ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/415/26 Справа № 175/6488/25 Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., розглянувши апеляційну скаргу захисника Воронка В.В. який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року, щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови, 27.02.2025 року близько 21 год 49 хв., ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Героїв Небесної Сотні біля буд. 20, у м. Краматорськ, Краматорського району, Донецької області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законом порядку із застосуванням спеціального технічного засобу газоаналізатора Алкотестер Drager 6820 із застосуванням відеозапису, результат огляду - позитивна 0,91 проміле. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 а Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року ОСОБА_1 , визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто судовий збір у розмірі 0,2 прожиткового мінімум для працездатних осіб, що становить 605 грн 60 коп..

З таким судовим рішенням не погодився захисник Воронко В.В. та оскаржив в апеляційному порядку, вказує, що оскаржувана постанова не відповідає фактичним обставинам справи та підлягає скасуванню. Зазначає, що справа має бути закрита у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. В обґрунтування вказує, що постанова суду першої інстанції є немотивованою, оскільки суд обмежився формальним посиланням на протокол, акт огляду на стан сп`яніння та відеозапис з нагрудної камери, не надавши належної оцінки доказам. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного переконливого доказу того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом. Вказує, що на відеозаписі зафіксовано лише спілкування з працівником поліції, відсутній сам факт керування, неможливо ідентифікувати транспортний засіб чи державний номерний знак, а також не зафіксовано момент зупинки автомобіля. Вважає, що суд поклав в основу рішення лише протокол про адміністративне правопорушення, який сам по собі не є безумовним та беззаперечним доказом вини особи без підтвердження іншими належними та допустимими доказами. Зазначає, що для притягнення до відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП необхідною є наявність об`єктивної сторони правопорушення, зокрема факту керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмови від огляду за умови попереднього керування. Вказує, що відсутність складової об`єктивної сторони виключає можливість притягнення до адміністративної відповідальності. Вказує на правові позиції Верховного Суду щодо розуміння поняття «керування транспортним засобом» як технічної дії з приведення транспортного засобу в рух та переміщення його в просторі, а також зазначає, що перебування особи біля нерухомого транспортного засобу у стані сп`яніння не є доказом вчинення правопорушення. Зазначає, що доказами у справі можуть бути лише фактичні дані, встановлені у визначеному законом порядку, а жоден доказ не має наперед встановленої сили. Вказує, що візуальне спостереження працівників поліції може бути доказом лише за умови його належної фіксації, а саме по собі описання правопорушення у протоколі не є достатнім доказом. Вважає, що притягнення до адміністративної відповідальності можливе лише за умови доведення вини у встановленому законом порядку, з урахуванням принципу презумпції невинуватості та покладення тягаря доказування на адміністративний орган. Просить поновити строк на подання апеляційної скарги, скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Також зазначає про бажання ОСОБА_1 брати участь у розгляді апеляційної скарги особисто або через захисника.

Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Стороні захисту було надано достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, судовий розгляд відкладався у зв`язку із клопотаннями сторони захисту.

Особи, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження у справі.

Так, згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, своєю поведінкою та діями сприяти як найшвидшому судовому розгляду, чого в діях апелянта не вбачається.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип - верховенство.

В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляд справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Тому керуючись ст. 268 КУпАП вважаю за можливе справу розглянути у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її представників, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів, яких достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що справа про адміністративне правопорушення, передбачена ст. 130 КУпАП, не відносяться до переліку, визначених ст. 268 КУпАП справ, при розгляді яких, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є обов`язковою.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, прихожу до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова без змін з таких підстав.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд зазначає, що як убачається з матеріалів справи, апеляційна скарга подана в межах строку, встановленого ст. 294 КУпАП. Отже, строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим підстави для його поновлення відсутні.

Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення.

Відповідно до диспозиції ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність за даною статтею настає у разі керування транспортним засобом особами в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння, а так само у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до п. 2.9а ПДД України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується даними з протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №984169,

Чек роздруківку приладу Drager Alcotest 6820 тест №820 від 27.02.2025 року. У цьому технічному документі підтверджено результат 0,91 проміле, що є цифровим підтвердженням стану алкогольного сп`яніння.

Актом огляду на стан алкогольного сп`яніння, складений на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного засобу Drager Alcotest 6820. В акті зазначено, що результат огляду становить 0,91 проміле, що перевищує допустиму норму. Також зафіксовано, що водій із результатом погодився.

Інформацією з рапорту працівника поліції в якому зазначені фактичні обставини виявлення адміністративного правопорушення.

Диском із відеозаписом на якому зафіксовано фактичні обставини по справі.

Проаналізувавши докази по справі, вважаю, що в діях ОСОБА_1 міститься склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП.

Стягнення суддею накладене відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, даних про особу, відповідно до санкції ч.1 ст. 130 КУпАП.

Апелянт посилається на те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки нібито не доведено факт керування транспортним засобом у стані сп`яніння. Зазначені доводи є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що 27.02.2025 року близько 21 год 49 хв. ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Daewoo Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на протокол та інші докази без належної їх оцінки, є необґрунтованими.

Зміст оскаржуваної постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, у ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а також зазначені мотиви відхилення доводів сторони захисту.

Суд першої інстанції надав оцінку доказам відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, виходячи з їх сукупності, що узгоджується із принципами всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин справи.

Апелянт зазначає, що відеозапис не містить фіксації руху автомобіля чи моменту його зупинки, а тому не доводить факту керування.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні дані, встановлені у визначеному законом порядку. Факт керування транспортним засобом доведений сукупністю доказів, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, рапортом працівника поліції, відеозаписом, актом огляду та результатами тестування на стан сп`яніння.

При цьому приписами статті 266 КУпАП не передбачено як обов`язкову умову застосування технічних засобів відеозапису або залучення двох свідків для фіксації руху чи зупинки транспортного засобу або для складання протоколу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин доводи захисника щодо відсутності саме відеофіксації руху автомобіля під керуванням ОСОБА_1 чи його зупинки є необґрунтованими, оскільки факт руху автомобіля під керуванням ОСОБА_1 доведений сукупністю доказів, перелік яких визначено ст. 251 КУпАП, оцінку яким надано в постанові.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення оскаржуваної постанови.

Наведені апелянтом аргументи про недопустимість доказів по справі мають суб`єктивний характер, не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростовують законності і обґрунтованості висновків суду першої інстанції.

Посилання сторони захисту на правові позиції Верховного Суду не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у даному випадку факт саме керування транспортним засобом встановлений і підтверджений матеріалами справи.

Апеляційний суд зазначає, що вина ОСОБА_1 встановлена на підставі належних і допустимих доказів, досліджених судом першої інстанції у їх сукупності.

Обов`язок доказування покладено на орган, який склав протокол, і в даному випадку цей обов`язок виконано. Жодних сумнівів, які не можуть бути усунуті, матеріали справи не містять.

Інші доводи сторони захисту є неспроможними, не підкріплені належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим апеляційний суд їх відхиляє.

Доводи, що сукупність викладених апелянтом обставин у апеляційній скарзі вказують на те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 є недійсним, а долучені до нього матеріали є недопустимими доказами, є безпідставними, оскільки наведені ним міркування з цього приводу носять суб`єктивний характер і не підтверджені доказами.

Суддя апеляційного суду приходить до висновку, що підстави для скасування або зміни постанови судді районного суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Воронка В.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2025 року, у справі про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно післяїї винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя