Номер провадження: 33/813/15/26
Головуючий у першій інстанції Засядьвовк О.Д.
Доповідач Копіца О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Копіци О.В., за участі секретаря судового засідання Ровенко А.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Доніної Л.А, в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2025, стосовно:

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вигода Біляївського р-ну Одеської обл., громадянина України, освіта вища, директора КП «Одескомунтранс», зареєстрованого та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

- про накладення стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною постановою суду 1-ої інстанції на ОСОБА_1 було накладено стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 грн, а також стягнуто судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.

Відповідно до постанови суду 1-ої інстанції, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді в.о. директора КП «Одескомунтранс», будучи посадовою особою юридичної особи публічного права та суб`єктом декларування відповідно до п.п. «а» п.2 ч.1 ст.3 Закону України від 14.10.2014 №1700-VII «Про запобігання корупції», суб`єктом згідно примітки ст.172-7 КУпАП, в порушення ст. 28 Законувчинив дії та прийняв рішення в умовах реального конфлікту інтересів під час підписання наказів: №88/ОС від 29.09.2023, № 60/ОС від 30.04.2024, № 40/ОС від 15.03.2024, № 37/ОС від 29.02.2024, № 17-ОС від 31.01.2024, № 124/ОС від 29.12.2023, № 99/ОС від 31.10.2023, № 116/ОС від 31.10.2023 «Про преміювання ОСОБА_1 », згідно яких йому особисто встановлено премію у розмірі 100 % посадового окладу, чим вчинив правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник Доніна Л.А. зазначила, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою з огляду на наступне:

- матеріали справи не містять доказів про подію і склад в діях ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, він не є посадовою особою юридичної особи публічного права та суб`єктом декларування, оскільки КП «Одескомунтранс» не є юридичною особою публічного права, а відноситься до юридичних осіб приватного права;

- поза увагою суду залишилось те, що при прийомі ОСОБА_1 на роботу заступником директора з експлуатації та при тимчасовому покладенні на нього обов`язків директора підприємства, його не було попереджено про те, що він є посадовою особою публічного права та суб`єктом декларування, водночас за весь час роботи комунального підприємства, його керівники не визнавались НАЗК або іншими правоохоронними органами посадовими особами публічного права та суб`єктами декларування.

Посилаючись на наведені обставини, захисник Доніна Л.А. просить скасувати постанову суду 1-ої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення.

Учасники провадження в судове засідання на з`явились, при цьому прокурор Щербіна Н М. подала клопотання про участь справи за її відсутності, в якому заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги та звернула увагу на неодноразову явку сторони захисту в судові засідання.

Водночас захисник Доніна Л.А. подала клопотання, в якому просила відкласти розгляд справи.

Вирішуючи питання щодо можливості відкладення розгляду справи за клопотанням сторони захисту, апеляційний суд зауважує, що справа впродовж тривалого часу перебуває в провадженні апеляційного суду, при цьому, 13.05.2025 захисник Доніна Л.А. з`явилась в судове засідання, однак в подальшому вона неодноразово подавала клопотання про відкладення розгляду справи з різних підстав, зокрема 09.06.2025, 24.07.2025, 17.09.2025, 08.10.2025, 11.11.2025 (т. 2, а.с. 151, 201, 212, 221, 232), які були задоволені апеляційним судом та розгляд справи неодноразово відкладався.

Надалі, 16.12.2025 захисник Доніна Л.А. просили відкласти розгляд справи задля долучення до матеріалів провадження висновку науково-правової експертизи, яку вони замовили, в зв`язку з чим апеляційний суд оголосив перерву до 20.01.2026.

Разом з тим, в подальшому 19.01.2026, а також 25.02.2026 захисник Доніна Л.А. повторно подала клопотання про відкладення розгляду справи оскільки науково-правова експертиза ще не завершена (т. 2, а.с. 241).

