КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №759/481/26 Головуючий у І інстанції - Проскурня О.І.
апеляційне провадження №33/824/1737/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року суддя Київського апеляційного суду Приходько К.П., переглянув справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою Гринюка Олексія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2026 року, якою:

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік,-

установив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №545808 від 20 грудня 2025 року вбачається, що 20 грудня 2025 року о 04 год 00 хв у м. Києві по вул. Стеценка, 27, ОСОБА_1 керував автомобілем «Peugeot», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів.

Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій категорично відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, тобто вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2026 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, Гринюк О.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції змінити в частині накладення стягнення, а саме застосувати лише адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 17000 грн., без застосування стягнення в частині позбавлення ОСОБА_1 права керувати транспортним засобом на строк 1 (один) рік

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 повністю визнає свою провину, щиро кається, розуміє відповідальність за дане правопорушення і обіцяє, що більше такого не повториться.

Суд першої інстанції не повністю врахував дані про особу, що притягається до адміністративної відповідальності, обставини скоєння правопорушення (обставини, що пом`якшують відповідальність) та призначив найсуворіший вид стягнення.

Вказує, що найбільшою складністю ОСОБА_1 , як батька малолітньої дитини та єдиного годувальника в сім`ї, буде ситуація, у якій він залишиться таким, що буде позбавлений права керування і не зможе використовувати свій автомобіль у робочих цілях та повсякденному житті, після такого він не уявляє існування сім`ї.

Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував та не врахував правову позицію Конституційного суду України та сталу практику Європейського суду з прав людини.

Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

Відсутність цього способу індивідуалізації покарання особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, є порушенням конституційних положень щодо рівності громадян перед законом.

Конституційний Суд України вважає, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності.

Таким чином, вказує, що для досягнення визначеної в ст. 23 КУпАП мети адміністративного стягнення (виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами) з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, майнового правопорушника, наявних обставин, що пом`якшують покарання, необхідно і достатньо накласти на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., без призначення стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Враховуючи вищевикладене, вважає що постанова суду першої інстанції є такою, що не відповідає матеріалам справи, та відповідно, є необґрунтованою та формальною.

В судове засідання особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник Гринюк О.М. не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвокат Гринюк О.М. подав клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав.

В судове засідання представник Святошинської окружної прокуратури м. Києва не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах адміністративної справи доказах.

Частиною 1 ст. 130 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність не тільки за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, вимоги вказаного пункту Правил дорожнього руху України ОСОБА_1 дотримано не було.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5ПДР України підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться:

-у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №545808 від 20 грудня 2025 року;

-у направленні на огляд водія транспортного засобу ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20 грудня 2025 року;

-у розписці від 20 грудня 2025 року, де підтверджено факт відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом «Peugeot», номерний знак НОМЕР_1 , та залишення даного транспортного засобу за адресою: м. Київ, вул. Стеценка, 27;

-на відеозаписі із нагрудної відеокамери (відеореєстратора) співробітника поліції, які містяться на диску DVD-R.

ОСОБА_1 своїми діями порушив п. 2.5 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Протокол про адміністративне правопорушення складено відповідно до вимог ст.256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Дії працівників поліції, які складали протокол, не визнано протиправними у передбачений законом спосіб.

Обставини, зазначені в протоколі повністю узгоджуються із дослідженим судом апеляційної інстанції відеозаписами із нагрудної камери (відеореєстратора) поліцейського, на якому достатньо повно відображені події, які відбувались 20 грудня 2025 року за участю ОСОБА_1 .

Відеозаписи свідчать про дотримання працівниками поліції в повному обсязі Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції під час проведення її огляду та вимог ст.266 КУпАП.

Відеозаписи є одними із об`єктивних доказів в справі про адміністративне правопорушення. А на відео зафіксовані подія правопорушення. Ці відеозаписи суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Враховуючи ч. 2 ст. 33 та ч. 1 ст. 34 КУпАП, обставин, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення вчинене ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про призначення стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 (один) рік, оскільки адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Разом з тим, санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП має кумулятивний та безальтернативний характер, тобто позбавлення права керування транспортними засобами є обов`язковою мірою стягнення, яке не застосовується тільки до осіб, що не має спеціального права.

Будь-яких винятків щодо незастосування вказаного виду стягнення по відношенню до осіб, які вчинили правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, чинний КУпАП не передбачає, як і не передбачає можливості призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її зміни та скасування в частині позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами на строк один рік, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вважає обраний судом першої інстанції вид адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, таким, що відповідає обставинам справи та вимогам ст.ст.33, ч.1 ст.130 КУпАП.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що постанова судді є законною та обґрунтованою, відсутні підстави для її зміни чи скасування, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову судді - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Гринюка Олексія Миколайовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду К.П. Приходько