Справа № 279/1643/26 провадження №3/279/557/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року

Суддя Коростенського міськрайонного суду Житомирської області Недашківська Л.А., розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,громадянина України, проживає: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

В С Т А Н О В И В :

Зідно протоколу про адміністративне правопорушення серія ЧПЦ №047678 від 09.03.2026 встанволено, що ОСОБА_1 09.03.2026 о 14.20 на автодорозі М-07 в контрольованому прикордонному районі на північній околиці населеного пункту Коростень, Коростенської територіальної громади було зупинено транспортний засіб «BMW» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому слідував водій громадянин України ОСОБА_1 який на вимогуц прикордонного наряду пред`явити військово-облікові документ, даний громадянин України в зухвалій, грубій формі відмовився їх надати. При цьому суперечив пропозиції надати транспортний засіб до огляду. Своїми діями даний громадянин порушив вимоги п.11 Положення про прикордонний режим, затвердженого Постановою КМУ №1147 від 27.07.1998, та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст. 185-10 КУпАП.

ОСОБА_1 до суду не прибув, але надав суду письмові пояснення з яких вбачається, що вину в скоєнному правопорушенні не визнав, зазначив, що адекватно та ввічливо спілкувався з прикорданниками ат поліцейськими. Вважає, що дії прикордонників та дії ТЦК та СП є незаконними по відношенню до нього. Підписував адмінпротокол із за погіршення стану членів його сім`ї причинених діями прикордонників та поліцейських.

Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне.

Так, згідно положень ст. 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є доказом у справі про адміністративне правопорушення, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Під час розгляду справ про адміністративне правопорушення надається оцінка саме обставинам, які були викладені в протоколі.

Згідно вказаних положень КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, при цьому суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

В рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Малофеєв проти Росії» вказав, якщо в протоколі адміністративного правопорушення не відображено всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, або відшукувати докази на користь обвинувачення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд позбавлений процесуальної можливості усувати допущені посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, недоліки чи помилки і як наслідок, дійти висновку про наявність у діях особи складу та події адміністративного правопорушення.

За змістом ст.ст. 251, 280 КУпАП доказуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення належними та допустимими доказами підлягає подія щодо вчинення адміністративного правопорушення, вина особи у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності на інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 185-10 ч. 1 КУпАП відповідальність особи настає у разі злісної непокоро законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а згідно ст. 9 КУпАП обов`язковою умовою скоєння адміністративного правопорушення є наявність вини з боку порушника.

Зазначені відносини регулюються Законами України «Про державний кордон України» від 4 листопада 1991 року №1777-ХП, «Про Державну прикордонну службу України» від 3 квітня 2003 року №661-ІУ, «Про участь громадян в охороні громадського порядку і державного кордону» від 22 червня 2000 року №1835-Ш, іншими нормативно-правовими актами.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 185-10 КУпАП, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Розпорядження та вимоги осіб, які зазначені у диспозиції статті, мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб та знаходитися у межах їхньої компетенції. Зокрема, права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Поняття «злісної непокори» та її відмінність від опору викладено у Постанові Пленуму Верховного Суду № 8 від 26.06.1992 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів».

Відповідно до абзацу 2 п. 7 цієї постанови злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадських формувань з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

З об`єктивної сторони злісна непокора виражається у відмові від обов`язкового виконання наполегливих, неодноразово повторених розпоряджень або вимог уповноваженою посадової особи, або в непокорі, вираженій в зухвалій формі, що свідчить про явну неповагу до органів та осіб, які охороняють громадський порядок. Відмова правопорушника проявляється у недвозначній формі словами, жестами, мовчанням тощо.

Відмінність опору від злісної непокори полягає в тому, що опір це активна фізична протидія законній діяльності потерпілих, а злісна непокора це пасивна поведінка.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

До протоколу про адміністративне правопорушення, в якості доказів додано протокол про адміністративне затримання від 09.03.2026, копію протокола про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 202 КУпАП, рапорт інспектора прикордонної служби від 09.03.2026, в якому останній вказує, що ОСОБА_1 на неодноразову закону вимогу прикордонного наряду пред`явити військово-облікові документи, що дають право на перебування в прикордонному районі, крім цього даний громадянин в зухвалій грубі формі відмовився їх надати та закрився в автомобілі. При цьому суперечив пропозиції надати транспортний засіб до огляду.

Однак, вищенаведені докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП не можна вважати достатніми та допустимими доказами.

Більше того, навіть за умови визнання особою свої вини у вчиненні правопорушення, такий факт не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності (постанова ВС/КАС № 537/2088/17 від 15 травня 2019 року).

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, про те, що ОСОБА_1 порушив прикордонний режим та не виконав законне розпорядження прикордонного наряду щодо надання документів, тоді як сам протокол про адміністративне правопорушення за відсутністю інших доказів не є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності.

З переглянутого відеозапису доданого до протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 знаходився в автомобілі на водійському сидінні, працівник прикордонної служби підійшовши до автомобіля повідомив ОСОБА_1 , що він знаходиться на прикордонному районі. На вимогу працівника прикордонної служби надати документи він не відмовлявся, однак з автомобілю не виходив. Разом з тим, інспектор прикордонної служби розмовляючи з кимось по телефону зазначав, що ОСОБА_2 не хоче виходити з автомобіля. Але згодом, як вбачається з відеозапису, що ОСОБА_2 все ж таки вийшов з автомобіля та надав до огляду автомобіль, при цьому поводив себе адекватно, спілкування носило продуктивний характер, зухвалої поведінки у нього не вбачається. Отже, вказаний доказ не містить даних про те, що ОСОБА_1 в зухвалій грубій формі відмовився надати документи, чи огляти транспортний засіб.

З огляду на викладене, суд не вбачає в діях ОСОБА_1 скоєння злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків.

Згідно частини 2 статті 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладаються на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Суд не мають права перебирати на себе визначений ст.251 КУпАП обов`язок збирання доказів, який покладений у даному випадку на орган прикордонної служби.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст.62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених цим законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП під час провадження в справах про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне і об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

За змістом ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Рішенням Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010, яке є обов`язковим до виконання на території України, передбачено, що фактичні дані або будь-які інші докази, одержані в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо є неналежними доказами.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію прозахист прав людини і осново положних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст.6 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод (рішення від 09 вересня 2011 року у справі «Лучанінова проти України», від 15 травня 2018 року у справі «Надточій проти України»), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку у цій справі представляє особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, відсутності складу адміністративного правопорушення.

Зібрані у справі докази не достатні для висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, а тому недоведеність його винності поза розумним сумнівом у злісній непокорі законній вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України має наслідком відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185-10 КУпАП, та закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст.ст. 9, 185-10 ч. 1, 247 п. 1, 268, 284 ч. 1 п. 3 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 185-10 КУпАП закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її винесення через Коростенський міськрайонний суд Житомирської області.

Суддя Леся НЕДАШКІВСЬКА

копія згідно з оригіналом