Провадження № 33/824/627/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,

За участі секретаря судового засідання Узлій М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Александрова Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Солом`янського районного суду міста Києвавід 04 листопада 2025 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає на АДРЕСА_1 , за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130, ст.ст. 124, 130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №354889 08.06.2025 о 00 год. 37 хв. в м. Києві по вул. Кадетський Гай, 8, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, що зафіксовано на нагрудну камеру №472396. Своїми діями водій порушив вимоги п.2.5 ПДР, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 07.06.2025, о 22 годині 55 хвилин, в м. Києві по вул. Кадетський Гай, 8, керуючи транспортним засобом марки «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважний, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив наїзд на припаркований автомобіль марки «Ford Fiesta», д.н.з. НОМЕР_2 , що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів з матеріальними збитками. ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.3б), п.12.1 ПДР України, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_1 згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №355075, 08.06.2025, о 04 годині 30 хвилин, в м. Києві по вул. Ушинського, 1, керував транспортним засобом марки «Hyndai Sonata», д.н.з. НОМЕР_3 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, водій відмовився, що зафіксовано на нагрудну камеру. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 ПДР, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, та відповідно до ч.2 ст.36 КУпАП накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого за ст. 124 КУпАП, закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Не погодившись з такою постановою адвокат ОСОБА_1 - адвокат Александров Д.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КупАП скасувати, закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, ухвалена з істотним порушенням права ОСОБА_1 на захист, вимог матеріального та процесуального права, а також із внутрішніми суперечностями. Крім того, строк на апеляційне оскарження цієї постанови був пропущений з поважних причин, що обумовлені неналежними діями суду першої інстанції щодо повідомлення захисника.

У апеляційній скарзі адвокат указує, що суд першої інстанції був належним чином обізнаний про те, що ОСОБА_1 має захисника, знав адресу та контактні дані адвоката, а також факт створення адвокатом електронного кабінету в ЄСІТС. Попри це, з тексту оскаржуваної постанови від 04.11.2025 року убачається, що суддя взагалі не згадує участь адвоката у справі, не фіксує факт представництва, не аналізує жодного з поданих клопотань захисту. В мотивувальній частині постанови суд обмежується посиланням виключно на нібито належне повідомлення самого ОСОБА_1 про дату та час судового засідання і на розміщення інформації на офіційному сайті суду, не вказуючи при цьому, що будь-які судові повістки, повідомлення чи копія постанови надсилалися захиснику - ані поштовим зв`язком, ані через «Електронний суд». Із постанови прямо випливає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про можливість розгляду справи за відсутності особи враховував лише повідомлення на адресу ОСОБА_1 , повністю ігноруючи існування адвоката.

Фактично захисник був усунутий від участі у розгляді справи: адвокат не був повідомлений про судове засідання, не мав можливості бути присутнім у суді, не міг реалізувати процесуальні права ОСОБА_1 , передбачені ст. 268 КУпАП, а також не отримав своєчасно копію постанови суду першої інстанції. Лише після самостійного моніторингу інформації про справу та аналізу даних Єдиного державного реєстру судових рішень захисник дізнався про факт ухвалення постанови від 04.11.2025 року. До цього моменту жодних поштових відправлень із копією постанови, а також жодних електронних повідомлень через підсистему «Електронний суд» адвокат не отримував.

Апелянт звертає увагу на те, що пропуск строку на апеляційне оскарження не є наслідком недбалості чи зволікання з боку ОСОБА_1 або його адвоката; він прямо обумовлений тим, що суд, будучи обізнаним про наявність у справі захисника, не повідомив його про засідання і не надіслав постанову, а у тексті судового рішення взагалі не згадав про участь адвоката. За цих умов поновлення строку апеляційного оскарження є необхідним для відновлення порушеного права на захист та забезпечення доступу до апеляційного перегляду, передбаченого ст. 294 КУпАП.