Апеляційний суд звертає увагу, що в клопотанні від 19.01.2026 захисник Доніна Л.А. зауважила, що звернулась до Науково-консультативної ради при Верховному Суді та до Інституту правотворчості та науково-правових експертиз Національної академії наук України про проведення науково-правового експертного дослідження статутних документів КП «Одескомунтранс» для надання науково-правового висновку чи належить вказана комунальна установа до юридичних осіб публічного права. Однак, будь-яких доказів на підтвердження того, що захисник зверталась до вказаних установ для надання висновку, апеляційному суду не надано.

Крім того, в своєму клопотанні від 25.02.2026 про відкладення розгляду справи захисник Доніна Л.А. зазначила, що звернулась до іншої експертної установи про надання науково-правового висновку чи належить КП «Одескомунтранс» до юридичних осіб публічного права та надала докази такого звернення до ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа», а саме договір № 25/02-2026 від 25.02.2026 та квитанцію про сплату послуг на суму 27 000 грн від 25.02.2026.

Тобто, захисник замовила проведення експертизи з метою підтвердження обґрунтованості доводів своєї апеляційної скарги в цій справі напередодні судового засідання в апеляційному суді 26.02.2026.

Апеляційний суд зауважує, що ст. 129 Конституції України передбачає засади судочинства, серед яких рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та розумні строки розгляду справи судом, при чому визначений цією статтею перелік засад є невичерпним та може бути розширений законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.06.2006 суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує особі право на доступ до суду з метою захисту своїх прав та свобод, при цьому визначаючи, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, і Конституція, і Конвенція встановлюють гарантію розгляду справи судом в розумні строки.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що ст. 17 Конвенції встановлює заборону зловживання правами, відповідно до якої жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Так, у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» ЄСПЛ зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд констатує, що учасники судового процесу зобов`язані добросовісно користуватися своїми правами задля досягнення мети правосуддя та уникати прояву поведінки, яка характеризується зловживанням, наприклад, використовувати існуючий процесуальний механізм з метою затягування розгляду справи з різних причин, приховувати необхідну інформацію, яка має суттєве значення для справи тощо.

ЄСПЛ наголошує, що процес має бути не лише формально можливим, а й ефективним та своєчасним: держава повинна забезпечити такий перебіг провадження, який уможливлює встановлення обставин і притягнення винних до відповідальності, а не створює ситуацію фактичної безкарності через затягування.

Крім того, розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та наступних критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних державних органів, а також важливість спору для заявника (рішення ЄСПЛ у справі Frydlender v. France).

Також, у справі «Цихановський проти України» ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Апеляційний суд констатує, що виходячи з практики ЄСПЛ заявник зобов`язаний демонструвати свою готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи та утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у її розгляді, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури судового розгляду.

В цій справі ініціатором процесу на даній стадії є сторона захисту, яка звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на постанову місцевого суду, відтак, логічно припустити, що апелянт як ініціатор процесу в першу чергу зацікавлений в ефективному, своєчасному, справедливому розгляді його справи в межах доводів поданої ним апеляційної скарги.

Водночас, апеляційний суд заважує, що справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП знаходиться в провадженні судів тривалий час з серпня 2024 року, в тому числі з квітня 2025 року в суді апеляційної інстанції.

При цьому, сторона захисту під час апеляційного розгляду належним чином була забезпечена повним обсягом процесуальних прав, про що свідчить неодноразове подання захисником пояснень до справи, а також неодноразове відкладення розгляду справи апеляційним судом за клопотанням захисника.

Разом з тим, не зважаючи на це, захисник продовжує подавати клопотання про відкладення розгляду справи, натепер, з причин проведення експертизи з питань, які стосуються цієї справи.

