СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 3/759/431/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Мордвінов А.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в місті Києві про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 11 грудня 2025 р. об 11 год. 36 хв., шосе Житомирське, поворот на с. Чайки км, керував транспортним засобом «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками наркотичного сп`яніння: зіниці очей, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 на розгляд справи не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Гнатюк Г.В. надав письмове клопотання, в якому просив провести розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 та його представника, розглянути справу на підставі наявних у ній письмових доказів. У клопотанні зазначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та не має можливості з`явитися на розгляд справи або підключитися через систему ВКЗ. При цьому явка його представника - Гнатюка Г.В. ускладнена надмірним навантаженням та графіками обмеження електропостачання.

За таких обставин, приймаючи до уваги скорочені строки на розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст.277 КУпАП та те, що участь особи при розгляді даної категорії справ не є обов`язковою, вважаю за можливе розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 .

Гнатюк Г.В. надав на адресу суду письмові пояснення, в яких просив закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 з наступних підстав.

Зупинка транспортного засобу працівниками поліції 11 грудня 2025 р. об 11 год. 36 хв. «Mercedes», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 була незаконною, фактичною підставою зупинки, за твердженням ОСОБА_1 , була «перевірка документів». Крім того, була порушена процедура огляду та відсутність свідків, відповідно до ч. 2 ст. 266 КУпАП та Інструкції № 1452/735, при цьому п. 10 протоколу про адміністративне правопорушення містить лише номери технічних засобів; відсутність належних доказів наявності у водія ознак наркотичного сп`яніння; ОСОБА_1 не роз`яснено його права.

ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем та на момент зупинки транспортного засобу виконував службові обов`язки, що підтверджується посвідченням офіцера та бойовим розпорядженням, його емоційний стан був викликаний не вживанням заборонених речовин, а участю у похованні побратима та загальною перевтомою, пов`язаною зі службою.

Гнатюк Г.В. у письмових запереченнях на протокол про адміністративне правопорушення зазначив, що водій не був відсторонений від права керування ТЗ та поїхав до ППД військової частини де проходить службу, у зв`язку з поломкою автомобіля, про що було повідомлено на відеоматеріалі ОСОБА_1 повертався у розташування В/Ч у пізній час доби, чим викликав «підозру» на алкогольне сп`яніння в працівників УПП м. Краматорська. На даному відеоматеріалі не зафіксовано/відсутні візуальні ознаки: «тремтіння рук, розширені зіниці» про що стверджували екіпаж патрульної поліції.

Дії ОСОБА_1 були кваліфіковані за загальною нормою ст. 130 КУпАП. Відповідно до положень Науково-практичного коментаря до розділу КУпАП «Військові адміністративні правопорушення» (ДЮІ МВС, 2024), при вчиненні правопорушення особою, яка має статус військовослужбовця, пріоритет має спеціальна норма, а саме ст. 172-20 КУпАП (Виконання обов`язків військової служби у стані сп`яніння).

Поліція вийшла за межі повноважень, ігноруючи спеціальний статус військовослужбовця та вимоги щодо обов`язкового залучення ВСП. Це призвело до неправильної кваліфікації даного правопорушення, що позбавляє особу права на розгляд справи згідно зі спеціальним законодавством.

Дослідивши письмові матеріали справи, відеоматеріали з нагрудних камер працівників патрульної поліції та подані захисником клопотання, приходжу до наступного.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом.

Частиною 1 ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Виходячи зі складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 130 КУпАП, об`єктивна сторона правопорушення полягає як в керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, також передача керування транспортними засобами особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння, а так само і ухилення осіб від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

В той же час вказана норма закону відсилає до підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, в тому числі і осіб, які керують транспортними засобами, і що встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України

Так, відповідно до даних протоколу про адміністративне правопорушення від 11.12.2025 року серії ЕПР1 № 537633, зафіксовано факт керування транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння.

Протокол сумніву не викликає, оскільки складений відповідно до вимог ст. 254, 256 КУпАП, тому є належними доказом по справі. Крім того, будь-яких заяв, зауважень чи скарг при оформленні протоколу чи після його оформлення ОСОБА_1 не подавав, дії працівників поліції не оскаржував.

Крім цього, факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження у встановленому законом порядку огляду для визначення стану наркотичного сп`яніння підтверджується направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, відеоматеріалами з нагрудних камер працівників патрульної поліції.

Крім того, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом підтверджується постановою ЕНА № 6322048 за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Суд встановив, що достатніх доказів, що ОСОБА_1 перебував у стані наркотичного сп`яніння немає, однак беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у лікаря нарколога.

Доводи сторони захисту про те, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння повинен був проведений згідно з вимогами ст. 266-1 КУпАП, суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що у зазначений у протоколі час водій ОСОБА_1 перебував під час виконання обов`язків військовослужбовця.

