Справа № 128/5084/25
Провадження № 33/801/160/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 08 січня 2026 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП,

встановив:

Постановою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 08 січня 2026 року провадження в адміністративній справі щодо ОСОБА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, водій ОСОБА_2 10.12.2025 о 14:00 год в с. Агрономічне, Вінницького району, Вінницької області, по вул. Центральна, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Toyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_1 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Центральна, не надав перевагу в русі автомобілю Тесла Моделі S, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення по вул. Гніванське шосе, внаслідок чого автомобіль Тесла здійснив з`їзд з дороги та з`їхав до автомийки, де знаходився на парковці автомобіль БМВ Х7, д.н.з. НОМЕР_3 . При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив пункт 16.11 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним у вчинені ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та призначити йому покарання у вигляді штрафу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції зосередив увагу переважно на встановленні порушень Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_1 , фактично звівши аналіз причин ДТП до оцінки лише його дій. Водночас дії водія автомобіля ОСОБА_2 , стосовно якого здійснювалося адміністративне провадження, не були досліджені в контексті всіх вимог ПДР України, що підлягали застосуванню в цій дорожній ситуації. На думку скаржника, суд проігнорував правову природу пункту 16.11 ПДР України, зосередившись на встановленні порушень з боку ОСОБА_1 та безпідставно пов`язавши наявність таких порушень із відсутністю вини ОСОБА_2 . При цьому наявність порушень з боку ОСОБА_1 сама по собі не усуває об`єктивного факту, що автомобіль Tesla рухався головною дорогою та наближався до перехрестя в момент початку маневру ОСОБА_2 .

Крім того, скаржник зазначає, що ОСОБА_2 у своїх поясненнях вводив суд в оману, стверджуючи, що зіткнення транспортних засобів відбулося в момент, коли він нібито вже завершував маневр виїзду з другорядної дороги на головну. Водночас обставини справи, зокрема характер пошкоджень транспортних засобів і механізм ДТП, свідчать про те, що ОСОБА_2 перебував у процесі виконання маневру виїзду, не переконавшись у його безпечності та не надавши переваги в русі транспортному засобу, який наближався головною дорогою. З матеріалів справи, за твердженням скаржника, вбачається, що ОСОБА_2 розпочав виїзд із другорядної дороги в той момент, коли автомобіль Tesla вже наближався до перехрестя. Сам факт зіткнення, на його думку, свідчить про те, що безпечність маневру належним чином забезпечена не була. Однак суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам і не встановив, чи виконав ОСОБА_2 обов`язок переконатися у безпечності виїзду.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги щодо допустимості відеозапису як доказу. У матеріалах справи міститься відеозапис з місця ДТП, який суд поклав в основу своїх висновків. Водночас матеріали справи не містять жодних відомостей, що дозволяли б встановити джерело походження цього відеозапису. Зокрема, відсутня службова документація, з якої б убачалося, що відеозапис отримано працівниками поліції безпосередньо на місці події або витребувано ними у порядку, передбаченому чинним законодавством. Матеріали справи також не містять протоколу огляду носія інформації, акта вилучення чи копіювання відеозапису, відомостей про технічні характеристики носія, пояснень особи, яка надала відеозапис, чи інших документів, що підтверджували б дотримання вимог законодавства під час його отримання та долучення до матеріалів справи.

За відсутності даних про походження та первинний носій відеозапису неможливо виключити ймовірність його створення або модифікації із застосуванням сучасних цифрових технологій, у тому числі інструментів штучного інтелекту. Такі технології дають змогу не лише змінювати візуальний ряд, а й коригувати швидкість руху транспортних засобів, траєкторію їх переміщення та часові інтервали між подіями, що може створювати хибне уявлення про реальний механізм ДТП.

Крім того, скаржник зазначає, що з тексту експертного висновку вбачається: експерти зосередилися виключно на аналізі дій водія автомобіля ОСОБА_1 , встановивши порушення з його боку, тоді як дії водія автомобіля ОСОБА_2 фактично залишилися поза межами повноцінного експертного дослідження. Зокрема, висновок не містить аналізу дотримання ОСОБА_2 вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху України щодо обов`язку надати перевагу в русі транспортним засобам, які рухаються головною дорогою; не оцінює виконання ним вимог пункту 10.1 ПДР України щодо обов`язку переконатися в безпечності маневру, а також підпункту «б» пункту 2.3 ПДР України щодо уважності та належного контролю за дорожньою обстановкою.