Щодо законності та обґрунтованості самої постанови апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції визнав доведеними два епізоди відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння - 07.06.2025 о 22:55 у м. Києві на вул. Кадетський Гай, 8, та 08.06.2025 о 04:30 на вул. Ушинського, 1, та кваліфікував їх за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При цьому суд першої інстанції послався на протоколи про адміністративні правопорушення, направлення на огляд, рапорт інспектора, розписки про відсторонення від керування і передачу транспортного засобу, письмові пояснення та відеозапис події.

На переконання адвоката для складу правопорушення відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу і швидкість реакції. Отже, у формі «відмови» обов`язковим є не будь-яке висловлювання незгоди, а саме відмова від проходження огляду, що запропонований і проводиться у порядку, встановленому законом - ст. 266 КУПАП та спільною Інструкцією МВС і МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735.

Натомість у мотивувальній частині оскаржуваної постанови суд не проаналізував, чи дотрималися працівники поліції зазначеного законного порядку. Суд першої інстанції не встановив, які саме ознаки сп`яніння було зафіксовано, у чому вони проявлялися, яким чином і в якій послідовності працівники поліції пропонували ОСОБА_1 пройти огляд, чи роз`яснювали йому, що огляд може проводитися як із застосуванням технічного засобу на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я, чи повідомляли про право вимагати медичного огляду в лікаря та лабораторного дослідження, чи були присутні свідки, чи повністю зафіксовано всі дії на відеозапис.

За таких умов адвокат вважає, що формальне посилання суду на «відмову від огляду, зафіксовану на нагрудну камеру», без аналізу того, що передувало цій «відмові», чи відбувалося все відповідно до вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції № 1452/735, не відповідає стандартам оцінки доказів, закріпленим у ст. 251, 252 КУпАП. Суд обмежився констатацією наявності у справі протоколів і рапортів, надавши їм наперед переважну доказову силу, тоді як належним було б з`ясувати: чи забезпечили працівники поліції законний порядок проведення огляду, чи не було свідомого перекручення інформації, чи відповідає зафіксована «відмова» реальному, усвідомленому волевиявленню ОСОБА_1 .

У подібних правовідносинах відмова від медичного огляду, отримана внаслідок введення особи в оману щодо її прав і реальних альтернатив (огляд виключно «на драгер» проти огляду у закладі охорони здоров`я лікарем), не може розцінюватися як відмова «від проходження огляду відповідно до встановленого порядку» у розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП. Фактично йдеться про відмову від нав`язаної поліцейським неправильної моделі поведінки, а не від законного медичного огляду. Така ситуація, на переконання адвоката, виключає наявність складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАІІ.

Крім того, адвокат стверджує, що суд першої інстанції, закриваючи провадження за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення (ч. 2 ст. 38 КУпАП), одночасно сформулював мотиви таким чином, ніби вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП є встановленою. Такий підхід суперечить природі закриття провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскільки у випадку закінчення строків притягнення до відповідальності суд не повинен формулювати остаточних висновків про вину особи, яка фактично не була піддана стягненню. Подібні формулювання порушують принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст. 62 Конституції України, і можуть бути використані проти особи в інших відносинах, попри відсутність обвинувального рішення по суті за ст. 124 КУпАП.

Апелянт окремо звертає увагу на грубу внутрішню суперечність постанови в частині судового збору. У мотивувальній частині суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 20.04.2023, і на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» зробив висновок, що ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору. Водночас у резолютивній частині постанови суд постановив стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп. із зазначенням банківських реквізитів для сплати. Така суперечність мотивувальної та резолютивної частин порушує принцип правової визначеності, суперечить імперативним приписам п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення осіб з інвалідністю І та II груп від сплати судового збору та сама по собі свідчить про незаконність рішення в цій частині.

З урахуванням викладеного, на переконання адвоката, постанова Солом`янського районного суду м. Києва від 04.11.2025 року у справі № 760/17732/25 не відповідає вимогам ст. 245, 251, 252, 268, 280 КУпАП, ст. 59 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Порушення права на захист, неналежне повідомлення захисника, формальний підхід до оцінки доказів, недослідження дотримання вимог ст. 266 КУпАІІ та наявність внутрішньої суперечності щодо судового збору в сукупності є підставою для поновлення строку апеляційного оскарження, скасування постанови і закриття провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Разом з апеляційною скаргою від захисника Александрова Д.О надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції.