Однак, як вже зауважувалось, справа перебуває в провадженні судів з серпня 2024 року, тобто 18 місяців, інтереси ОСОБА_1 як і в суді 1-ої, так і в суді апеляційної інстанцій представляє один і той же захисник Доніна Л.А., разом з тим впродовж розгляду справи в суді 1-ої інстанції сторона захисту експертних висновків не подавала та докази звернення до експертних установ для отримання висновку не надавала, натомість захисник вирішив звернутися до експертної установи через пів року з дня надходження справи до апеляційного суду, більш того, захисник звернувся за послугами до ТОВ «Київська незалежна судово-експертна установа» напередодні судового засідання, а саме 25.02.2026, що на переконання апеляційного суду, демонструє недобросовісну процесуальну поведінку сторони захисту та ймовірно може виражати стратегію захисту, направлену на затягування розгляду справи з невідомих причин.

Відтак, на підставі детального аналізу вище наведеного та зважаючи на процесуальну поведінку сторони захисту, апеляційний суд вирішив розглянути справу за відсутності сторони захисту на підставі наданих захисником Доніною Л.А. пояснень та матеріалів справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та ретельно дослідивши матеріали справи, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно із ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Диспозиція ч. 2 ст. 172-7 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено поняття правопорушення, пов`язаного з корупцією як діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені цим Законом вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною уч. 1 ст. 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, адміністративну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до пп. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема депутати сільських рад.

Згідно із «а» п. 2 ч. 1 цієї статті особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування є посадові особи юридичних осіб публічного права

Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Оскільки ОСОБА_1 , будучи посадовою особою юридичної особи публічного права, на якого розповсюджуються вимоги ст. 28 ЗУ «Про запобігання корупції», приймав рішення щодо преміювання в умовах реального конфлікту інтересів, в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

Вина ОСОБА_1 повністю підтверджується наданими до суду матеріалами адміністративної справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення №1290/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1289/2024 від 31.07.2024 року; протоколом про адміністративне правопорушення №1288/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1287/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1286/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1285/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1284/2024 від 31.07.2024; протоколом про адміністративне правопорушення №1283/2024 від 31.07.2024; копією наказу від 20.02.2023 №37/ОС- «Про прийняття на роботу ОСОБА_1 »; копією розпорядження Міського голови від 09.03.2023 №251К «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 »; копія рішення Одеської міської ради від 29.11.2023 №1681-VІІ «Про затвердження статуту КП «ОДЕСКОМУНТРАНС» у новій редакції»; копію статуту КП «ОДЕСКОМУНТРАНС» (нова редакція, 2023); витягом з Колективного договору на 2023-2028 роки (з додатками №4, №5); копією наказу від 23.02.2023 №09/2-Од «Про встановлення надбавки»; копією розпорядження Міського голови від 09.03.2023 №251К «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 »; копія наказу від 10.03.2023 №40/ОС «Про покладення виконання обов`язків на ОСОБА_1 »; копією наказу від 29.09.2023 №88/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 31.10.2023 №99/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 30.11.2023 №116/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 29.12.2023 №124/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 31.01.2024 №17/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 29.02.2024 №37/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 »; копією наказу від 15.03.2024 №40/ОС «Про преміювання»; копією наказу від 30.04.2024 №60/ОС «Про преміювання ОСОБА_1 », іншими матеріалами справи у своїй сукупності.

В контексті доводів захисника, наданих в процесі розгляду справи, щодо відсутності належних обґрунтувань наявності суперечності між приватним інтересом та службовими повноваженнями, а також реального впливу такої суперечності на об`єктивність або неупередженість рішення при підписанні ОСОБА_1 наказів про преміювання, апеляційний суд наголошує на тому, що в Методичних рекомендаціях «Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, дотримання обмежень щодо запобігання корупції» № 13 від 21.10.2022 (надалі Методичні рекомендації) НАЗК зауважує на тому, що приватним інтересом може вважатися будь-який як майновий, так і немайновий інтерес. Закон допускає необмежене коло обставин та ситуацій, що можуть свідчити про наявність приватного інтересу чи зумовлювати його виникнення за певних умов.