Крім того, суд зазначає, що ст. 172-20 КУпАП, на яку посилається захисник, передбачає відповідальність за розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а також відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, в той час, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 керував транспортним засобом, який не належить військовій частині або іншому військовому підрозділу, з ознаками наркотичного сп`яніння, у зв`язку із чим неможливо кваліфікувати дії ОСОБА_1 за ст. 172-20 КУпАП.

Щодо порушення процедури огляду ОСОБА_1 та відсутності свідків, суд зазначає, що, відповідно до вимог п. 6 розділу ІІ Інструкції № 1452/735, огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу проводиться поліцейським із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. Адміністративний матеріал відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КуПАП містить відеозапис з нагрудних камер працівників поліції, на якому зафіксований факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, при цьому ознаки наркотичного сп`яніння йому були озвучені. Причиною зупинки транспортного засобу було порушення ОСОБА_1 ПДР, а саме, ч. 1 ст.122 КУпАП, в матеріалах справи наявна постанова за фактом даного порушення.

Зазначені вище докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є такими, що доповнюють одне одного, є повними, безсумнівними, належними та допустимими, оскільки у відповідності до ст.ст. 251, 252 КУпАП, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, а також є такими, що зібрані в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 2.5. Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Суть даної норми закону полягає в тому, що якщо водій ухиляється від огляду на стан сп`яніння, його дії та ознаки сп`яніння фіксують в протоколі про адміністративне правопорушення, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Даних вимог правил дорожнього руху ОСОБА_1 не виконав.

При призначенні виду адміністративного стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, дотримуючись принципу співвідношення між тяжкістю вчиненого адміністративного правопорушення та заходом державного примусу, враховуючи характер вчиненого правопорушення, суд вважає за можливе накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи з такого.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Частинами 1-2 ст. 2 КУпАП передбачено, що законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Згідно з ч. 1 ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. КУпАП не містить положень, які б дозволяли суду призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено відповідною статтею Кодексу.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Верховенство права це панування права в суспільстві і воно вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. Зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Безпосереднім вираженням конституційних принципів додержання гуманізму, справедливості й законності є реалізована в нормах КК України можливість особи, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості, бути звільненою від кримінальної відповідальності.

Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 вказав, що закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 червня 2022 року №4-р(II)/2022 щодо індивідуалізації юридичної відповідальності вказано, що Конституційний Суд України вкотре наголошує, що в законодавчому нормуванні відносин із притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності обов`язково має бути дотриманий конституційний принцип індивідуалізації юридичної відповідальності. Таким чином, установлення в актах публічного законодавства абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адміністративного стягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

У рішенні Конституційного Суду України від 12 жовтня 2022 року №8-р(І)/2022 Конституційний Суд України зазначав, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (друге речення абзацу шостого підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

У постанові ВС від 06.02.2021 у справі № 263/10894/20 зроблено висновок про те, що відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.

Процесуальні відмінності між провадженнями в межах КК й КПК України та КУпАП викликані переважно різницею в суспільній небезпечності правопорушень, які є підставою для адміністративної та кримінальної відповідальності - за вищої суспільної небезпеки правопорушення, настають суворіші санкції.

Зважаючи на сталий підхід Європейського суду з прав людини щодо визначення критеріїв «кримінального обвинувачення» у конкретній справі, висловлений у тому числі у рішеннях у справах «Енгель та інші проти Нідерландів», «Юсілла проти Фінляндії», «Кемпбел та Фелл проти Сполученого Королівства», «Лутц проти Німеччини», «Озтюрк проти Німеччини» та інших, при розгляді цієї справи суд враховує: внутрішньо-правову кваліфікацію діянь; характер правопорушення; суворість покарання, яке може бути застосоване до особи.

Керуючись засадою верховенства права, при призначенні стягнення у цій справі суд враховує обставини справи, обставини, що обтяжують та пом`якшують відповідальність, а також особу винного.

Суд враховує особу ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, учасником бойових дій, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 на посаді водія-електрика, що підтверджується довідкою з ВЧ та даними війського квитка, його неодноразову участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони України.

Статтею 69 КК України передбачено можливість за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті. За цих же підстав передбачена можливість не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті як обов`язкове.

За наведених обставин, оскільки безальтернативність санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП не забезпечує досягнення справедливого балансу між вимогами публічних інтересів та захистом прав особи, наявні підстави в порядку застосування аналогії ст. 69 КК України, не накладати ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також, відповідно до вимог ст. 40-1 КУпАП із ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 69 КК України, ч. 1 ст. 130 КУпАП, ст. 33, 40-1, 252, 283-285 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) грн. 60 коп.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Штраф має бути сплачений добровільно не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу після набрання нею законної сили, а в разі оскарження постанови, не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати штрафу у добровільному порядку у встановлений строк, копія постанови буде направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з моменту набрання нею законної сили.

Суддя Андрій МОРДВІНОВ