КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/824/2025/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів, що становить 40 800 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу, а також стягнуто судовий збір в сумі 665,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 04 березня 2026 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій порушив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке у свою чергу мотивував тим, що повідомлення про час та дату розгляду справи йому не надходили, а про існування судового рішення він дізнався випадково із Єдиного державного реєстру судових рішень лише після спливу строку на апеляційне оскарження.

Перевіривши матеріали справи та аргументи клопотання поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та в окремих випадках прокурором. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

За змістом положень ч. 2 ст. 294 КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді, пропущений із поважних причин, може бути поновлений особі, яка звертається із відповідним клопотанням.

При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 9901/546/19, у якій також зазначено, що приписами процесуального закону чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Визначаючи зміст поняття «поважні причини», апеляційний суд бере до уваги й висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції вживалися всі належні заходи для повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді, зокрема, йому були направлені судові повістки на адресу місця проживання, яку він вказав при заповненні протоколу працівниками поліції, однак зазначена повістка була повернуто до суду з відміткою поштової служби про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 21).

Крім того, відомості про дату судового засідання були оприлюднені на офіційному веб-сайті «Судова влада України» у розділі «Стан розгляду справ», що додатково забезпечувало можливість отримання інформації про дату та час засідання.

У матеріалах справи також містяться відомості про наявність у ОСОБА_1 захисника - адвоката Ничик А.В., яка діяла на підставі договору про надання правової допомоги від 27 листопада 2025 року. Вступаючи в справу в якості захисника, адвокат Ничик А.В. зверталася до суду першої інстанції з проханням відкласти розгляд справи, призначений на 20 січня 2026 року, у зв`язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи. Одночасно вона просила повідомляти її про наступні судові засідання за допомогою SMS-повідомлень на її номер мобільного телефону (а.с. 22).

28 січня 2026 року суд першої інстанції надіслав судові повістки про розгляд справи на 02 лютого 2026 року як ОСОБА_1 , так і його захиснику - адвокату Ничик А.В. (а.с. 24-25).

Будучи належним чином повідомленою про дату судового засідання, адвокат Ничик А.В. надіслала до суду клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 перебуває на лікарняному, а вона буде зайнята участю в іншій кримінальній справі, призначеній на той же день о 13:00 год.

Суд першої інстанції, врахувавши це клопотання, відклав розгляд справи та призначив нову дату судового засідання - 09 лютого 2026 року. Про це було належним чином повідомлено як ОСОБА_1 шляхом надсилання судової повістки на поштову адресу, так і його захисника - адвоката Ничик А.В. шляхом SMS-повідомлення на її номер телефону.

Втім, 09 лютого 2026 року адвокат Ничик А.В., будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, вкотре звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням Дорохова Р.П. на лікарняному. Суд першої інстанції визнав ці дії захисника способом затягування судового процесу та позицією захисту, спрямованою на уникнення участі у засіданні.

Таким чином, 09 лютого 2026 року судом першої інстанції було проведено судове засідання та ухвалено постанову без участі сторін. Дії суду відповідають принципам належного процесу та забезпечення права сторін на повідомлення, оскільки всі можливі та передбачені законодавством способи повідомлення ОСОБА_1 і його захисника були використані, а затягування процесу з боку захисника не може служити підставою для відкладення розгляду справи.

При цьому, як було зазначено в постанові суду першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, в період з першого клопотання про відкладення розгляду справи та до моменту ухвалення постанови, захисник так і не ознайомилась із матеріалами справи.

Із відомостей, наявних у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що постанову Деснянського районного суду м. Києва від 09 лютого 2026 року у справі № 754/19872/25 було оприлюднено в ньому 12 лютого 2026 року.

Таким чином, починаючи із наведеної вище дати оскаржуване судове рішення було відкрите для безоплатного цілодобового доступу, у зв`язку з чим ОСОБА_1 чи його захисникмали реальну можливість вчасно подати апеляційну скаргу при належній заінтересованості в апеляційному перегляді даної справи.

Проте з апеляційною скаргою Дорохов Р.П. звернувся засобами поштового зв`язку лише 04 березня 2026 року, не зазначивши причин пропуску десятиденного строку на апеляційне оскарження, які можливо визнати поважними.

Відповідно до глави 21 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисник зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.

Окрім цього 20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України» (заяви № 23342/14, 42968/15, 1686/17, 64516/17; далі також Рішення), у якому зазначив, що вже встановлював порушення принципу юридичної визначеності за подібних обставин у рішеннях у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13, від 29.10.2015). І, беручи до уваги обставини заяв, Суд не вбачає підстав для іншого висновку в цій справі. Суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

Апеляційний суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 червня 2006 року у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

ОСОБА_1 не навів змістовних і вагомих аргументів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказували на бажання реалізувати процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним апеляційної скарги не мали суб`єктивного характеру, тобто не залежали від його волевиявлення.

В клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що перешкоджало ОСОБА_1 реалізувати право на апеляційне оскарження судового рішення першої інстанції протягом встановленого законом і розумного строку з наданням доказів того, що він вживав відповідних заходів, спрямованих на захист своїх прав та інтересів.

Крім того, подаючи до суду першої інстанції низку клопотань про відкладення розгляду справи, ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Ничик Н.П. повинні були у розумні інтервали часу цікавитися результатом їх розгляду або розгляду справи по суті, однак лише зі спливом майже місяця ОСОБА_1 вчинив дії стосовно подання апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, що вочевидь не свідчить, що він без невиправданих затримок та за відсутності зайвих зволікань скористався правом на подання апеляційної скарги.

Пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку учасника провадження щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку.

За таких обставин, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності та співставленні, апеляційний суд вважає, що такі причини є неповажними, а відтак відмовляє у поновленні процесуального строку та з підстав, передбачених ч. 2 ст. 294 КУпАП, повертає апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови Деснянського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року у справі № 754/19872/25 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення, разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Голуб