Номер провадження: 33/813/541/26
Головуючий у першій інстанції Іванов В. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Сегеда С.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

правопорушника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2026 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. Також з неї стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.

Відповідно до адміністративних матеріалів, 17.12.2025 о 17 год. 05 хв., ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Kia Picanto», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Одесі по вул. Преображенській, 79а, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагувала на її зміну, наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшила швидкість та не надала дорогу громадянці ОСОБА_2 , чим створила небезпеку та перешкоду, в результаті чого здійснила наїзд на неї. При дорожньо-транспортній пригоді (далі ДТП) транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, пішохід ОСОБА_2 отримала легкі тілесні ушкодження. Своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.3б та п. 18.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Зазначені обставини стали підставою для винесення оскаржуваної постанови Приморським районним судом м. Одеси від 28 січня 2026 року про визнання винною і притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.24-26).

Не погоджуючись із вказаною вище постановою, ОСОБА_1 подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову суду скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.27-30).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Приписами ст. 245 КУпАП передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і суб`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 251 КУпАП встановлено що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При цьому для притягнення особи до адміністративної відповідальності обсяг доказів, долучених до матеріалів справи, в їх сукупності повинен бути необхідним та достатнім для беззаперечного висновку про наявність в діях конкретної особи складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 № 543592 від 17 грудня 2025 року о 17 год. 05 хв., громадянка ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Kia Picanto», д.н.з. НОМЕР_2 , в м. Одесі по вул. Преображенській, 79а, не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагувала на її зміну, наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшила швидкість та не надала дорогу громадянці ОСОБА_2 , чим створила небезпеку та перешкоду, в результаті чого здійснила наїзд на неї. При ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, пішохід ОСОБА_2 отримала легкі тілесні ушкодження, а саме забій кісток тазу справа (а.с.5), чим ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.3б та п. 18.1 ПДР, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Згідно з п. 1.1 ПДР ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до п. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, у пункті 1.3 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

За змістом п.2.3 «б» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно із п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Пунктом 12.3 ПДР встановлено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Відповідно до п. 18.1 ПДР, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Стаття 124 КУпАП передбачає відповідальність учасника дорожнього руху за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Диспозиція статті 124 КУпАП не встановлює певних правил поведінки, а посилається на інші норми законодавчих актів, у даному випадку на норми ПДР.

Тому, розглядаючи дану категорію справ, суд має вирішити питання щодо винуватості особи у межах порушення вимог ПДР, в конкретному випадку звернути увагу на п. 2.3б та п. 18.1 ПДР, які зазначені працівником поліції в протоколі.

При винесенні оскаржуваної постанови, суд першої інстанції вірно виходив із того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення повністю підтверджується матеріалами справи, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 543592 від 17.12.2025 (а.с. 1);

- схемою місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.12.2025 (а.с. 2);

- письмовими поясненнями ОСОБА_2 (а.с. 3);

- письмовими поясненнями ОСОБА_1 (а.с. 4);

- довідкою КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР від 17.12.2025 (а.с. 5);

- довідкою СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області від 17.12.2025 (а.с. 6).

Апеляційний суд вважає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення в суді першої інстанції відбувся з дотриманням принципів повноти, всебічності та об`єктивності, докази були досліджені об`єктивно та безсторонньо, жодних порушень прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, або потерпілої особи, допущено не було, внаслідок чого суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки діями останньої будь-яке майно пошкоджено не було, окрім транспортного засобу самої особи, апеляційний суд не приймає до уваги зважаючи на наступне.

Статтею 124 КУпАП передбачена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. Тілесні ушкодження людини у цьому переліку наслідків відсутні.

Але диспозиція ст. 124 КУпАП не зазнавала змін більш, ніж 35 років з моменту введення в дію Кодексу, її правові положення сформульовані в загальному вигляді та її тлумачення в більшості випадків зводяться до буквального слідування нормі закону.

Прояв надмірного формалізму при тлумаченні диспозиції ст. 124 КУпАП, а саме: буквальне слідування нормі закону всупереч суті права, позбавляє пішоходів захисту їх прав у справах про адміністративні правопорушення у випадках наїзду, зокрема на пішохідних переходах, коли вони отримали легкі тілесні ушкодження, що зумовили матеріальні витрати.

