справа № 513/18/26
провадження 1-кп/492/97/26
УХВАЛА

Іменем України

30 березня 2026 року м. Арциз

Суддя Арцизького районного суду Одеської області Варгаракі С.М., при секретарі судового засідання Богдан А.І., за участю адвоката Волкова І.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Волкова Іллі Івановича про відвід судді Саратського районного суду Одеської області Рязанової К.Ю. від участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП, -

встановив:

До Арцизького районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду надійшла заява адвоката Волкова Іллі Івановича про відвід судді Саратського районного суду Одеської області Рязанової К.Ю. від участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП. В обґрунтування заяви, адвокат посилається на те, що в провадженні судді Саратського районного суду Одеської області Рязанової К.Ю. перебувала справа про адміністративне правопорушення № 513/107925 (провадження № 3/513/646/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за статтею 124 КУпАП. 06 листопада 2025 року суддею Саратського районного суду Одеської області Рязановою К.Ю. за результатами розгляду справи провадження винесено постанову про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. У зазначеній постанові суддя Рязанова К.Ю. вказала, що в діях ОСОБА_2 не вбачалось наявності жодної перешкоди на початку обгону та що водій транспортного ОСОБА_1 , рухаючись перед автомобілем під керуванням останньої без включення жодних світлових показчиків, розпочав повертати ліворуч АЗС «Petromol». Таким чином, повторний розгляд справи суддею Рязановою К.Ю. у справі № 513/18/26 протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП, є обставиною, що викликає сумнів у її неупередженості.

В судовому засіданні адвокат Волков І.І. заявлений відвід підтримав, просив його задовольнити та пояснив, що на його думку закриття провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення свідчить про те, що винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 15 серпня 2025 року є ОСОБА_1 . Постанова, якою закрито провадження не була оскаржена в до апеляційного суду, оскільки про винесення постанови адвокату стало відомо після складання протоколу відносно ОСОБА_1 та вирішення питання щодо оскарження постанови не було можливим без ознайомлення з відеозаписом, який було досліджено суддею Рязановою К.Ю. під час розгляду справи.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про дату, час і місце розгляду заяви про відвід повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб порталі Судова влада України, однак у судове засідання не з`явився, клопотання про розгляд заяви про відвід за його відсутності до суду не подав.

Особа, якій заявлено відвід - суддя Рязанова К.Ю. про день, час та місце розгляду заяви була повідомлена належним чином, правову позицію з приводу заявлено відводу не надала.

Суд, розглянувши заяву про відвід судді Рязанової К.Ю., вислухавши обґрунтування адвокат Волкова І.І., дійшов висновку про відмову в задоволенні вищезазначеної заяви з наступних підстав.

Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення визначається цим Кодексом та іншими законами України (стаття 246 КУпАП).

У відповідності до частини 1 статті 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права. Як встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Швидка проти України» від 30.10.2014 р., провадження у справах про адміністративні правопорушення вважається кримінальними у розумінні Конвенції. У справі «Надточій проти України» ЄСПЛ зазначив, що Уряд України визнав кримінально-правовий характер КУпАП.

Кодекс України про адміністративне правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують можливість заявити відвід судді і, відповідно, не передбачають порядку розгляду такої заяви про відвід.

Разом з тим, відповідно дост. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є складовою частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

КУпАП не містить норму, яка передбачає поняття «відвід судді» та порядок розгляду заяв про відвід (самовідвід), тому суд вважає, що у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, яка полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінальному процесуальному законодавстві.

Відповідно до вимог статті 80 КПК України, відвід судді може бути заявлений особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.

Тобто, обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути обґрунтованими та доведеними. Відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів та доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу. Якщо відвід не вмотивований, це є підставою для відмови у його задоволенні.

Обставинами, на які посилається адвокат Волков І.І. про відвід судді Рязанової К.Ю., застосовуючи аналогією КПК України, передбачено у пункті 4 частини 1 статті 75 КПК України, як інші обставини, які викликають сумнів у неупередженості.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 р.; (далі Конвенція) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п. 1 ст. 6).

У ряді рішень Європейський суду з прав людини (далі ЄСПЛ) намагається більш широко підходити до вирішення питання щодо впливу «досудової» діяльності судді на рівень безсторонності суду.

Так, у справі «Нортіер проти Нідерландів» ЄСПЛ зауважив, що «один лише факт про те, що суддя приймав рішення на досудовому етапі не можна вважати підставою для сумнівів щодо його безсторонності; основне значення у справі мають обсяг і характер цих рішень».

У справі «Сен-Марі проти Франції» двоє з трьох членів суду раніше приймали рішення про відмову у звільненні заявника з-під варти, що не було визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки попереднє рішення обмежувалося лише короткою оцінкою представлених фактів з метою встановити, чи є обґрунтованими підозри поліції та чи дають вони підстави побоюватися, що обвинувачений втече з-під варти.

На питання неупередженості суду звертає увагу Європейський суд з прав людини і вищезазначене рішення рішенні Суду від 10 грудня 2009 р. в справі «Мироненко і Мартенко проти України».

Наведе свідчить про те, що підстави для відводу судді можуть бути оціночною категорією, що з одного боку дає змогу реалізувати конституційну засаду незалежного розгляду справи суддею, а з іншого боку, є площиною для зловживань з боку недобросовісних учасників.

