Номер провадження: 33/813/371/26
Номер справи місцевого суду: 504/2683/25
Головуючий у першій інстанції Литвинюк А. В.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.

захисника особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Ільченко Наталі Станіславівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Ільченко Наталі Станіславівни на постанову Доброславського районного суду Одеської області від 16 грудня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Доброславського районного суду Одеської області від 16.12.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605 гривень 60 копійок.

Згідно із постановою суду, 18.06.2025 о 11:55 год за адресою: Одеська область, Одеський район, с-ще Степове, вул. Центральна, 6А, ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, захисник ОСОБА_1 - адвокат Ільченко Н.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність оскаржуваної постанови, просить її скасувати , а порушену справу відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП - закрити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що працівники патрульної поліції, безпідставно звинуватили ОСОБА_1 в порушенні вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП та сформували протокол. Наголошується, що працівники поліції не зупиняли транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , а вони застали останнього в крамниці коли той скуплявся та не пояснили причин зупинки.

Також, в скарзі зауважується на тому, що ОСОБА_1 не було надано адвоката для надання йому правової допомоги та часу для самостійного його виклику, хоча останній вимагав такої допомоги.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , думку адвоката Ільченко Н.С. яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ст. ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Проте, вищевказані вимоги закону суддею місцевого суду дотримані не були і висновок про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, наведених у постанові, не підтверджується доказами.

Як на докази вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення; розписки про роз`яснення прав та обов`язків, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, про інформування особи, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу, ознайомлення водія з вимогами ч. 1 ст. 266 КУпАП щодо відсторонення водія від керування транспортним засобом, щодо передачі керування особі, яка має посвідчення водія відповідної категорії та може бути допущена до керування; направлення на огляд в якому зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження огляду в медичному закладі; відеозаписи з нагрудних камер поліцейських.

Вказані докази апеляційний суд не може визнати належними, допустимими, достовірними та такими, які узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», і які свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного проступку, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з огляду на наступне.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи сторони захисту, апеляційний суд доходить висновку, що аргументи скарги про відсутність законних підстав для зупинки апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію» визначено вичерпний перелік причин, на підставі яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби, а також зазначено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті (ч. 3 ст. 35).

Як вбачається з матеріалів справи та відеозаписів з фіксацією обставин події, працівниками поліції не було задокументовано, обґрунтовано та доведено належними і допустимими доказами факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а також не доведено законність зупинки працівникам поліції транспортного засобу під керуванням останнього. Не містить таких доказів і наявний у справі відеозапис з камер поліцейських, яким зафіксовано як працівник поліції заходить в магазин де вже знаходиться ОСОБА_1 та питає чого він тікає, на що ОСОБА_1 відповів що нікуди не тікав і він скупляється в магазині. Після чого, співробітники поліції зачекали поки ОСОБА_1 зробить закупи та вийде з магазину. В подальшому працівники поліції попросили у ОСОБА_1 документи на перевірку, після чого спитали чи вживав він алкоголь, останній питав причину зупинки та вказував що його ніхто не зупиняв. На запитання куди взагалі їхали, відповідав в магазин. Після чого, співробітники поліції запропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу газоаналізатора Драгер або у найближчому медичному закладі ОСОБА_1 заперечуючи керування транспортним засобом та питав про підставу зупинки, в подальшому відмовився від огляду.

Отже, зазначений відеозапис, на який посилається суд першої інстанції, не містить ні руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , ні його зупинки працівниками поліції, ні перебування останнього за кермом, або біля автомобіля, ні будь яких інших доказів які могли б підтвердити вказаний факт, а також законність зупинки його за кермом автомобіля.

З матеріалів справи та долучених відеозаписів не можливо встановити доведеність обставин, викладених у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема відсутні посилання на докази щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом та причини зупинки названого автомобіля.

Варто зауважити, що працівники поліції на запит водія не надавали докази керування ним автомобілем та підстав для його зупинки.

Суд першої інстанції в основу постанови поклав пояснення ОСОБА_1 які зафіксовані на відеозаписі про те, що керував транспортним засобом та їхав до магазину, проте як вбачається з того ж відеозапису ОСОБА_1 заявляв, що він не керував автомобілем та намагався дізнатись про причини зупинки, заперечуючи взагалі сам факт зупинки. Суд першої інстанції безпідставно обрав одну частину пояснень та проігнорував іншу, чим порушив принцип всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи.

Крім того, вищезазначене ставить під сумнів законність дій працівників поліції щодо зупинки транспортного засобу, що в силу правового принципу «плодів зіпсованого дерева» є підставою вважати всі наступні дії поліцейських та здобуті у справі дані, неправомірними.

Доктрина «плодів отруйного дерева», сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України». Іноді використовується також фраза: «плід отруєного дерева».

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»). Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.

На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами скаржника про відсутність в матеріалах справи доказів допущення ОСОБА_1 порушень Правил дорожнього руху, чи інших дій, за які його транспортний засіб слід було зупинити, у зв`язку із чим, та за сукупністю з іншими обставинами, у даному конкретному випадку складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказами вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також, апеляційний суд зауважує, що судом першої інстанції не враховано, що згідно конституційних й конвенційних принципів верховенства права, законності й змагальності сторін - людина, її права та свободи є найвищими цінностями і визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суди зобов`язані неупереджено і неухильно додержуватись вимог Конституції України та чинних законів і міжнародних договорів.

Апеляційний суд не може спростувати доводи сторони захисту, які підтверджується відеозаписом події про те, що останньому перед початком і при процедурі проходження огляду на стан сп`яніння, не було належним чином забезпечено право на реальну допомогу адвоката, не роз`яснено право на мовчання і не свідчити проти себе, що є істотними процесуальними порушеннями її конституційного права на правовий захист (ст. 59 Конституції України) і ставить під сумнів висновок суду про доведеність вини правопорушника, що в силу правового принципу «плодів отруєного дерева» дає підстави визнати всі здобуті поліцейськими дані у цій справі недопустимими доказами.

З долученого до матеріалів справи відеозапису вбачається, що співробітник поліції не ознайомив ОСОБА_1 з його правами передбаченими ст. 59, ст. 63 Конституції України, а просто указав ОСОБА_1 в протоколі де потрібно розписатись на запитання останнього що тут було роз`яснено, що він розписується за то коли буде суд.

Вказане порушення не усувається посиланням в протоколі на ст. 63 КУпАП, оскільки при складанні протоколу її не було проголошено навіть після завершення процедури огляду водія і складання протоколу.

Протокол не може бути доказом вини правопорушника. Хоча норми КУпАП визнають протокол за доказ у справах про адміністративні правопорушення, однак апеляційний суд вважає це порушенням принципу верховенства права, загальних засад правосуддя та практики Європейського Суду з прав людини, оскільки протокол це лише форма викладу адміністративного звинувачення, де може бути лише перелік обвинувачення правопорушника, а сам протокол не є доказом його вини.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Враховуючи, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, апеляційний суд приходить до висновку, що наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, за відсутності допустимих доказів обставин, викладених у протоколі про адміністративні правопорушення, не доведена, тому доводи апеляційної скарги про відсутність складу адміністративного правопорушення є обґрунтованими.

Отже, апеляційний суд вважає за необхідне постанову судді скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу даного адміністративного правопорушення в діях останнього.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Ільченко Наталі Станіславівни - задовольнити, постанову Доброславського районного суду Одеської області від 16 грудня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутності у діях останнього складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов