ст. ст, 10, 60, 119 ЦПК України позивач визначає зміст позовних вимог,
викладає обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а суд. зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для повного і
всебічного з"ясування обставин справи. Право визначення підстав та
предмета позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх
змінити не може.

Проте суд
належним чином не з"ясував характер та зміст заявлених позивачкою вимог і
застосував норми матеріального права, а саме: статті 316, 355, 376, 381,391,415
ЦК України, на
власний розсуд.

З матеріалів
справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу користування земельною
ділянкою, однак суд всупереч вимогам ст. 212-215 ЦПК України не встановив
фактів, які підлягають встановленню у справі, а саме: час та підстави набуття
сторонами прав на земельну ділянку, на якій розташовано будинок, господарські
будівлі та споруди, порядок користування нею з моменту набуття сторонами прав
на будинок і відповідно на земельну ділянку та наявність чи відсутність згоди
обох сторін на такий порядок.

Проте,
з"ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення
спору.

Основними
законами, якими регулюються земельні відносини, є Конституція України,
Земельний кодекс України, а також прийняті відповідно до нього
нормативно-правові акти, однак вони залишилися поза увагою суду.

Згідно
роз'яснень п. 21 постанови № 7 від 16 квітня 2004 р. Пленуму Верховного Суду
України „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", виходячи з того, що порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається
насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності
на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при
вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше
придбали відповідну частку у спільній власності на землю або на жилий будинок і
для яких зазначена угода також є обов"язковою. Це правило стосується тих
випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Якщо до
вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у
спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовано будинок.
господарські будівлі та споруди, не визначався або вона не перебувала у
користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок
користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на
користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості
будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної
власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Скасовуючи
попередні судові рішення в порядку касаційного провадження. Верховний Суд
України указав на зазначені порушення судами першої та апеляційної інстанцій.

Однак, суд
першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК України не звернув уваги на
зазначені висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані
рішення, і які є обов"язковими для суду першої чи апеляційної інстанції
при повторному розгляді справи.

Встановлено, що
сторони є співвласниками АДРЕСА_1, позивачці на праві власності на підставі
договору довічного утримання укладеного між нею та ОСОБА_8. 12 липня 2003 p.,
належить квартира № 2, а відповідачам ОСОБА_1., ОСОБА_4., ОСОБА_3.. ОСОБА_2. та
ОСОБА_5. - квартира № 1 у цьому будинку на підставі свідоцтва про право
власності, виданого Комунальною службою приватизації м. Біла Церква від
04.12.2001 р. №22701. (а.с.12,52)

Встановлено, що
згідно рішення виконкому Білоцерківської міської ради від 09 жовтня 1963 року
за вказаним будинком було закріплено земельну ділянку розміром 642 кв. м. (а.
с. 96)

Як вбачається з
позовної заяви, розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій
розташовано будинок, господарські будівлі та споруди, між сторонами не
визначався і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею.

Таким чином,
колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про
порушення прав позивачки в користуванні земельною ділянкою і безпідставно
прийшов до висновку про задоволення позову.

За таких
обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на
увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог відповідно до вимог ст. 309
ЦПК України.

Керуючись ст.
ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1, яка
діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення
Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2007 року
скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_6
до ОСОБА_7. ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4. Валеріївни про усунення перешкод в користуванні земельною
ділянкою.

Рішення набирає
законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному
порядку до Верховного Суду України протягом двох місяців з дня набрання ним
законної сили.