Таким чином, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на існування двох елементів безсторонності суду: суб`єктивної, яка полягає у тому, щоб жоден із його членів відкрито не проявляв упередженість та особисту зацікавленість, а також об`єктивної, що передбачає існування достатніх гарантій, щоб виключити будь-які сумніви щодо цього.

Зі змісту статті 6 Конвенції неупередженості суду вбачається, що правосуддя має не тільки здійснюватися, а повинно також демонструватись. Під сумнівом - довіра до суду, яку суд має вселяти громадянам у демократичному суспільстві. Як правило, неупередженість означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «Мікаллеф проти Мальти», п. 93). Європейський Суд з прав людини у своїй практиці проводить відмінність між суб`єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб`єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі та об`єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви в цьому відношенні (справа «Кіпріану проти Кіпру», п. 118; справа «П`єрсак проти Бельгії», п. 30; справа «Грівз проти Сполученого Королівства», п. 69).

Частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначає, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 48 даного Закону встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Згідно пунктів 1, 2 частини 7 статті 56 зазначеного Закону суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Відповідно до статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікувавши зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У справі «Преда і Дардарі проти Італії» Суд вказав, що метою норми статті 17 Конвенції є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція. У разі ж незгоди з винесеним по справі рішенням чи ухвалою, сторона по справі не позбавлена можливості оскаржити постановлене по справі рішення чи ухвалу у порядку і строки, визначені чинним процесуальним законом.

Відповідно до Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантується Конституцією і законами України, а суддя при здійсненні правосуддя незалежний і підпорядковується лише закону.

Таким чином, в руслі суб`єктивної складової поняття безсторонності ЄСПЛ притримується позиції, що не потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Така позиція викладена у рішеннях Суду по справам «Хаушильд проти Данії» та «Ветштайн проти Швеції».

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

Отже, існує презумпція неупередженості судді, а протилежне необхідно доводити належними та допустимими доказами.

Таким чином, визначаючись щодо наявності підстав для відводу судді згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, наявність безсторонності, має визначатись, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

З огляду на зазначене вище, ЄСПЛ у своїй практиці виділяє наступні критерії оцінки неупередженості: 1) суб`єктивний - беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі; 2) об`єктивний - визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Не дивлячись на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції. У даному контексті можна провести розмежування між суб`єктивним підходом, що відображає особисті переконання конкретного судді з конкретної справи, і об`єктивним підходом, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів з цього приводу.

Отже, на думку суду, не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить лише припущення про існування обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді, не підтверджених жодними належними і допустимими доказами та в певною мірою порушує процесуальну незалежність судді.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в ухвалах від 10 травня 2018 року (справа № 800/592/17) та від 1 жовтня 2018 року (справа № 9901/673/18).

Також, Верховний Суд вважає відвід завідомо безпідставним, якщо у заяві про відвід відсутні будь-які докази, які свідчили б про необ`єктивність чи упередженість судді щодо заявника, тобто підстави для відводу ґрунтуються на власних припущеннях заявника, або якщо підставою для відводу є непогодження сторони з процесуальними рішеннями судді.

Наприклад, в ухвалі від 18 грудня 2018 року у справі № 910/2968/18 Верховний Суд визнав відвід завідомо безпідставним, а його заявлення зловживанням процесуальними правами, оскільки вказаний відвід по суті «є висловленням незгоди з процесуальним рішенням Верховного Суду після того, як суд мотивував таке рішення».

Таким чином, за окремою підставою відводу визначеною саме як наявність «інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді», особа яка подала заяву про відвід судді, повинна довести на підставі доказів факт упередженості судді у розгляді справи. Водночас відвід повинен бути вмотивований, з наведенням відповідних аргументів, доказів, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Сумнів у безсторонності судді повинен бути розумним, інакше будь-який судовий процес можна було б перетворити у безкінечну недовіру до суду та відповідно змін його складу.

За таких обставин, адвокат Волков І.І. не надав будь-яких доказів упередженості судді Рязанової К.Ю. у розгляді справи, заявлені ним доводи не свідчить неупередженість судді, а є лише незгодою з постановою судді, винесеної відносно другого учасника дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, у судовому засіданні заявник пояснив, що постанову він в апеляційному порядку не оскаржував.

Разом з тим, посилання захисника щодо встановлення вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП під час винесення постанови суддею Рязановою К.Ю. є його оціночним судженням та не знайшло підтвердження у судовому засіданні.

Підсумовуючи, суд наголошує на важливості інституту відводу судді для забезпечення безстороннього розгляду справи. Але вмотивованість заяви про відвід судді є процесуальним обов`язком учасника, який повинен добросовісно реалізовувати надане йому право.

Отже, в заяві про відвід судді Саратського районного суду Одеської області Рязанової К.Ю. не зазначено жодної з підстав, що є перешкодою для участі суддів в розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП.

На підставі викладеного, оскільки доказів, які б свідчили про упередженість судді під час розгляду справи не надано, а в ході розгляду заяви про відвід не встановлено інших обставин, передбачених статями 75, 76 КПК України, які б виключали участь судді в ньому, з урахуванням позиції ЄСПЛ про те, що особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі «Веттштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), в задоволенні заявленого відводу судді слід відмовити.

Керуючись статями 75, 76, 80, 369-372 КПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні заяви адвоката Волкова Іллі Івановича про відвід судді Саратського районного суду Одеської області Рязанової К.Ю. від участі у розгляді справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за статтею 124 КУпАП - відмовити.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя Арцизького районного суду

Одеської області С.М. Варгаракі