ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 947/80/26

Провадження № 3/947/20/26

23.03.2026 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м. Одеси Іванчук В.М., розглянувши матеріали справи, що надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції у відношенні:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП (протокол серії ЕПР1 № 520734 від 22.11.2025 року)

ВСТАНОВИВ:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 520734 від 22.11.2025 року вбачається, що 22.11.2025 року о 18:00 год., за адресою: м. Одеса, проспект Небесної Сотні, біля будинку № 116, водій ОСОБА_1 (далі особа, що притягується до адміністративної відповідальності), керував автомобілем марки «OPEL», номерний знак НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння очей, запах алкоголю з ротової порожнини, порушена координація рухів та мови, після чого відмовилася від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічних засобів та у спеціалізованому медичному закладі.

За таких обставин особа, що притягується до адміністративної відповідальності порушила п.2.5 «Правил дорожнього руху» України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно п.2.5 «Правил дорожнього руху» України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Адвокат Ільїн А.Н., що діє в інтересах ОСОБА_1 категорично заперечував проти протоколу про адміністративне правопорушення та просив суд закрити провадження у справі, оскільки не підтверджено факт керування транспортним засобом, а отже й відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з підстав викладених у його письмових запереченнях, що долучені до матеріалів провадження.

Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі обставини у сукупності, суд приходить до наступного переконання.

Належно застосовуючи п.2.9(а) Правил дорожнього руху України (ПДР), затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306, слід виходити з того, що ця норма встановлює імперативну заборону для водія керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Заборона має профілактичний характер і спрямована на охорону безпеки дорожнього руху; її зміст охоплює будь-яку форму фактичного керування (рух із власного ходу чи під час буксирування), а також триває весь час фактичного виконання функцій водія. Для юридичної оцінки за ч.1 ст.130 КУпАП цього припису недостатньо; він має бути співвіднесений з доказами події правопорушення, які достеменно підтверджують факт керування конкретною особою.

Положення п.2.5 ПДР встановлює процесуальний обов`язок водія на законну вимогу поліцейського пройти у встановленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. Законність вимоги передбачає дотримання умов виникнення підстав для огляду (наявність ознак сп`яніння, фіксація таких ознак у встановлених документах), а також процедури її реалізації (ст.266 КУпАП, Інструкція №1452/735). Вимога повинна бути чіткою, зрозумілою, зафіксованою належним чином (у протоколі/на відеозаписі), із роз`ясненням права на огляд у закладі охорони здоров`я та наслідків відмови. Лише за цих умов невиконання водієм припису п.2.5 ПДР може тягнути адміністративну відповідальність.

Кваліфікація за ч.1 ст.130 КУпАП (включно з відмовою від огляду) обов`язково передбачає наявність ключового елементу об`єктивної сторони керування транспортним засобом. Норма прямо адресована «особі, яка керує транспортним засобом»; отже, сам факт відмови не створює складу правопорушення, якщо не доведено, що особа на момент законної вимоги була водієм, а не пасажиром/власником/іншою особою. Відсутність належних доказів керування (зокрема, відсутність такого факту на відео або в показаннях очевидців) руйнує об`єктивну сторону інкримінованого проступку та унеможливлює притягнення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Правові позиції ЄСПЛ у справах «Schmautzer v. Austria» (1995) та «Malige v. France» (1998) визначають, що провадження за правопорушення, за яке може бути накладено штраф або позбавлення права керування, за своєю природою має ознаки «кримінального обвинувачення». Це означає, що застосовуються усі гарантії п.1 ст.6 Конвенції: справедливий розгляд, презумпція невинуватості, розумний строк, незалежний суд. Для національного суду це трансформується у вимогу до якості доказування: орган обвинувачення має довести склад правопорушення поза розумним сумнівом, а будь-які сумніви тлумачаться на користь особи.

Критерії, сформульовані у справі «Engel та інші проти Нідерландів» (1976) (класифікація за національним правом, коло адресатів, мета та суворість санкції), підтверджують «кримінальний» характер такого провадження за Конвенцією. Відтак, на державу покладається посилений тягар доказування, що у справах за ч.1 ст.130 КУпАП означає: довести подію (керування), незаконність поведінки (сп`яніння/відмова за законної вимоги) і процесуальну бездоганність дій поліції (ст.266 КУпАП; Інструкція №1452/735). Невиконання будь-якої з цих умов перешкоджає притягненню.