Відсутність такого аналізу, на думку скаржника, унеможливлює встановлення повної картини причин ДТП. Фактично експертний висновок не спростовує наявності можливого причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та настанням ДТП, а лише констатує порушення з боку іншого учасника дорожнього руху. При цьому експерти не надали відповіді на ключове для справи питання: чи міг водій автомобіля Toyota, діючи відповідно до вимог ПДР України, уникнути зіткнення та запобігти настанню ДТП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, надав пояснення з яких убачається, що він рухався за автомобілем БМВ, який рухався дуже повільно, а тому вирішив почати обгін. В цей час на головну дорогу виїхав автомобіль Тойота, який не надав перевагу в русі його автомобілю. В результаті цього його автомобіль вдарив Тойоту в задню дверку, оскільки автомобіль Тойота не закінчив маневр повороту. Перед зіткненням БМВ пригальмовував щоб пропустити Тойоту, що було видно по стопах автомобіля БМВ. Автомобіль ОСОБА_3 повинен був пропустити всі транспортні засоби незалежно від напрямку їх руху. На запитання пояснив, що не знімав показання швидкості свого автомобіля з бортового комп`ютера. На відрізку дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода він неодноразово їздив і йому відомо про розмітку і розташування знаків.

Захисник Покоєвич А. О. підтримав доводи апеляційної скарги й суду пояснив, що судом не враховані всі обставини справи, які суперечать висновку експерта. Автомобіль ОСОБА_1 вдарив в задню частину автомобіль ОСОБА_2 , що свідчить про те, що автомобіль останнього не закінчив маневр виїзду на свою смугу. На знімку видно, що автомобіль ОСОБА_2 стоїть на узбіччі і його передні колеса направлені прямо, а тому ОСОБА_2 не ухилявся від зіткнення вправо, що суперечить поясненням останнього. На відрізку дороги, де відбулося зіткнення, немає пішохідного переходу, що підтверджується відсутністю відповідного знаку. Експерт чітко вказує на транспортні засоби, що були учасниками дорожньо-транспортної пригоди, проте незрозуміло як він їх ідентифікував на відео, також експерт визначив місце зіткнення транспортних засобів Тесла і Тойота без підтвердження висновку відповідними доказами. Експертом не встановлена швидкість автомобіля БМВ, що рухався попереду автомобіля ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, суду пояснив, що перед перехрестям знизив швидкість, оскільки бачив автомобіль БМВ на відстані 120-130 метрів, який наближався до перехрестя зі швидкістю приблизно 50-60 кілометрів на годину, а за ним на відстані 70-80 метрів рухався автомобіль Тесла. Оцінивши ситуацію, яка дозволяла виконати маневр повороту і можливість безперешкодно для інших транспортних засобів виїхати на свою полосу руху, ОСОБА_2 безперешкодно виїхав на головну дорогу й зайняв свою полосу руху. В цей час він побачив автомобіль Тесла, який рухався йому назустріч, а тому інстинктивно вивернув кермо праворуч, щоб уникнути лобового зіткнення. Швидкість автомобіля БМВ та інші дані може підтвердити водій БМВ.

Захисник Шиманський В. М. заперечував доводи апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Суду пояснив, що ОСОБА_2 оцінив обстановку і прийняв рішення розраховуючи на те, що й інші учасники виконують правила дорожнього руху, як визначено п. 1.4. ПДР. Те, що водій ОСОБА_2 в момент зіткнення перебував на своїй полосі руху підтверджується висновком експерта й фотографією його транспортного, відповідно до якої його транспортний засіб отримав пошкодження від передніх дверей до заднього колеса, коли водій ОСОБА_2 намагався уникнути лобового зіткнення з автомобілем Тесла. Обставини справи, встановлені судом, співпадають з первинними поясненнями водія ОСОБА_2 .

Представник потерпілого ОСОБА_4 адвокат Дідиченко О. О. заперечував проти доводів апеляційної скарги. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Суду пояснив, що місце зіткнення транспортних засобів Тесла і Тойота на ділянці дороги можна встановити осипом скла і уламків від транспортних засобів. Постановою суду не встановлювалась винуватість ОСОБА_1 , а невинуватість ОСОБА_2 . Апелянт не спростував положення висновку експерта його рецензуванням та не надав відповідні контраргументи на його спростування.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , адвоката Покоєвича А. О., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_5 , адвоката Дідиченка О. О., дослідивши матеріали справи, вважаю, що доводи апеляційної скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно зі ст. 294 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом і основним джерелом доказів у справі, оскільки саме в ньому повинні міститися повні й точні відомості про вчинене правопорушення і його кваліфікацію, що має значення для правильного вирішення справи.

Тому, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 536866 від 10.12.2025, водій ОСОБА_2 10.12.2025 о 14:00 год в с. Агрономічне, Вінницького району, Вінницької області, по вул. Центральна, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Toyota RAV4, д.н.з. НОМЕР_1 , при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Центральна, не надав перевагу в русі автомобілю Тесла Моделі S, д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення по вул. Гніванське шосе, внаслідок чого автомобіль Тесла здійснив з`їзд з дороги та з`їхав до автомийки, де знаходився на парковці автомобіль БМВ Х7, д.н.з. НОМЕР_3 . При дорожньо-транспортній пригоді автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив пункт 16.11 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до загальних положень теорії права та усталеної судової практики, склад адміністративного правопорушення є сукупністю передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, які характеризують діяння як правопорушення, а саме: об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Диспозицією статті 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

У справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 124 КУпАП, обов`язковому встановленню підлягає саме об`єктивна сторона правопорушення, яка включає: конкретне порушення вимог Правил дорожнього руху; настання шкідливих наслідків у вигляді пошкодження транспортних засобів чи іншого майна; а також прямий причинно-наслідковий зв`язок між таким порушенням і наслідками.

При цьому диспозиція статті 124 КУпАП має бланкетний характер, а отже, встановлення відповідальності можливе лише за умови чіткого визначення, яку саме норму ПДР порушено, у чому конкретно полягало порушення та яким чином воно зумовило настання ДТП.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що формальне констатування участі особи у дорожньо-транспортній пригоді або сам факт її перебування в зоні події не є достатнім для висновку про наявність складу правопорушення. Вирішальним є встановлення причинного зв`язку між конкретними протиправними діями особи та шкідливими наслідками.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № КСЕ-19/10225/27976 від 06.01.2026 встановлено: швидкість руху автомобіля Tesla Model S під керуванням ОСОБА_1 перед зіткненням становила орієнтовно 136,5147,9 км/год. Експерти дійшли висновку, що в даній дорожній ситуації водій Tesla повинен був діяти відповідно до вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 та пунктів 12.4, 14.6 (а, в) ПДР України, які забороняють обгін на перехресті та в зоні суцільної лінії розмітки.

Експертизою встановлено, що невідповідність дій ОСОБА_1 зазначеним вимогам ПДР з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Тобто саме виконання забороненого маневру обгону на перехресті із виїздом на зустрічну смугу руху та з перевищенням швидкості створило аварійну ситуацію, яка завершилася зіткненням.

Водночас у діях водія автомобіля Toyota RAV4 ОСОБА_2 експертами не встановлено порушень Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з настанням ДТП. Такий висновок базується на аналізі механізму зіткнення, місця первинного контакту транспортних засобів та параметрів їх зближення.

Цей висновок узгоджується з відеозаписом події, з якого вбачається, що зіткнення транспортних засобів відбулося вже після завершення маневру виїзду автомобіля Toyota RAV4 на смугу руху в напрямку м. Вінниці, яка є зустрічною для автомобіля Tesla. Місце первинного контакту транспортних засобів знаходиться саме на зустрічній смузі для автомобіля Tesla, що підтверджує факт перебування останнього на смузі, де він не мав законних підстав знаходитися, оскільки здійснював обгін на перехресті з перетином суцільної лінії дорожньої розмітки.

Пояснення свідка ОСОБА_4 також підтверджують механізм події, оскільки вказують на те, що після первинного зіткнення автомобіль Tesla продовжив неконтрольований рух та вчинив наїзд на припаркований транспортний засіб.

Пояснення ОСОБА_2 узгоджуються з об`єктивними даними щодо місця контакту та характеру пошкоджень транспортних засобів. Натомість пояснення ОСОБА_1 про раптовий виїзд автомобіля з другорядної дороги не спростовують встановленого експертами факту виконання ним забороненого маневру обгону на перехресті з істотним перевищенням швидкості.