У судове засідання, призначене на 05 лютого 2026 року, захисник ОСОБА_1 - Александров Д.О. не з`явився, у зв`язку з надходженням вище вказаного клопотання вживались заходи забезпечення захиснику можливості прийняти участь в режимі відеоконференції, однак, при спробах зв`язатися із захисником, останній не підняв слухавку та на веб-сайті ВКЗ перебував в офлайні.

Відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП не відносяться до переліку справ, при розгляді яких присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

У зв`язку із викладеним, апеляційний суд вирішив переглянути дану справу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та його захисника, оскільки не встановлено обставин, що унеможливлюють розгляд справи.

Судом апеляційної інстанції було враховано обгрунтування адвоката щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме несвоєчасне отримання ОСОБА_1 тексту оскаржуваної постанови. При цьому, не спростованими є обставини, що суд першої інстанції належним чином повідомляв сторону захисту про розгляд справи.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність, обґрунтованість та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах адміністративної справи доказах.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність настає за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а також за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Для встановлення події правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа знаходилася в стані сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно саме та особа, відносно якої складено протокол, а не інша, керувала транспортним засобом.

Згідно вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до п. 2.5. Правил Дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, 2.5. Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проходження огляду водіїв на стан сп`яніння регламентується ст. 266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція) та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 зі змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1103).

Проте, вимоги названих пунктів ПДР ОСОБА_1 дотримано не було.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме: протоколами про адміністративні правопорушення серії ЕПР1№354889 від 07.06.2025, серії ЕПР1 №354872 від 07.06.2025 та серії ЕПР1№355075 від 08.06.2025, у яких викладені обставини адміністративного порушення; схемою місця ДТП, в якій зазначені місце зіткнення та розміщення транспортних засобів, а також характер та локалізація пошкоджень транспортних засобів; письмовими поясненнями учасників ДТП від 07.06.20225, зокрема ОСОБА_1 , згідно яких останній вказував на те, що він керував транспортним засобом та здійснив ДТП; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07.06.2025, 08.06.2025; копією постанови про застосування стягнення до ОСОБА_1 у зв`язку з адміністративним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу; розпискою від 07.06.2025 про підтвердження факту відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортного засобу; розпискою ОСОБА_2 від 08.06.2025 про підтвердження факту залишення на зберігання транспортного засобу та зобов`язання не передавати керування транспортного засобу ОСОБА_1 ; рапортом інспектора поліції УПП у м. Києві ДПП від 08.06.2025 та відеозаписом події, який підтверджує обставини, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення.

Вказані докази здобуті з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб, а тому будь-які сумніви у їх достовірності та істинності відсутні та за наслідками розгляду апеляційної скарги не встановлені.

Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП, суд першої інстанції правильно визнав належними, допустимими, та такими, які повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчинені адміністративних правопорушень.

Протокол про адміністративне правопорушення складено відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до постанови КАС ВС у справі №678/991/17 від 15.11.18 року відеозапис із нагрудного відеореєстратора інспектора, яким зафіксовано обставини зупинки автомобіля, є доказом, що може підтверджувати факт вчинення водієм порушення Правил дорожнього руху.

Дані відеозапису з нагрудної камери працівника патрульної поліції містять фактичні дані щодо обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, які вказують на керування ОСОБА_1 автомобілем «Hyndai Sonata», д.н.з. НОМЕР_3 , який на вимогу працівника поліції не пройшов огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння із застосуванням технічного приладу «Драгер», а також неодноразово відмовився у встановленому законом порядку проїхати з працівниками поліції до найближчого медичного закладу.