При вирішенні питання щодо наявності приватного інтересу у сфері службових повноважень як складової конфлікту інтересів слід у кожному випадку враховувати конкретні обставини, відносини та зв`язки особи, обсяг її службових/представницьких повноважень під час прийняття того чи іншого рішення.

Приватний інтерес може впливати на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, вчинення чи невчинення дій лише під час реалізації службових/представницьких повноважень, що є дискреційними.

На практиці виникають труднощі з визначенням того, які повноваження є дискреційними (що таке дискреційні повноваження) та чому саме дискреційні повноваження призводять до виникнення конфлікту інтересів.

Відповідно до зазначених Методичних рекомендацій, дискреція - можливість діяти на власний розсуд, обираючи з декількох різних варіантів дій, рішень.

В свою чергу, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятих Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, міститься таке визначення терміну «дискреційні повноваження» - це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин.

Як зазначено в Методичних рекомендаціях, суперечність полягає в тому, що, з одного боку, в особи наявний приватний інтерес (майновий або немайновий), а з іншого, особа, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, має виконувати свої службові обов`язки в інтересах держави, територіальної громади, виключаючи можливість будь-якого впливу приватного інтересу.

Таким чином, особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (або особи, що до них прирівнюються ЗУ «Про запобігання корупції») приймаючи те чи інше рішення (вчиняючи ту чи іншу дію) по суті стоїть перед вибором задоволення публічного інтересу (на користь держави, територіальної громади) або приватного інтересу (власних інтересів, інтересів близьких осіб).

Тому навіть за умови, що особа, маючи приватний інтерес, приймає об`єктивні та неупереджені рішення, вона вчиняє дії в умовах реального конфлікту інтересів.

Оскільки ОСОБА_1 приймав рішення про своє преміювання, що має майновий інтерес для нього, в умовах реального конфлікту інтересів, суд 1-ої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення.

При цьому, призначення собі премії в розмірі, що не перевищує розмір, визначений положенням про преміювання чи колективним договором не спростовує факт прийняття відповідного рішення, яке має майновий характер на свою користь, тобто становить приватний інтерес для особи в умовах реального конфлікту інтересів.

Щодо доводів захисника щодо неналежності КП «Одескомунтранс» до юридичних осіб публічного права.

Згідно зі Статутом КП «Одескомунтранс» було створене відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Цивільного та Господарського кодексів та ін. нормативно-правових актів Одеською міською радою.

Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦК України, в попередній редакції, яка діяла на момент прийняття ОСОБА_1 рішень про преміювання в умовах реального конфлікту інтересів, територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Отже, законодавець прямо передбачив, що створене територіальною громадою комунальне підприємство є юридичною особою публічного права.

На теперішній час із прийняттям 09.01.2025 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» № 4196-ІХ, який набрав чинності 28.02.2025, до законодавства були внесені відповідні зміни, направлені, в тому числі, й на реформування системи комунальних підприємств, зокрема була змінена редакція ст. 169 ЦК України.

Разом з тим, на теперішній час вказані зміни в законодавстві не скасували обов`язку керівників комунальних підприємств не приймати рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

Водночас, в контексті обставин даної справи та оскільки питання, які розглядають в межах цього провадження стосуються періоду 2023-2024 років, тобто ще до змін в законодавстві, вказане не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_1 .

Тобто, оскільки законодавством, чинним на момент прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів, був прямо визначений статус комунального підприємства, як юридичної особи публічного права, апеляційний суд констатує, що ОСОБА_1 всупереч законодавчим вимогам не виконав свого обов`язку та прийняв відповідні рішення в умовах реального конфлікту інтересів, що є підставою для притягнення його до відповідальності у встановленому законом порядку.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що не знання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності, що прямо закріплено ст. 68 Конституції України.