Вимоги ст.61 та ст.62 Конституції України посилюють наведені стандарти: відповідальність є індивідуальною, а особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи. У нашому контексті це вимагає від суду відкинути конструкції «ймовірного керування» чи «можливого перебування за кермом» без безпосередньої фіксації цієї дії на відео або в інших надійних, узгоджених доказах.

Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок збирання доказів покладено на уповноважених осіб. Доказами є будь-які фактичні дані, одержані у передбаченому законом порядку. Це положення виключає можливість «перекладати» на особу тягар спростування недоліків протоколу чи процесуальних порушень поліції. Якщо докази події керування або законності вимоги про огляд відсутні чи здобуті з порушеннями, наслідком є неможливість формувати обвинувачення.

Принцип суворої законності (ст.7 КУпАП) та завдання провадження (ст.245 КУпАП) зобов`язують суд забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, а не обмежуватися формальною констатацією ознак сп`яніння «до» чи «після» події. Саме тому суд має встановити послідовність: (1) чи доведено факт керування; (2) чи була законна, належно оформлена вимога про огляд; (3) чи зафіксовано відмову від огляду у порядку ст.266 КУпАП; (4) чи дотримано гарантій Конвенції та Конституції.

За ст.280 КУпАП суд зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено правопорушення, чи винна конкретна особа, чи підлягає вона відповідальності, та інші істотні обставини. Невстановлення хоча б одного з елементів складу (наприклад, самого факту керування) виключає притягнення за ч.1 ст.130 КУпАП і зумовлює закриття провадження.

Норми ст.ст.251252 КУпАП визначають критерії оцінювання доказів: належність, допустимість, достовірність та достатність у сукупності. Відеозапис, відповідно до Інструкції МВС №1026 від 18.12.2018, є об`єктивним джерелом доказів і має підвищену доказову вагу для підтвердження або спростування факту керування. Якщо відео не фіксує керування ОСОБА_2 , а інші матеріали цього не доводять, суд не вправі замінити доказування припущеннями.

Правові позиції Верховного Суду (постанова від 20.02.2019 у справі №404/4467/16-а) та п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 конкретизують зміст поняття «керування транспортним засобом» як виконання функцій водія під час руху, незалежно від тривалості часу або відстані. Ці орієнтири унеможливлюють кваліфікацію поведінки як «керування» за відсутності об`єктивної фіксації руху транспортного засобу під контролем особи.

Отже, з урахуванням наведеного, досліджених судом матеріалів справи, а також наданих відеозаписів із нагрудних камер працівників поліції, суд приходить до висновку, що такі докази не містять об`єктивної та беззаперечної фіксації факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 у момент виявлення ознак можливого правопорушення. Відеоматеріали не відображають процесу руху транспортного засобу під керуванням зазначеної особи, не фіксують моменту початку або здійснення керування, а також не містять інших даних, які б у сукупності дозволяли достовірно встановити виконання ним функцій водія у розумінні правозастосовної практики та вимог законодавства.

Крім того, з метою всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи судом були витребувані додаткові матеріали, зокрема направлені відповідні запити до Управління патрульної поліції щодо надання всіх наявних відеозаписів події, у тому числі з інших технічних засобів фіксації, які могли б підтвердити або спростувати факт керування транспортним засобом. Водночас отримані у відповідь матеріали не містять додаткових відомостей, які б усували вказані сумніви або підтверджували обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, а отже не підсилюють доказову базу сторони обвинувачення.

Суд також враховує, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може розцінюватися як беззаперечний доказ вини особи, якщо його зміст не знаходить підтвердження іншими належними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні. За відсутності відеофіксації або інших об`єктивних джерел доказів, які б прямо підтверджували факт керування, викладені у протоколі обставини залишаються недоведеними.

За таких обставин суд доходить висновку, що у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази ключового елементу об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а саме факту керування транспортним засобом. Відповідно до стандарту доказування, який випливає з положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обов`язок доведення покладається на сторону обвинувачення.

Таким чином, не встановлення належним чином факту керування транспортним засобом виключає можливість кваліфікації дій особи за ч.1 ст.130 КУпАП, у тому числі за ознакою відмови від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки така відмова може мати правове значення виключно за умови доведеності факту перебування особи у статусі водія. Відсутність належно задокументованого факту керування та дотримання процедури, передбаченої ст.266 КУпАП, свідчить про відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення.

За відсутності встановленої події та складу адміністративного правопорушення, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.130, 247, 268, 279, 280, 283, 284 КУпАП, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягання до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з ухвалення постанови.

Суддя Київського районного

суду м. Одеси Іванчук В. М.