Також згідно другого відеозапису з нагрудної камери працівника поліції щодо подій 07 червня 2025 року 23 год 40 хв. вбачається, що водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем «Mitsubishi Galant», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на інший автомобіль «Ford Fiesta» д.н.з. НОМЕР_5 . Під час встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди водію ОСОБА_1 працівниками поліції було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціального технічного засобу «Драгер».

Підставою для проведення огляду стали виявлені у водія ознаки можливого алкогольного сп`яніння, а саме: наявність запаху алкоголю з порожнини рота, порушення мовлення, а також згідно другого протоколу додатково зазначено про порушення координації рухів та поведінку, що не відповідає обстановці.

Зміст протоколів, як і відеозаписи, долучені до протоколу спростовують доводи апеляційної скарги про те, що судом в оскаржуваній постанові не встановлено, які саме ознаки сп`яніння було зафіксовано.

Водію було роз`яснено порядок проведення огляду та правові наслідки відмови від його проходження. Незважаючи на це, ОСОБА_1 від проходження огляду відмовився.

Суд апеляційної інстанції також не може визнати обґрунтованими наведені в апеляційній скарзі підстави для скасування постанови суду першої інстанції з огляду на те, що працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 , яким чином і в якій послідовності має пройти огляд, чи роз`яснювали йому, що огляд може проводитися як із застосуванням технічного засобу на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я, чи повідомляли про право вимагати медичного огляду в лікаря та лабораторного дослідження.

Як уже було зазначено в тексті цієї постанови, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Безпосередньо положеннями п. 2.5 ПДР України передбачено обов`язок, а не право, виконати вимогу поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння.

Особиста суб`єктивна оцінка водієм свого стану не звільняє його ні від обов`язку виконати вимогу поліцейського щодо проходження огляду на стан сп`яніння, передбачену п. 2.5 ПДР України, ні від адміністративної відповідальності за невиконання такої вимоги.

Пунктом 12 розділу ІІ даної Інструкції визначено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в п. 4 розділу І цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Пункт 4 розділу І Інструкції визначає ознаки саме наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, на відміну від п. 3 розділу І Інструкції, який визначає ознаки алкогольного сп`яніння.

Таким чином, у разі наявності у поліцейського підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного сп`яніння, огляд такого водія поліцейським на стан сп`яніння на місці із використанням спеціальних технічних засобів не проводиться, а водій в обов`язковому порядку направляється до найближчого закладу охорони здоров`я для встановлення того, чи перебуває він в стані наркотичного сп`яніння та для проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини.

Ознаки сп`яніння, які виявляються поліцейським при первинному контакті з особою на місці зупинки, визначаються в результаті візуального огляду особи, її поведінки, запахів тощо, і саме ці ознаки є підставою для пропозиції особі пройти огляд на стан сп`яніння.

Виявлення ознак, як слідує зі змісту діючого законодавства, не потребує проведення будь-яких спеціальних дій з боку поліцейського та складання поліцейським будь-яких документів.

З огляду на те, чи погодиться особа на проходження огляду на стан сп`яніння, чи відмовиться від цього, поліцейський вносить виявлені ознаки або до протоколу про адміністративне правопорушення в разі відмови, або до направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, якщо особа надала згоду на проходження огляду в закладі охорони здоров`я.

В даному випадку працівники поліції, оцінивши поведінку та стан ОСОБА_1 , дійшли висновку, що він може перебувати в стані сп`яніння, а тому в порядку вимог ПДР України запропонували пройти огляд на визначення стану сп`яніння, на що останній відмовився.

Отже, виявлення у водіїв ознак сп`яніння є дискреційними повноваженнями поліцейських, а ознака алкогольного сп`яніння така як: запах алкоголю з порожнини рота може бути встановлена виключно органолептичним шляхом. Інші ознаки поліцейський встановлює шляхом візуального спостереження та аналізу поведінки водія. При цьому, відсутність перевірки ознак на відеозаписі не спростовують факт відмови від проходження огляду, адже наявність ознак встановлює виключно поліцейський і це є лише підставою для огляду, оскільки метою є встановлення факту керування у стані сп`яніння чи спростування такого стану за результатами огляду.