Більш того, применшення прав людини, тобто її матеріального змісту, при буквальному тлумаченні ст. 124 КУпАП, коли віддається перевага пошкодженню транспортного засобу всупереч ст. 3 Конституції України - норми прямої дії, про те, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави, приводять до обмеження захисту прав людини, а по суті зводять нанівець такий захист.

Тому, порушення водієм ПДР, наслідком яких є заподіяння пішоходу легких тілесних ушкоджень, не можуть бути віднесені до числа менш значимих, ніж майнова шкода, заподіяна транспортному засобу. Тим більше, що потерпілій особі ОСОБА_2 було завдано легких тілесних ушкоджень, була викликана карета швидкої допомоги, яка доставляла ОСОБА_2 до медичного закладу і якій надавалась медична допомога.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїх рішеннях зазначає, що, «захищаючи права одних осіб, суд не вправі порушувати права інших осіб».

Тлумачення закону повинно відображати соціальні зміни та залишатися в руслі сучасних умов, в інтересах правової визначеності, передбачуваності, рівності перед законом, а також заповнювати прогалини в трактуванні матеріально-правових гарантій.

Крім того, суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, полягає у порушенні правил дорожнього руху, яке спричинило пошкодження транспортних засобів або іншого майна, незалежно від того, кому саме заподіяна шкода. Як встановлено судом, у результаті ДТП транспортний засіб «Kia Picanto» отримав механічні пошкодження, а саме пошкодження дзеркала, з матеріальними збитками, що повністю охоплюється диспозицією ст. 124 КУпАП. Факт заподіяння пішоходу ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень у вигляді забою кісток тазу справа судом враховується як наслідок ДТП, що підтверджує небезпечність порушення, однак не виключає адміністративної відповідальності водія.

Дані обставини та причинний зв`язок між діями учасників ДТП та її наслідками, в повному обсязі з`ясовано, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії водія ОСОБА_1 , які полягли в порушенні нею вимог 18.1 ПДР, мають причинний зв`язок із настанням даної ДТП.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, посилання ОСОБА_1 на темну пору доби, відсутність вуличного освітлення та непрацюючі світлофори не звільняють її від обов`язку діяти з підвищеною обережністю. Навпаки, зазначені обставини зумовлювали необхідність зменшення швидкості руху та підвищеної уваги, особливо при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, що прямо передбачено вимогами п. 18.1 ПДР.

Твердження скаржника про те, що вона не бачила пішохода через темний одяг останньої, суд визнає юридично неспроможними, оскільки зовнішній вигляд пішохода не звільняє водія від обов`язку забезпечити безпеку дорожнього руху. Водій транспортного засобу, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, зобов`язаний прогнозувати можливу появу пішоходів, зокрема на пішохідних переходах, та вживати заходів для запобігання ДТП.

Судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції встановлено, що громадянка ОСОБА_2 перебувала на пішохідному переході та здійснювала перехід проїзної частини у встановленому для цього місці, що підтверджується схемою місця ДТП, яка не спростована правопорушником ОСОБА_1 , а отже мала безумовне право переваги у русі.

Тобто, із встановлених обставин події ДТП вбачається, що саме невиконання водієм ОСОБА_1 вимог п.18.1 ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали у виді забою кісток тазу справа потерпілої, а також пошкодження транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_1 .

Порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.18.1 ПДР є об`єктивно підтвердженим, а дії іншого учасника ДТП ( ОСОБА_2 ) не переривають причинно-наслідковий зв`язок між ДТП та порушенням ОСОБА_1 , оскільки остання мала технічну можливість уникнути наїзд на пішохода.

Відповідно посилання ОСОБА_1 на можливі порушення пішоходом вимог п. 4.4, п. 4.10, п. 4.14 ПДР не спростовують факту допущеного нею порушення ПДР та не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП. Навіть у разі наявності порушень з боку пішохода, це не усуває обов`язку водія надати дорогу пішоходу на нерегульованому пішохідному переході.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 не надала мотивованих доказів до суду першої та апеляційної інстанцій на спростування обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, а тому суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про доведеність наявності у діях водія ОСОБА_3 порушень ПДР та вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

При накладенні адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , суд повною мірою врахував характер і спосіб вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь її вини, інші обставини справи, що впливають на вид стягнення, і обґрунтовано застосував міру адміністративного покарання.

Суд апеляційної інстанції також враховує положення практики ЄСПЛ, про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 283, 289, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2026 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду С.М. Сегеда