ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/413/26 Справа № 182/3464/25 Суддя у 1-й інстанції - Клименко І. В. Суддя у 2-й інстанції - Акуленко В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Акуленко В.В., при секретарі Сербіній І.В., за участю представників потерпілого Кухарчука А.О. та Онищенка С.В., особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника Усачова О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника Усачова О.Л. на постанову судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює головним спеціалістом відділу з питань культури та туризму Управління гуманітарної політики Нікопольської міської ради, мешкає АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та закрито провадження по справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП.

В С Т А Н О В И В :

Згідно постанови судді, ОСОБА_1 22.05.2025 о 16.50 год., знаходячись за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру у відношенні свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме вчинила сварку, ображала нецензурною лайкою та погрожувала, чим завдала шкоду психічному здоров`ю потерпілого. Своїми діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

На вказане рішення захисником Усачовим О.Л. подана апеляційна скарга, в якій він просить постанову судді скасувати та закрити провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Сторона захисту вважає, що суд першої інстанції при аналізі матеріалів справи свідчить, що єдиним доказом нібито вчинення насильства є письмові пояснення малолітнього ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_3 , який дізнався про подію зі слів дитини. Проте ці докази є недопустимими та суперечливими. По-перше, пояснення малолітньої дитини отримані з грубим порушенням процедури, бо опитування малолітньої особи має проводитися в обов`язковій присутності законного представника та психолога або педагога. Пояснення дитини були відібрані в присутності батька, однак без участі психолога чи педагога, що є істотним порушенням, оскільки саме психолог може оцінити емоційний стан дитини, запобігти тиску, допомогти дитині правильно зрозуміти питання та надати висновок щодо можливої схильності дитини до фантазування чи ймовірності впливу на неї з боку третіх осіб. По-друге, пояснення ОСОБА_1 кардинально відрізняються від версії, викладеної її колишнім чоловіком та сином. ОСОБА_1 послідовно зазначає, що 22.05.2025 вона надавала сину медичну допомогу - обробляла рану на руці. Конфлікт виник через те, що дитина виривалася та кричала. Підвищення голосу з боку матері було реакцією на стресову ситуацію та поведінку дитини, а не умисним актом психологічного тиску. Випадковий дотик до вуха стався ненавмисно, а в процесі супротиву дитини. По-третє, відсутні будь-які об`єктивні докази насильства, відсутні свідки події, медичні документи, які б фіксували тілесні ушкодження у дитини, а рапорт працівника поліції грунтується виключно на повідомленні батька, який, у свою чергу, посилається на слова дитини, що є передачею інформації "з третіх рук". Як висновок, в даному випадку наявний побутовий конфлікт, що виник на ґрунті виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків з лікування дитини, а також на фоні затяжного конфлікту між колишнім подружжям.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 173-2 КУпАП встановлена відповідальність за вчинення домашнього насильства, стосовно неповнолітньої особи.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Норма статті 173-2 КУпАП є бланкетною, а тому аби повністю розкрити суть адміністративного правопорушення, у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і, вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були вчинені.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у частині другій статті 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Відповідно до ч. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджується даними, що містить протокол про адміністративне правопорушення, листами психолога, актом проведення оцінки рівня безпеки дитини, відеозаписом правопорушення.

В своїй сукупності наведені вище докази узгоджуються з поясненнями неповнолітнього потерпілого та підтверджують факт здійснення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру відносно сина ОСОБА_2 , а саме: підняття руки, погрожування вбити і вигнати з дому.

Сумніви щодо достовірності зазначених доказів у суду відсутні.

Так, законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_2 ОСОБА_3 пояснив, що 22.05.2025 йому подзвонив його син ОСОБА_4 і сказав, що мати вдарила його по вуху, погрожувала вбити і вигнати з дому. Він сказав синові, що зараз приїде на таксі і викличе поліцію. Коли він приїхав, то на місці вже була поліція та служби, у сина було червоне вухо, потім почало сіпатись око. Син казав, що мати не впускала поліцію, не відчиняла їм двері. Під час розмови по телефону з сином він чув, що ОСОБА_1 погрожувала синові, казала чи то поб`є, чи то вб`є його. Все це син розповів і поліції та службі у справах дітей. Під час розмови був спокійний, все це повторював. Документально почервоніння вуха в лікарні не оформляли, сказали звертатись до лікаря у разі погіршення самопочуття Після цього він забрав дитину до себе додому. Наступного дня відбулось засідання комісії служби у справах дітей, де син також розповів про події, що відбулися напередодні.