Так, пункт 16.11 ПДР України встановлює, що на нерівнозначному перехресті водій, який рухається по другорядній дорозі, зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

Згідно п. 14.6 (а,в) Правил дорожнього руху, обгін заборонено: на перехресті; ближче ніж за 50 метрів перед пішохідним переходом у населеному пункті та 100 м поза населеним пунктом.

Дорожня обстановка це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом (п.1.10 ПДР).

Обов`язок, передбачений пунктом 16.11 ПДР України, покладає на водія, який рухається другорядною дорогою, обов`язок надати дорогу транспортним засобам, що наближаються головною дорогою. Однак зміст цього обов`язку не може тлумачитися як необхідність передбачати грубі та очевидні порушення правил дорожнього руху з боку інших учасників.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

За п. 1.4 ПДР кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Водій, який розпочинає маневр виїзду з другорядної дороги, зобов`язаний оцінювати дорожню обстановку виходячи з розумної та правомірної поведінки інших учасників руху. Він не зобов`язаний і не повинен передбачати, що інший водій здійснюватиме обгін на перехресті, перетинаючи суцільну лінію розмітки та рухаючись з перевищенням дозволеної швидкості.

Одночасно суд зауважує, що причинний зв`язок в автотранспортних деліктах характеризується тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями Правил дорожнього руху й відповідними наслідками. Причинний зв`язок це об`єктивний зв`язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи і певним наслідком. Встановити причини означає дати відповідь на запитання про те, чому явище відбувається, чим воно викликане, що знаходиться в його основі.

Сам по собі факт зіткнення не свідчить автоматично про порушення пункту 16.11 ПДР України. Для наявності складу правопорушення необхідно довести, що водій об`єктивно міг виявити небезпеку, передбачити її настання та уникнути її, діючи відповідно до вимог правил. Таких доказів матеріали справи не містять.

Більше того, висновок експертизи прямо вказує на відсутність технічного причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 та настанням ДТП. Таким чином, один із ключових елементів об`єктивної сторони правопорушення причинно-наслідковий зв`язок, у даному випадку відсутній.

Суд також враховує принцип презумпції невинуватості, який поширюється і на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Обов`язок доказування вини покладається на орган, який притягає особу до відповідальності. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У даній справі доказів, які б беззаперечно та «поза розумним сумнівом» підтверджували наявність у діях ОСОБА_2 порушення ПДР, що перебуває у прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП, не надано. Натомість встановлено, що визначальним фактором виникнення аварійної ситуації стали дії іншого водія, який здійснив заборонений маневр обгону з істотним перевищенням швидкості.

За таких обставин відсутність об`єктивної сторони правопорушення виключає наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, у діях ОСОБА_2 .

Отже, висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає встановленим фактичним обставинам справи і вимогам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції нібито звів аналіз причин дорожньо-транспортної пригоди виключно до оцінки дій ОСОБА_1 та не дослідив належним чином поведінку ОСОБА_2 , є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

В свою чергу, з мотивувальної частини постанови вбачається, що суд дослідив усі наявні докази в їх сукупності, у тому числі протокол про адміністративне правопорушення, відеозапис події, письмові пояснення учасників ДТП, показання свідків та висновок судової автотехнічної експертизи. Оцінка доказів здійснена відповідно до вимог закону з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Твердження скаржника про те, що суд «проігнорував» правову природу пункту 16.11 ПДР України, не відповідає змісту постанови. Навпаки, суд надав оцінку обов`язку водія, який рухається другорядною дорогою, надати дорогу транспортним засобам, що наближаються головною дорогою, однак обґрунтовано виходив із того, що реалізація цього обов`язку має оцінюватися з урахуванням конкретної дорожньої обстановки та принципу передбачуваності поведінки інших учасників руху.

Пункт 16.11 ПДР України покладає на водія другорядної дороги обов`язок надати перевагу транспортним засобам, які наближаються головною дорогою. Водночас цей обов`язок не може тлумачитися як абсолютний та безумовний обов`язок передбачати будь-які, у тому числі грубі та заборонені, порушення правил дорожнього руху іншими особами.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи, швидкість руху автомобіля Tesla під керуванням ОСОБА_1 перед зіткненням становила близько 136,5147,9 км/год. Крім того, встановлено, що водій Tesla здійснював маневр обгону на перехресті з перетином суцільної лінії дорожньої розмітки, що прямо заборонено пунктом 14.6 ПДР України. Такі дії є грубим порушенням правил дорожнього руху.

