КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 368/1507/25

Суддя в суді першої інстанції: Шевченко І.І.

Провадження № 33/824/2287/2026

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Левенця Б.Б., за участю секретаря судового засідання Марченка М.С., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

Постановою судді Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605 гривень (шістсот п`ять) грн. 60 коп.(а.с. 39, 41-45).

Не погодившись з вказаною постановою, 26 березня 2026 року ОСОБА_1 направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження постанови, скасувати оскаржувану постанову та провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 65-70).

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначав, що 09 лютого 2026 року адвокатом Лисюк О.В. було подано апеляційну скаргу на оскаржувану постанову, проте, 18 лютого 2026 року Київським апеляційним судом було винесено постанову, якою апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала. Вказане рішення апеляційного суду ні апелянту ні його представнику не вручалось та не направлялось, про нього стало відомо із ЄДРСР лише 25.03.2026 року.

В обґрунтування вимог скарги зазначав, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Оскаржувана постанова носить суто формальний характер, суд ухвалюючи рішення одноособово та упереджено, не взявши до уваги докази, які свідчать про невинуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення.

Зокрема, під час судового засідання було допитано свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які вказали на те, що за кермом автомобіля ВАЗ 21043, д.н.з. НОМЕР_1 , 29 серпня 2025 року був ОСОБА_4 .

Крім того, не було взято до уваги, що відео з камер працівників поліції не містить запису, на якому видно, що автомобілем керує саме ОСОБА_1 .

Поліцейськими у ході виявлення та фіксації адміністративного правопорушення були порушені вимоги щодо безперервності відеозапису.

Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, крім протоколу про адміністративне правопорушення (а.с. 65-70).

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , його захисник - адвокат Лисюк О.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор був належним чином повідомлений про розгляд справи апеляційним судом, до суду не прибув, проте неявка прокурора за чинним законодавством України не перешкоджає розглядові адміністративної справи (а.с. 77-80).

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України" № 16652/04).

Відповідно до ст. 294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність перешкод для апеляційного перегляду справи.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 , його захисника - адвокат Лисюк О.В., які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши доводи клопотання про поновлення строку, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови.

З метою реалізації права на апеляційне оскарження, в тому числі у випадку неотримання повного тексту судового рішення у строк, який би дозволяв своєчасно подати апеляційну скаргу, частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлена можливість поновлення строку на апеляційне оскарження. Так, у вказаній частині статті зазначено, що у разі пропущення особою десятиденного строку на апеляційне оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення суд може поновити його за відповідним клопотанням апелянта.

Як вбачається з матеріалів справи, вперше апеляційну скаргу на постанову Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року було подано 09 лютого 2026 року (а.с. 48-55).

Проте, постановою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року апеляційну скаргу адвоката Лисюк О.В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року разом з доданими до неї матеріалами повернуто особі, яка її подала (а.с. 48-53, 59-61).

18.02.2026 року до електронного кабінету адвоката Лисюка О.В. було направлено копію вказаної постанови, проте, доказів доставки постанови до електронного кабінету матеріали справи не містять.

Вдруге апеляційну скаргу подано 26.03.2026 року (а.с. 65-70).

Враховуючи, що вперше апеляційну скаргу на оскаржувану постанову було подано в межах десятиденного строку з дня винесення постанови, апеляційний суд дійшов висновку, що апелянт пропустив строк на апеляційне оскарження постанови з поважних причин, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280, 256 КУпАП одним із завдань провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи. Необхідно також встановити, чи вчинено правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам, суд повинен дати належну оцінку.

За змістом ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Крім того, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку постанови місцевого суду на відповідність зазначеним вимогам закону в межах доводів апеляційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП за наведених у постанові суду обставин є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються представленими в матеріалах провадження доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, відеозаписом з нагрудної камери працівників поліції, що здійснювали оформлення адміністративного правопорушення.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 437214, складеним 29.08.2025 року, 29 серпня 2025 року о 01 годині 45 хвилин в м. Кагарлик по вул. Паркова, 29, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Водій від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 1).

До протоколу долучено направлення на проходження огляду на стан сп`яніння, рапорт поліцейського, відеозапис (а.с. 2,3,8).

Протокол про адміністративне правопорушення підписаний особою, яка його склала та безпосередньо ОСОБА_1 , який своїм підписом підтвердив, що йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП.

Пунктом 2.5. ПДР передбачено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Будь-яких невідповідностей протоколу про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 вимогам ст. 256 КУпАП судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_1 не перебував за кермом транспортного засобу, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються переглянутим судом апеляційної інстанції відео з нагрудної камери поліцейського, з кого вбачається, що ОСОБА_1 зазначив про те, що він котився, а не їхав (5.30 - 5.50 хвилини запису і 20-та хвилина відеозапису), чим фактично визнав факт керування транспортним засобом. Таку позицію слід розцінювати, як намагання ОСОБА_1 уникнути встановленої Законом відповідальності за скоєне.

При цьому, з відеозапису вбачається, що водій відмовився від проходження огляду, тому працівник поліції склав протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Посилання апелянта на покази свідків, суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив, оскільки зі змісту протоколу серії ЕПР1 № 437214, складеного 29.08.2025 року та наявного в матеріалах адміністративного провадження відеозапису боді-камер працівників поліції, свідки під час складання протоколу не залучались. Крім того, покази зазначених апелянтом свідків про обставини події і керування автомобілем ОСОБА_5 , який нібито залишив автівку і пішов по пальне, не узгоджуються з, зафіксованими відео-записом боді-камери працівників поліції, поясненнями ОСОБА_1 та пасажирів його автомобіля, серед яких інша особа стверджувала, що саме вона перебувала за кермом вказаного автомобіля і про зазначені вище обставини керування ОСОБА_5 автомобілем не зазначали (а.с. 1, 8).

Відеозапис є одним із об`єктивних доказів у справі про адміністративне правопорушення, оскільки на ньому зафіксована подія правопорушення. Відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу, що адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП України відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника так і для інших учасників дорожнього руху.

Інших переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції і були підставами для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції справу розглянуто повно, об`єктивно та всебічно, а висновки суду щодо доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних по справі доказах.

Отже, відсутні підстави для скасування постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Кагарлицького районного суду Київської області від 30 січня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя _________________ Б.Б. Левенець