.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення є безпідставними, і такими, що спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, яким надано належну та об`єктивну оцінку.

Крім того, необґрунтованим є твердження сторони захисту, що в даному випадку наявний побутовий конфлікт, що виник на ґрунті виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків з лікування дитини, а також наявність затяжного конфлікту між колишнім подружжям, оскільки, під час події 22.05.2025 ОСОБА_1 ображала нецензурною лайкою та погрожувала потерпілому ОСОБА_2 . Такі дії, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», утворюють склад правопорушення домашнього насильства.

Суд звертає увагу, що домашнє насильство важливо відрізняти від конфліктних ситуацій. Так, людина, що чинить домашнє насильство, маючи значну перевагу у своїх можливостях, діє умисно, з наміром заподіяти шкоду потерпілому, порушивши його права і свободи. Тоді як конфлікт - це ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію, несумісну з інтересами іншої сторони, зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій.

З матеріалів справи вбачається, що поведінка ОСОБА_1 виходила за межі звичайного сімейного конфлікту, оскільки супроводжувалася погрозами, нецензурною лайкою, тобто мала ознаки психологічного насильства. Такі дії створювали для потерпілого психологічний тиск, приниження та небезпеку, що відповідає об`єктивній стороні складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, а тому не може розцінюватися як звичайний побутовий спір.

Обговорюючи доводи сторони захисту з приводу двох взаємовиключних висновків психологів, слід зазначити наступне.

Враховуючи всі обставини справи, можна дійти висновку, що при першому дослідженні минув невеликий час після події 22.05.2025, тому сприйняття дитини було більш гострішим, хлопчик добре пам`ятав обставини тієї події, через що на той час ще перебував в стані підвищеної тривожності і по відношенню до матері у нього проявлялось негативне ставлення, бо в пам`яті залишалися негативні спогади, пов`язані з агресією матері щодо нього. При цьому до уваги приймається і акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, складеного комісією служби у справах дітей НМР від 23.05.2025, складеного за фактом події 22.05.2025. Тоді комісією було встановлено, що дитина з батьком почувала себе безпечно, агресивно розмовляв з матір`ю, підвищував голос, починав нервувати.

Під час же другого психологічного дослідження після події минуло вже три з половиною місяці, тому, цілком ймовірно, що спогади хлопчика про ті події стали менш гострими, змінився характер емоційних реакцій до обох батьків, сприйняття ситуації взагалі та ставлення до матері змінилось. На це, на думку суду, також посприяло і те, що ОСОБА_4 проживав деякий час з бабусею зі сторони батька. Тому психологом для створення стабільної обстановки і було рекомендовано повернути хлопчика на місце проживання з матір`ю та переглянути графік спілкування з батьком задля уникнення ймовірного психологічного впливу.

Отже, факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру у відношенні свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , що виразилося у вчиненні сварки, образ нецензурною лайкою та погроз, що завдало психологічної шкоди здоров`ю дитини знайшло своє підтвердження у судовому засіданні.

Крім того, слід зазначити, що відібрання пояснень у малолітнього ОСОБА_6 проводилось робітниками поліції в присутності його батька ОСОБА_3 .

Відповідно до чинного законодавства участь педагога, психолога може бути необхідною у разі, якщо потрібні спеціальні знання у галузі педагогіки чи психології, або якщо у малолітнього є факт наявності розумової відсталості та підтверджений відповідним висновком.

Слід зазначити, що робітниками поліції не було надано висновку про психологічний стан дитини, оскільки це було зроблено відповідним спеціалістом у висновку 07.07.2025 року, згідно якого результати дослідження свідчать про домашнє насильство.

Таким чином, слід зазначити, що допит робітниками поліції малолітнього проведений відповідно до вимог КУпАП є допустимим, а доводи захисту в цій частині не заслуговують на увагу.

Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення є способом її самозахисту, бажанням уникнути відповідальності за скоєне та спростовується вказаними у постанові доказами.

Сукупність доказів є достатніми, щоб дійти висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.173-2 КУпАП.

Оскільки всі наявні в матеріалах справи доводять вину ОСОБА_1 , а доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, то підстав для скасування постанови суду з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Постанова суду є законною та обґрунтованою.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Постанову судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025 року відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника Усачова О.Л. без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя