ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/768/26 Справа № 210/1323/25 Суддя у 1-й інстанції - Попнов В.В. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна І. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М.,

при секретарі судового засідання Примак Н.М.,

за участю захисника адвоката Губара А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката Губара А.Л., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2026 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, та призначено адміністративне стягнення у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн. 00 коп. в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, стягнуто судовий збір, -

в с т а н о в и л а :

постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2026 року встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №259676, 01 березня 2025 року, о 10 годині 55 хвилин, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», н/з НОМЕР_2 , рухаючись в районі будинку №1Б по вул. Героїв-підпільників у м. Кривому Розі, здійснив дорожньо-транспортну пригоду, а саме допустив зіткнення з автомобілем марки «Renault Megane», н/з НОМЕР_3 , та вживав алкогольні напої вдома після дорожньо-транспортної пригоди, що сталась за його участі, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, при цьому від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці або у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.10 «є» ПДР України та тим самим вчинив правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 130 КУпАП.

На зазначену постанову захисник адвокат Губар А.Л., який діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить постанову суду скасувати та провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що поліцейський розпочав відібрання пояснень у ОСОБА_1 під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, не роз`яснивши особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, право не свідчити проти себе та своїх близьких родичів. Так само поліцейський не роз`яснив ОСОБА_1 перед відібранням пояснень, у чому саме він обвинувачується та яка за це передбачена відповідальність. Лише після відібрання пояснень та їх фіксації на відеозаписі поліцейський, тобто після збирання доказів стороною обвинувачення з порушенням вимог закону, надав водію бланк пояснення для заповнення, у якому містилося поле про формальне ознайомлення особи, яка обвинувачується у вчиненні правопорушення, зі ст. 63 Конституції України.

Наголошує, що поліцейські вдалися до маніпулятивних дій щодо ОСОБА_1 , які полягають у тому, що, користуючись помилковим уявленням ОСОБА_1 про встановлення законодавчої заборони перебувати у стані алкогольного сп`яніння виключно під час керування транспортним засобом, свідомо не попередили його про право не свідчити проти себе, а також про відповідальність, передбачену ч. 4 ст. 130 КУпАП. Встановлюючи псевдодовірливі відносини, вони підштовхнули ОСОБА_1 до визнання факту вживання алкоголю після події, не перебуваючи за кермом, яку поліцейські кваліфікували за ст. 124 КУпАП. При цьому поліцейські свідомо не попередили ОСОБА_1 про юридичну відповідальність, встановлену ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Зазначає, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 130 КУпАП заборона для водія вживати алкоголь у разі його причетності до дорожньо-транспортної пригоди визначена умовою повідомлення поліції про подію та часом прибуття працівників поліції на місце пригоди до проведення медичного огляду. Крім того, під час перевірки доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 130 КУпАП, необхідно з`ясувати не тільки час і місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди та причетність цієї особи до неї, а й час і місце вживання цією особою алкоголю після ДТП, а також сам факт такого вживання.

Стверджує, що, виходячи зі змісту складених щодо ОСОБА_1 протоколів про адміністративне правопорушення, факт вживання ним алкоголю після дорожньо-транспортної пригоди за його участю або до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння не підтверджується. У даному випадку огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 не проводився, що підтверджується відеозаписами з нагрудних камер.

Вказує, що у даній справі органом поліції не доведено ключову обставину, а саме що вживання алкоголю відбулося у період, коли ОСОБА_1 був зобов`язаний утриматися від такого вживання у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та можливим проведенням огляду на стан сп`яніння.

ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.

До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвеції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі «Смірнова проти України»).

Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обстави, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутністю ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та за участю його захисника адвоката Губара А.Л.

Заслухавши захисника адвоката Губара А.Л. вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені ним у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.

Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно припису ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.

Згідно положень ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " від 23.02.2006 року за № 3477-ІV рішення ЄСПЛ - є джерелом права в Україні.

Відповідно до положення частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

Частиною 2 ст. 283 КУпАП вказано, що постанова про адміністративне правопорушення повинна містити, зокрема, опис обставин, установлених при розгляді справи.

Виходячи з цього, суд при ухваленні рішення, зобов`язаний викласти у постанові за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, обставини вчинення такого правопорушення, які цим судом визнані доведеними або які не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, суддею Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області не встановлено обставин справи, а в оскаржуваному рішенні наявне лише посилання на протокол про адміністративне правопорушення. У своїй мотивувальній частині суд першої інстанції фактично не встановив обставин справи та не дослідив факт адміністративного правопорушення. У постанові взагалі не зазначено обставин, які безпосередньо встановлені судом, а наведено лише відомості, викладені у протоколі. Крім того, в оскаржуваній постанові суд першої інстанції не дослідив та не навів доказів, якими обґрунтував вину ОСОБА_1 .

Особливістю правозастосовної діяльності у судочинстві є те, що збирання та попереднє встановлення фактів здійснюються одними особами, а прийняття рішення по суті іншими. Незважаючи на те, чи така попередня діяльність має офіційний характер, орган правозастосування, перш ніж прийняти правове рішення, зобов`язаний оцінити її результати та переконатися у тому, що фактична ситуація, передбачена гіпотезою відповідної правової норми, наявна. Суд, який здійснює судовий розгляд, не вправі обмежитися наданими фактами без їх власної оцінки.

З огляду на зазначене, такі істотні порушення тягнуть за собою скасування судового рішення та постановлення нової постанови судом апеляційної інстанції.

Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення, апеляційним судом досліджено матеріали справи та встановлено, що вина ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом.

Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Частина 4 ст. 130 КУпАП передбачає відповідальність за вживання особою, яка керувала транспортним засобом, після дорожньо-транспортної пригоди за її участю алкогольних напоїв, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником), або після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, чи до прийняття рішення про звільнення від проведення такого огляду.

Згідно з п. 2.10 «є» ПДР України у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкогольних напоїв, наркотичних засобів, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Отже, доказуванню в даному випадку підлягає факт керування транспортним засобом, та факт вживання алкогольних напоїв після настання ДТП.

У даному випадку факт керування транспортним засобом та факт настання ДТП за участю водія автомобіля «ВАЗ 21099», н/з НОМЕР_2 , ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи, зокрема відеозаписом, який є додатком до протоколу та на якому зафіксовано, як автомобіль «ВАЗ 21099», н/з НОМЕР_2 , зіткнувся з автомобілем «Renault Megane», н/з НОМЕР_3 , після чого поїхав з місця події. Оперативними заходами встановлено водія ОСОБА_1 та місце його перебування.

Під час спілкування із поліцейськими ОСОБА_1 зазначив, що не почув зіткнення, однак не заперечив, що у зазначений час перебував у місці настання ДТП та керував транспортним засобом «ВАЗ 21099», н/з НОМЕР_2 .

Крім того, відповідно до постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.06.2025 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП, а саме за те, що він 01 березня 2025 року о 10 годині 55 хвилин, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21099», н/з НОМЕР_2 , рухаючись у районі будинку № 1Б по вул. Героїв-підпільників у м. Кривому Розі, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та, не дотримуючись безпечної дистанції і безпечного бокового інтервалу, допустив зіткнення з припаркованим автомобілем марки «Renault Megane», н/з НОМЕР_3 , який був припаркований водієм ОСОБА_2 , після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги пп. 2.3 «б», 2.10 «а», 13.1, 13.3 ПДР України та тим самим вчинив правопорушення, передбачені ст. ст. 122-4, 124 КУпАП.

Отже факт настання ДТП за участю ОСОБА_1 доведений поза розумним сумнівом.

Водночас обов`язковою ознакою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, є вживання алкоголю водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю.