Посилання захисника на висновки Великої палати Верховного Суду в справі № 573/1020/22 є нерелевантними до справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки у зазначеній справі ВП суду касаційної інстанції розглядала питання про законність звільнення директора комунального підприємства із займаної посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та поширення положень ч. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на спірні правовідносини між сторонами, водночас виходячи із висновків, які містяться в п. 108 вищезазначеної постанови ВС ВП висловилась про приналежність комунального підприємства до юридичних осіб публічного права.

Більш того, в Окремій думці суддів ВП ВС в зазначеній справі, на яку вказувала захисник, є посилання на статут комунального підприємства, яке було відповідачем, відповідно до положень якого це КП є юридичною особою приватного права, в той час як статут КП «Одескомунтранс», наданий стороною захисту, таких відомостей не містить.

В контексті доводів захисника про те, що на момент розгляду справи спливли строки накладення стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, для даного виду адміністративного правопорушення, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 «Про практику розгляду судами справ про корупційні діяння та інші правопорушення, пов`язані з корупцією» від 25.05.1998 для своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи судам необхідно звертати увагу на роз`яснення в кожній справі таких питань, зокрема, чи не закінчилися на момент розгляду справи строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

За приписами ч. 4 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених ст.ст. 51, 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Разом з тим, складання адміністративного протоколу про вчинення порушення, пов`язаного з корупцією є лише окремою процесуальною дією, вчиненою на підставі виявленого факту порушення, пов`язаного з корупцією. Факт виявлення порушення є окремою подією, яка завжди передує складанню протоколу про вчинення порушення.

Відтак, момент виявлення порушення не можна ототожнювати з датою складення протоколу про адміністративне правопорушення, його оголошенням тощо, так як останній є засобом не виявлення, а фіксації правопорушення.

Натомість, на переконання апеляційного суду, моментом виявлення правопорушення, пов`язаного з корупцією, слід вважати момент, в який уповноважений орган отримав необхідну та достатню інформацію про вчинення такого правопорушення, що в тому числі, обумовлене наявністю належних та достатніх доказів на підтвердження наявності в діях відповідної особи складу адміністративного правопорушення.

За обставинами цієї справи 16.05.2024 орган поліції направив КП «Одескомунтранс» лист про надання інформації щодо ОСОБА_1 з метою перевірки факту наявності ознак правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП (т. 1, а.с. 14), в червні 2024 року на який до поліції надійшла відповідь (т. 1, а.с. 18). В подальшому, 10.06.2024 орган поліції направив до Одеської міської ради листа з проханням повідомити чи ОСОБА_1 повідомляв про виникнення в нього реального конфлікту інтересів (т. 2, а.с. 27-29), у відповідь на який 19.06.2024 Одеська міська рада повідомила про відсутність таких звернень ОСОБА_1 (т. 2, а.с. 30).

В подальшому, за результатами проведеної перевірки 31.07.2024 ст. оперуповноважений в ОВС УСР в Одеській обл. Іщук Б.М. доповіла керівництву рапортом про виявлення фактів вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-7 КУпАП у зв`язку із прийняттям ним рішень про своє преміювання в умовах реального конфлікту інтересів (т. 2, а.с. 37), а потім були складені протоколи стосовно останнього на цій підставі.

Враховуючи те, що рапорти, в яких містяться висновки за результатами проведеної перевірки про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-7 КУпАП були складені уповноваженою особою 31.07.2024, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що всупереч твердженням апелянта, строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП в даному випадку не спливли, внаслідок чого відсутні передбачені п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП підстави для закриття провадження у справі.

З врахуванням вище наведеного, доводи апеляційної скарги захисника Доніної Л.А. не знайшли свого підтвердження та не спростували висновки суду 1-ої інстанції, а за результатами апеляційного перегляду справи підтверджений факт наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП.

У відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Таким чином, враховуючи викладене в своїй сукупності, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу захисника Доніної Л.А. залишити без задоволення, а постанову суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 251, 252, 266, 280, 283, 294 КУпАП апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу захисника Доніної Л.А., в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2025, про накладення на ОСОБА_1 стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-7 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.В. Копіца