ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

с-ще Зарічне

17 березня 2026 року Справа № 561/163/26

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Дідика А. В.,

за участю секретаря Левчук І. О.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про відвід судді Зарічненського районного суду Рівненської області Світличного Р. В. у справі №561/163/26 (провадження №3/561/42/2026) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

На адресу суду 11.03.2026 року надійшла заява ОСОБА_1 про відвід судді Зарічненського районного суду Рівненської області Світличного Р. В. у справі №561/163/26, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП. Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є колишнім працівником Зарічненського районного суду Рівненської області, у період часу з травня 2023 року по вересень 2024 року займав посаду консультанта суду та працював під керівництвом судді Світличного Р. В., який у той час обіймав адміністративну посаду голови суду. Тому, як вважає ОСОБА_1 суддя Світличний Р. В. не може розглядати цю справу і підлягає відводу.

В судове засідання заявник, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду заяви про відвід, не з`явився з невідомих для суду причин.

У відповідності до вимог ст. 268 КУпАП та згідно з ч. 4 ст. 104 КПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Оглянувши матеріали справи про відвід судді, матеріали справи №561/163/26, провадження №3/561/42/2026 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП, зважаючи на правові приписи ст.38 КУпАП, суд приходить до наступного висновку.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід). Однак відповідно з ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до Закону.

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до п.55 Рішення Європейського Суду з прав людини «Гурепка проти України» « з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції (995_004), та, відповідно, й статті 2 Протоколу N 7 до Конвенції (994_804) (див. Engel and others v. the Netherlands, judgment of 8 June 1976, Series A no. 22, параграфи 82-83; Ozturk v. Germany, judgment of 21 February 1984, Series A no. 73, параграфи 48-50; Escoubetv. Belgium judgment [GC], no.26780/95, параграф 32, ECHR 1999-VII; Ezeh and Connors v. the United Kingdom [GC], nos.39665/98 and 40086/98, ECHR 2003-X).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід (самовідвід) і порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід), та визначення підсудності. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідні статті, а тому, при розгляді заяви про відвід (самовідвід), слід застосувати аналогію права.

Відповідно до вимог ст.75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого ч. 3 ст. 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Відповідно до ст. 9 даного Закону, суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Відповідно до ст. 48 даного Закону, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

В силу ч. 2 ст. 8 КПК України у кримінальному провадженні застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у справі Мельник проти України (Melnik v. Ukraine), скарга № 72286/01, §22, ECHR 2006, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

У справі «Білуха проти України», рішення від 09.11.2006 р., ЄСПЛ зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п.1 ст.6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями.

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, за наявності до того підстав, повинен заявляти самовідвід.

Відповідно до ст. 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи.

Як на підставу для задоволення заяви про відвід, заявник покликаються на наявність, з точки зору заявника підстав для відводу, оскільки він раніше був працівником Зарічненського районного суду Рівненської області на посаді консультанта суду, а суддя Світличний Р. В. обіймав на той час адміністративну посаду голови суду, що може свідчити про його упередженість при розгляді справи, тому він не довіряє цьому складу суду.

Вказані доводи, викладені заявником у заяві про відвід судді Світличному Р. В. суд вважає голослівними і такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Декларацією щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів Верховних судів країн Центральної та Східної Європи (о.Бріюні, Хорватія, 17.10.2015) закріплено принципи, які встановлюють стандарти незалежності судової влади як однієї з трьох гілок державної влади у прийнятті рішень.

Крім того всі заявлені стороною обставини можуть бути перевірені під час апеляційного перегляду судового рішення, постановленого за наслідками розгляду цивільного або адміністративного провадження, а також у справах про адміністративні правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 6, 9, 48, 63 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 04.11.1950 року, ст. 8 Конституції України, ст.17 Закону України «Про міжнародні договори», ст. ст. 75, 81 КПК України, ст. ст. 283, 284 КУАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Зарічненського районного суду Рівненської області Світличного Р. В. у справі №456/163/26, провадження №3/561/42/2026 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП відмовити.

Копію постанови надіслати заявнику та передати судді Світличному Р. В. для долучення до матеріалів справи №561/163/26, провадження №3/561/42/2026 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.130 КУпАП

Постанова оскарженню не підлягає.

Cуддя А. В. Дідик