Таким чином, спростування виявлених ознак сп`яніння передбачено шляхом проходження огляду на стан сп`яніння, а не шляхом заперечення наявності таких ознак, встановлення яких віднесено до повноважень поліцейського.

Не знайшли свого підтвердження також доводи апеляційної скарги захисника Александрова Д.О. щодо відсутності об`єктивної сторони правопорушення, а саме обставини відмови від проходження огляду, оскільки апелянтом не указано, яким чином ним було виявлено згоду на проходження огляду.

Характер поведінки ОСОБА_1 та манера його спілкування з працівниками поліції, що зафіксовано відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, спростовує його доводи щодо наміру пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, а навпаки - підтверджує відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

В даному випадку дії/бездіяльність ОСОБА_1 щодо не надання згоди на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, прохання останнього увійти в його положення, слід вважати усвідомленою відмовою від проходження такого огляду.

Відмова від проходження огляду не означає лише вербальну, словесну відмову, але такою відмовою слід вважати невчинення певних дій, ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння, ненадання відповіді тощо.

Поліцейський неодноразово пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння, однак згоди на це не отримував.

Враховуючи дії ОСОБА_3 поліцейським правильно оцінено його поведінку, як відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції не було перевірено, чи відповідає зафіксована на відео «відмова» реальному, усвідомленому волевиявленню ОСОБА_1 , оскільки мотиви відмови не мають значення для встановлення складу правопорушення.

Також, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було перевірено, чи були присутні свідки, чи повністю зафіксовано всі дії на відеозапис, оскільки свідки для складання протоколу за ст. 130 КУпАП не є обов`язковими, якщо поліція проводить відеофіксацію процесу на нагрудну камеру (бодікамеру). Апеляційна скарга також не містить жодних обставин у підтвердження того, що відеозаписом зафіксовано подію не у повному обсязі. Наявний у справі відеозапис містить зафіксовані обставини, що дають підстави для встановлення доведеності складу правопрушення.

Помилковими слід визнати також доводи адвоката з приводу того, що, закриваючи провадження за ст. 124 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення стягнення (ч. 2 ст. 38 КУпАП), суд не має права встановлювати наявність чи відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП.

Як слідує зі змісту ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема: згідно з п.1) за відсутності події і складу адміністративного правопорушення; або згідно з п. 7) у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Отже, за умовами цієї статті за відсутності події і складу адміністративного правопорушення застосовуються саме положення п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, а не п. 7 ч. 1 247 КУпАП. Як слідує із вимог апеляційної скарги, адвокат не спростовує факту наявності вини ОСОБА_1 у порушенні ним вимог п. 2.3 б та п. 12.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Доводи апелянта щодо безпідставності стягнення судового збору судом апеляційної інстанції не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до змісту оскаржуваної постанови ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням наданої стороною захисту копії посвідчення серії НОМЕР_4 від 20.04.2023 про інвалідність II групи.

Стороною захисту не надано доказів звернення до суду першої інстанції за роз`ясненням чи усуненням відповідних розбіжностей в оскаржуваній постанові щодо мотивувальної та резолютивної частини.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки є недоведеними, спростовуються матеріалами справи та оцінюються судом як такий спосіб захисту, що має на меті безпідставне уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Відтак, винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.3 б та п. 12.1, п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами.

Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.

При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення правопорушення і не викликають у суду сумнівів, які б можна було тлумачити на його користь, оскільки докази винності ОСОБА_1 одержані законним шляхом, у передбачений законом спосіб і повноважними особами.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та ч.1 ст.130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Обраний суддею вид адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, відповідає обставинам справи, вимогам ст.ст.23, 33 КУпАП, окрім того санкцією ч.1 ст.130 КУпАП не передбачено альтернативних видів стягнення.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Солом`янського районного суду міста Києва від 4 листопада 2025 року.

Апеляційну скаргу адвоката Алексадрова Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана