Житомирський апеляційний суд
Справа № 285/63/26Головуючий у 1-й інст. Васильчук Л. Й.
Категорія 156Доповідач Скітневська О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 рокум. Житомир

Житомирський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Скітневської О.М., за участю особи, яку притягнуто до адміністративної, ОСОБА_1 та його захисника Федорова Владислава Володимировича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2026 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2026 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 665,60 грн судового збору.

Згідно з постановою судді місцевого суду 28.12.2025 о 22:26 в с. Ярунь, вул. Миру, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Шкода Супер Б, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, огляд на стан алкогольного сп`яніння пройшов на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора алкотестера Драгер, тест 908, результат 0,57. З результатом не погодився. Від огляду в найближчому лікувальному закладі КНП «Звягельська багатопрофільна лікарня» відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, провадження у справі закрити, посилаючись на незаконність постанови, однобічне та неповне з`ясування судом обставин справи. Апеляційна скарга обгрунтована, зокрема, тим, що відповідно до відеозапису у ОСОБА_1 відсутні ознаки алкогольного сп`яніння. Він категорично не погоджувався з показником алкотестера Драгер і на пропозицію їхати в лікарню він погодився. Однак, працівники поліції неодноразово повідомляли, що в лікарні буде така сама процедура як і на місці, кров відбирати не будуть, тобто фактично схиляли до відмови від огляду. Вважає, що зміна його позиції відносно проходження огляду в медзакладі була спровокована працівниками поліції. Зазначає, що акт огляду та направлення до медзакладу в його присутності не складалися, їх зміст не оголошувався. Звертає увагу на те, що суд, накладаючи стягнення на нього фактично позбавив його єдиного засобу пересування, оскільки він має посвідчення інваліда ІІІ групи. Вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки огляд на місці зупинки транспортного засобу він пройшов, від проведення огляду в закладі охорони здоров`я не відмовлявся, змушений змінити свою позицію, оскільки був введений в оману працівниками поліції. Суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, тому обставини його невинуватості до уваги не взяв.

До апеляційної скарги додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови. Як на поважну причину пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт посилається на те, що розгляд справи відбувся у його відсутність, а оскаржувану постанову суду він отримав 14.02.2026 через засоби поштового зв`язку, відразу звернувся до Північного міжрегіонального центру з надання безоплатної допомоги за отриманням правничої допомоги, що підтверджується інформацією про відправлення та талоном про прийняття заяви про надання безоплатної вторинної правничої допомоги (а.с.42,43).

Розглянувши клопотання про поновлення строку, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_2 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

За правилами частин 2-5 ст. 266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних засобів поліцейським із застосуванням технічних засобів відеозапису, або в закладі охорони здоров`я.

Згідно зі ст.245 КУпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Як зазначено в ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з вимогами ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Висновок судді місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у відмові в проходженні огляду на стан сп`яніння з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 130 КУпАП за обставин, установлених у постанові судді місцевого суду, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними в матеріалах справи доказами.

З протоколу про адміністративне правопорушення від 28.12.2025 вбачається, що 28.12.2025 о 22:26 в с.Ярунь, вул.Миру, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Шкода Супер Б, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, огляд на стан алкогольного сп`яніння пройшов на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора алкотестера Драгер, тест 908, результат 0,57. З результатом не погодився. Від огляду в найближчому лікувальному закладі КНП «Звягельська багатопрофільна лікарня» відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.2).

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 Правил дорожнього руху України підтверджується наявними у справі доказами, а саме, даними, які містяться: в протоколі про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що у останнього виявлено 0,57 проміле алкоголю, що свідчить про стан сп`яніння, з результатами якого він не погодився і відмовився від огляду у лікарні (а.с.2); роздруківці Alkotest-6810 від 28.12. 25 №908, результат якого 0,57 ‰ (а.с.3); акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних приладів (а.с.5); направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння(а.с. 4); копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №6427527 від 28.12.2025 відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121-3 КУпАП (а.с.10); відеозаписі обставин події (а.с.12).

Протокол про адміністративне правопорушення підписано ОСОБА_1 без зауважень, але підписувати акт огляду та чек за результатами тестування спеціальним засобом «Алкотест Драгер 6810» відмовився, зазначив лише «не згоден».

Як встановлено під час апеляційного розгляду, суддя місцевого суду дав належну оцінку всім доказам у справі, проаналізував їх у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, та дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідно до відеозапису у нього відсутні ознаки алкогольного сп`яніння не є слушними, оскільки відеозапису убачається, що у ОСОБА_1 виявлено ознаки сп`яніння, зокрема, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук.

