АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26
грудня 2006 року                                                                                 м.  Хмельницький

Колегія суддів
судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Ніколаєвої В.М. ,

суддів :
Ніколової Б.Ю.,  Матковської Л.О.,  при секретарі: Коник О.М. ,

з участю: відповідача,  представника
позивачки

розглянула
у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22ц-2304 за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 14 листопада
2006 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і
моральної шкоди,  завданої джерелом
підвищеної небезпеки.

Заслухавши
доповідача,  пояснення відповідача,  представника позивачки,  перевіривши матеріали справи,  ознайомившись з доводами апеляційної
скарги,  колегія суддів

встановила:

ОСОБА_2,  звертаючись до суду з позовом,  посилалася на те,  що 24 жовтня 2003 року біля 17 годин
ОСОБА_1,  керуючи автомобілем
"Нісан-Урван",  державний знак
НОМЕР_1,  на пішохідному переході на
перехресті вулиць Красовського та Пілотської здійснив на неї наїзд,  внаслідок чого вона отримала тяжкі тілесні
ушкодження. Такими діями відповідача їй заподіяно матеріальну шкоду: на
придбання ліків витратила 829 грн.,  на
санаторно-курортне лікування - 2160 грн. Крім того,  діями відповідача заподіяно моральну
шкоду,  котра полягає у фізичному болю та
стражданнях,  яких вона зазнала у зв'язку
з ушкодженням здоров'я. Тому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 2989 грн.
51 коп. матеріальної та 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням
Хмельницького міськрайонного суду від 14 листопада 2006 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 1116
грн. 62 коп. та моральну шкоду в

Головуючий
у першій інстанції - Карплюк О.І.                                 Справа
№ 22ц-2304

Доповідач
- Ніколаєва В.М.                                                                  Категорія
№17, 21

сумі 1250
грн.,  а всього - 2366 грн. 62 коп.

В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним,  просить його скасувати і постановити нове
рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,  посилаючись на те,  що судом порушено норми матеріального
права,  висновки суду не відповідають
обставинам справи. Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини позивачки,  яка рухалась на червоний сигнал
світлофора,  він не порушував Правила
дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу,  що підтверджується постановами про закриття
кримінальних справ щодо нього,  а тому
суд прийшов до безпідставного висновку про заподіяння ним шкоди ОСОБА_2 Крім
того,  суд не взяв до уваги,  що санаторно-курортне лікування рекомендоване
позивачці у зв'язку з загальним захворюванням,
не пов'язаним із отриманими травмами під час вказаної
дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційна
скарга підлягає частковому задоволенню,
а рішення суду -зміні.

Підставами
для цього у відповідності з п.4 ч. 1 та ч.3
ст.  309 ЦПК України є неправильне
застосування судом норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення спору.

Судом вірно
з'ясовані дійсні обставини справи,  дана
їм належна оцінка.

Так,  встановлено,
що 24 жовтня 2003 року біля 17 годин ОСОБА_1,
керуючи автомобілем марки "Нісан-Урван",  державний знак НОМЕР_1,  та рухаючись по вулиці Красовського від
вулиці Толбухіна,  на пішохідному
переході,  що на перехресті вулиць
Красовського - Пілотська в М. Хмельницькому,
здійснив наїзд на ОСОБА_2,
внаслідок чого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження,  що підтверджується висновком судово-медичної
експертизи № 2161 від 5 серпня 2004 року.

Постановою
слідчого УМВС України в Хмельницькій області Трочинського О.А. від 19 вересня
2005 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 закрито за відсутністю в його
діях складу злочину,  передбаченого  ст.
286 ч. 2 КК України. Разом з тим,
в ній не зазначено,  що
дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілої. Ця постанова ніким із сторін не оспорена.

У
відповідності зч.2, 5  ст.  1187 ЦК України шкода,  завдана джерелом підвищеної небезпеки,  відшкодовується особою,  яка на відповідній правовій підставі (право
власності,  інше речове право,  договір підряду,  оренди,
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом,  іншим об'єктом,  використання,
зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа,  яка здійснює діяльність,  що є джерелом підвищеної небезпеки,  відповідає за завдану шкоду,  якщо вона не доведе,  що шкоди було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого.

Оскільки
ОСОБА_1 на відповідній правовій основі керував автомобілем марки
"Нісан-Урван",  який є джерелом
підвищеної небезпеки,  і в судовому
засіданні не встановлено,  що дана
дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілої,  суд прийшов до підставного
висновку,  що він повинен нести
відповідальність за шкоду,  заподіяну
позивачці.

Разом з тим,  судом також з'ясовано,  що виникненню дорожньо-транспортної пригоди і
спричиненню шкоди сприяла груба необережність ОСОБА_2,  ступінь вини якої визначено у розмірі 50 %.

Як
вбачається з матеріалів справи,  у
зв'язку з отримання ушкодження здоров'я у вказаній дорожньо-транспортній
пригоді позивачка перебувала на лікуванні в нейрохірургічному відділенні
Хмельницької обласної лікарні та витратила на лікування 73 грн. 24 коп.,  що підтверджується довідкою Хмельницької
обласної лікарні від 11 лютого 2004 року. Інших доказів,  котрі б свідчили про придбання ОСОБА_2
ліків,  необхідних для лікування,  ні позивачка,
ні її представник не надали. Тому висновок суду про те,  що витрати ОСОБА_2 на лікування складають 73
грн. 24 коп.,  є обґрунтованим.

Згідно
ч.2  ст.
1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню
або збільшенню шкоди,  то залежно від
ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи,
яка завдала шкоди,  - також
залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується,  якщо інше не встановлено законом.

Однак,  ч.3 цієї ж статті передбачає,  що вина потерпілого не враховується у разі
відшкодування додаткових витрат,
передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу.

Ч.
1  ст.
1195 ЦК України до додаткових витрат,
які підлягають відшкодуванню у разі ушкодження здоров'я,  відносить витрати,  викликані необхідністю посиленого харчування,  санаторно-курортного лікування,  придбання ліків,  протезування,
стороннього догляду тощо,
стягнення яких може бути проведено і на майбутній час у межах
строків,  зазначених у висновку МСЕК або
судово-медичної експертизи. При цьому витрати на придбання путівки на
санаторно-курортне лікування підлягають перерахуванню відповідній організації,  яка має надати ці послуги потерпілому.

Проте
позивачка до цього часу такої путівки не придбала і не вказала відповідної
організації,  яка має надати їй ці
послуги,  тому її вимоги щодо оплати
санаторно-курортного лікування слід залишити без розгляду.

Приймаючи
до уваги наведене,  не можна визнати
обґрунтованим,  що на користь ОСОБА_2 з
врахуванням її вини у цій дорожньо-транспортній пригоді слід стягнути лише
половину вказаних затрат,  а також
половину вартості путівки на санаторно-курортне лікування.

Так як
судом неправильно застосовані наведені вище норми матеріального права,  колегія суддів вважає,  що у відповідності з п. 4 ч. 1 та ч.3  ст.
309 ЦПК України його рішення щодо зазначених вимог позивачки підлягає
зміні.

У
відповідності до ч. 2  ст.  1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини фізичної особи,  яка
її завдала,  якщо шкоду завдано
ушкодженням здоров'я фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

При
вирішенні спору суд прийшов до правильного висновку,  що позивачці була завдана моральна шкода,  яка полягала у фізичному болю та
стражданнях,  яких вона зазнала у зв'язку
з ушкодженням здоров'я.

При
визначенні розміру відшкодування моральної шкоди,  суд прийняв до уваги тяжкість тілесних
ушкоджень,  отриманих ОСОБА_2 ,  ступінь її вини в

дорожньо-транспортній
пригоді,  конкретні обставини справи
і,  виходячи з засад розумності та
справедливості,  обґрунтовано визначив
його у розмірі 1250 грн.

Підстав для
зменшення цього розміру колегія суддів не знаходить.

Доводи
відповідача в апеляційній скарзі про те,
що він повинен бути звільнений від відшкодування моральної шкоди,  так як відсутня його вина у вказаній
дорожньо-транспортній пригоді,  не можна
визнати обґрунтованими,  оскільки вони
суперечать п. 1 ч. 2  ст.  1167 ЦК
України.

Керуючись  ст.   ст.
307, 309,  316, 319 ЦПК
України,  колегія суддів

вирішила:

Апеляційну
скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення
Хмельницького міськрайонного суду від 14 листопада 2006 року змінити. Позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення витрат на санаторно-курортне лікування
залишити без розгляду. Збільшити розмір витрат на придбання ліків,  які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2,  до 73 грн. 24 коп.

В решті рішення
суду залишити без зміни.

Рішення
набирає законної сили з моменту його проголошення,  проте може бути оскаржене до Верховного Суду
України протягом двох місяців з дня набрання ним законної сили.