З матеріалів відеозапису вбачається, що під час спілкування з працівниками поліції та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за ст. ст. 122-4, 124 КУпАП у працівників поліції виник сумнів щодо перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння. Внаслідок цього працівник поліції почав розпитувати ОСОБА_1 про вживання ним алкогольних напоїв. Так, ОСОБА_1 повідомив, що вживав алкогольні напої після того, як приїхав додому, однак не знав, що був учасником ДТП. У подальшому працівники поліції продовжили розпитувати останнього з метою отримання від нього пояснень, при цьому перед початком відібрання пояснень не роз`яснили йому положення ст. 63 Конституції України про те, що кожна особа має право відмовитися давати свідчення або пояснення щодо себе.

Після пояснень ОСОБА_1 про вживання ним алкогольних напоїв працівники поліції запропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, від проходження якого ОСОБА_1 відмовився. Натомість, попри відмову від проходження огляду на стан сп`яніння та відсутність будь-яких інших доказів вживання ним алкогольних напоїв, окрім пояснень самої особи, поліцейськими складено протокол про адміністративне правопорушення саме за ознакою вживання алкогольних напоїв після ДТП.

Крім того, диспозиція ч. 4 ст. 130 КУпАП не включає такої кваліфікуючої ознаки, як відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, та не відсилає до положень ч. 1 цієї статті.

Апеляційний суд зауважує, що єдиним доказом на підтвердження вживання алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди, долученим до протоколу, є відеозапис, на якому ОСОБА_1 зазначає, що вживав спиртні напої, однак на час надання таких пояснень не був обізнаний про право не свідчити проти себе. Більш того, у подальшому ОСОБА_1 зазначив, що не вживав алкогольних напоїв.

Матеріали справи не містять жодного доказу того, що ОСОБА_1 після дорожньо-транспортної пригоди до проведення медичного огляду вживав алкогольні напої.

Само по собі визнання особою того, що вона вживала алкоголь, не звільняє осіб, уповноважених на складання протоколу, від обов`язку підтвердити відповідними доказами обставину вживання нею алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди та до проведення медичного огляду.

Як убачається з матеріалів справи, медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння водія не проводився. Водій ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан сп`яніння, однак такі дії не містять складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 259676 не може бути визнаний беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 , оскільки зазначена в ньому інформація не підтверджена іншими належними засобами доказування. Долучені до протоколу докази фактично підтверджують лише відмову вказаної особи від проходження огляду на визначення стану сп`яніння. Водночас факт вживання ОСОБА_1 алкогольних напоїв після дорожньо-транспортної пригоди, як того вимагає інкриміноване правопорушення, уповноваженими особами не встановлено та поза розумним сумнівом не доведено.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним способом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на наведене вина ОСОБА_1 у порушенні вимог п. 2.10 «є» ПДР України не доведена, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

При цьому апеляційний суд усвідомлює суспільну небезпеку правопорушень, пов`язаних із забезпеченням безпеки дорожнього руху, необхідність невідворотності покарання порушників та створення умов, які б перешкоджали поширенню таких дій.

Проте необхідність дотримання вимог ст. 62 Конституції України (щодо неможливості обґрунтовувати обвинувачення припущеннями та тлумачення всіх сумнівів щодо доведеності вини особи на її користь), вимог ст. 6 Конвенції (щодо забезпечення прав обвинувачених), а також застосування основних принципів і європейських стандартів щодо рівня доказового забезпечення («поза розумним сумнівом») дає підстави апеляційному суду дійти висновку про недоведеність достатніми та неспростованими доказами факту порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.10 «є» ПДР України та вчинення правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини») доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованої презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

У зв`язку з наведеним доводи апеляційної скарги про відсутність складу правопорушення в діях ОСОБА_1 заслуговують на увагу.

За вказаних обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження по справі закриттю з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи викладене та керуючись вимогами ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника адвоката Губара А.Л., діючого в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , задовольнити.

Постанову Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 січня 2026 року стосовно ОСОБА_1 , визнаного винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП, скасувати.

Провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду Ірина СВІЯГІНА