Відповідно до п.2, 3 Розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі-Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Таким чином, тільки наявність у водія ознак алкогольного сп`яніння надає право працівнику поліції запропонувати йому пройти огляд на стан сп`яніння, а тому у працівників поліції була обгрунтована підозра вважати, що особа знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, зважаючи на ознаки, відображені в протоколі та акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів.

Інші доводи скарги спростовуються відеозаписом із нагрудної камери поліцейського, з якого убачається, що в ході спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції пропонують пройти тест на місці зупинки транспортного засобу, на що керманич беззаперечно та без примусу з боку працівників поліції погодився, де у водія виявлено алкоголь, результат тесту на приладі «Драгер» - 0,57 проміле. З результатом проведеного огляду ОСОБА_1 не погодився, поліцейський запропонував пройти огляд в закладі охорони здоров`я, на що керманич відповів «будемо їхати конечно». Пізніше працівники поліції знову пропонують проїхати до закладу охорони здоров`я та роз`яснюють процедуру проходження огляду в лікарні, на що ОСОБА_1 відповідає «давайте будемо щось решать», «давайте напишемо, що я не согласен», «якщо не поїду», але пізніше відповів «ні». При цьому, працівником поліції було доступно роз`яснено наслідки такої відмови та права і обов`язки, а тому доводи скарги щодо того, що працівники поліції схиляли ОСОБА_1 до відмови від огляду у медичному закладі судом не приймаються, як не підтверджені доказами.

Разом з тим, Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить визначення поняття провокація, як і в цілому національне законодавство. Натомість ЄСПЛ неодноразово формулював у своїх рішеннях визначення провокації, розкривав її зміст та форми (справи «Раманаускас проти Литви», № 55146/14, 20 лютого 2018 року, «Баннікова проти Росії», № 18757/06, 04 листопада 2010 року, «Матановіч проти Хорватії», № 2742/12, 04 квітня 2017 року).

Із правових позицій цього суду убачається, що провокація вчинення злочину наявна, якщо: були активні дії правоохоронних органів; з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину; злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів.

З переглянутого відеозапису судом не встановлено обставин, які б свідчили, що поліцейські своїми активними діями спонукали або примусили ОСОБА_1 вчинити адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відсутність чи наявність направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я не спростовує наявності факту відмови з боку ОСОБА_1 від огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я.

Посилання у апеляційній скарзі на невручення копії акту огляду на стан сп`яніння не тягне за собою наслідків закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд накладаючи стягнення на нього фактично позбавив його єдиного засобу пересування, оскільки він має посвідчення інваліда ІІІ групи, також не є підставою для зміни чи скасування судового рішення.

Судом першої інстанції адміністративне стягнення накладено на ОСОБА_1 у межах санкції ч.1 ст. 130 КУпАП, яка є безальтернативною, а тому доводи стосовно призначеного адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки санкція частини 1 статті 130 КУпАП не передбачає можливості не призначати такий вид адміністративного стягнення, навіть і у випадку наявності інвалідності у особи, яка притягується до адміністративної відповідальності (ч.4 ст.30 КУпАП).

Відповідно до ч.4 ст.30 КУпАП позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП України відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника, так і для інших учасників дорожнього руху.

Суд першої інстанції правильно відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» стягнув з ОСОБА_1 в дохід держави 665,60 грн судового збору.

Так, положення п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» визначає, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Як убачається із матеріалів даної справи, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 , а тому він не підлягає звільненню від сплати судового збору.

З огляду на наведені вище обставини та положення п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» , судовий збір з ОСОБА_1 у відповідності до положень ст. 40-1 КУпАП належить сплаті на загальний підставах, а тому відсутні підстави для звільнення його від сплати судового збору.

Щодо доводів апелянта про розгляд справи судом першої інстанції без його участі, апеляційний суд зауважує, що відповідно до положень ст. 268 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП не відносяться до переліку справ, під час розгляду яких присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. Крім того, під час апеляційного розгляду справи були вислухані та оцінені усі доводи апелянта, які він не зміг висловити у місцевому суді, дана оцінка доказам у справі, тому зазначені доводи апеляційним судом не є безумовною підставою для скасування постанови.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, суддя місцевого суду в цілому дав належну оцінку всім доказам у справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції, який надав їм об`єктивну та неупереджену оцінку, вони не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, будь-яких вагомих доказів та доводів на спростування правильності висновків суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не надано.

Враховуючи наведене, доходжу до висновку про те, що при розгляді даної справи суддя місцевого суду повною мірою дотримався вимог ст. ст. 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

За таких обставин, відсутні підстави для скасування постанови судді місцевого суду відносно ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2026 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2026 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

СуддяО. Скітневська