Експертами чітко встановлено, що саме невідповідність дій ОСОБА_1 вимогам пунктів 12.4 та 14.6 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП. Водночас у діях ОСОБА_2 експертизою не встановлено порушень ПДР, які з технічної точки зору перебували б у причинному зв`язку з настанням події.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи питання причинного зв`язку, не «пов`язав безпідставно» наявність порушень з боку ОСОБА_1 з відсутністю вини ОСОБА_2 , а навпаки встановив, що саме ці порушення стали визначальним та достатнім фактором виникнення аварійної ситуації.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам факт руху автомобіля Tesla головною дорогою автоматично свідчить про обов`язок ОСОБА_2 утриматися від виїзду, є спрощеним тлумаченням норм ПДР. Обов`язок надати дорогу передбачає надання переваги транспортним засобам, що рухаються правомірно. Водій другорядної дороги не зобов`язаний передбачати, що інший учасник руху здійснюватиме обгін на перехресті, перетинаючи суцільну лінію, та рухатиметься зі швидкістю, яка більш ніж удвічі перевищує допустиму.

Аргумент скаржника про те, що ОСОБА_2 нібито вводив суд в оману щодо моменту завершення маневру, також не знаходить підтвердження. Механізм ДТП, місце первинного контакту транспортних засобів та характер пошкоджень були предметом дослідження експертів. Саме на підставі об`єктивних технічних даних, а не виключно пояснень сторін, суд встановив фактичні обставини події.

Факт того, що зіткнення відбулося на смузі руху, яка є зустрічною для автомобіля Tesla, свідчить про перебування останнього на смузі, де він не мав правових підстав знаходитися. Отже, вирішальною причиною створення небезпечної ситуації став заборонений маневр обгону з перевищенням швидкості.

Сам по собі факт зіткнення не може автоматично свідчити про невиконання ОСОБА_2 обов`язку переконатися у безпечності виїзду. Для наявності складу правопорушення необхідно довести, що він об`єктивно міг виявити транспортний засіб, який рухався з істотним перевищенням швидкості та вчиняв заборонений маневр, та мав реальну технічну можливість уникнути зіткнення. Таких доказів матеріали справи не містять.

Більше того, експерти, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, однозначно вказали на відсутність технічного причинного зв`язку між діями ОСОБА_2 та виникненням ДТП. Цей висновок є спеціальним доказом, що потребує спростування іншими належними та допустимими доказами, яких апелянтом не надано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, однак не містять посилань на нові обставини чи істотні порушення норм матеріального або процесуального права.

Оскільки причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та наслідками ДТП не доведений, відсутній обов`язковий елемент об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. За відсутності складу адміністративного правопорушення провадження у справі правомірно закрито.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, зводяться переважно до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та фактично спрямовані на їх повторне трактування без наведення переконливих аргументів щодо неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права. Такі доводи не спростовують встановлених судом фактичних обставин справи та не дають підстав для висновку про незаконність або необґрунтованість оскаржуваної постанови.

З огляду на принцип презумпції невинуватості, який поширюється і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, обов`язок доведення вини особи покладається на орган (посадову особу), який склав протокол та ініціював провадження. При цьому стандарт доказування у справах про адміністративні правопорушення передбачає встановлення вини особи «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи, яка притягається до відповідальності.

Як убачається з матеріалів справи, причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_2 та наслідками дорожньо-транспортної пригоди належними та допустимими доказами не підтверджено. Відсутність такого зв`язку виключає наявність об`єктивної сторони правопорушення, а отже і складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Суд першої інстанції, діючи відповідно до вимог статті 245 КУпАП, повно, всебічно й об`єктивно з`ясував обставини справи, дослідив усі наявні докази, надав їм належну правову оцінку та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд не встановив істотних порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б вплинути на правильність прийнятого рішення або бути підставою для його скасування чи зміни.

З урахуванням викладеного, посилання апелянта на необхідність визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та застосування до нього адміністративного стягнення у виді штрафу є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 08 січня 2026 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 08 січня 2026 року, якою провадження в адміністративній справі щодо ОСОБА_2 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, закрито в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко