Справа № 133/2010/25
Провадження № 33/801/288/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Войтка Ю. Б.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року в справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Постановою судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень 00 копійок з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, без оплатного вилучення транспортного засобу, а також стягнуто з нього судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп. на користь держави.

Відповідно до обставин, встановлених судовим рішенням, 01.06.2025 о 14:25 в с. Махнівка, вул. Дружби, 4, Хмільницького району, Вінницької області ОСОБА_1 керував транспортним засобом мотоблок Forte HSD1G-101, б/н, в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законом порядку із застосування приладу Драгер №0526, результат позитивний - 0,74‰. Велась безперервна відеофіксація на портативні відеореєстратори №476025, №476584, чим порушив п. 2.9 а Правил дорожнього руху. Правопорушення вчинено повторно протягом року, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

У своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував обставини, які підтверджуються відеозаписом. Зокрема, із відеозапису вбачається, що він розпочинається о 14 год. 25 хв. 01.06.2025 року, і на ньому відсутній будь-який зафіксований факт руху транспортного засобу. Також на відеозаписі не зафіксовано факту, що ОСОБА_1 здійснював рух або виконував функції водія будь-якого транспортного засобу. Отже, твердження про те, що ОСОБА_1 керував мотоблоком, ґрунтується виключно на припущеннях працівників поліції.

Посилання суду першої інстанції на показання поліцейського не можуть мати вирішального значення у справі, оскільки він є заінтересованою особою у притягненні ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за складеним ним протоколом. У зв`язку з цим оцінка таких показань повинна здійснюватися лише у сукупності з іншими об`єктивними доказами у справі, зокрема із відеозаписом, який не підтверджує факту керування транспортним засобом.

Крім того, скаржник вказує, що працівниками поліції було порушено вимоги Інструкції №1026 щодо застосування технічних засобів відеофіксації. У даному випадку поліцейським ніщо не перешкоджало зафіксувати факт руху ОСОБА_1 на транспортному засобі, однак цього зроблено не було, що унеможливлює достовірне відтворення подій. Відеозапис розпочинається лише з моменту, коли ОСОБА_1 підійшов до мотоблока. У подальшому працівники поліції увімкнули бодікамери та фактично видали перебування ОСОБА_1 поруч із мотоблоком за факт керування ним, що матеріалами справи не підтверджується.

Саме перебування особи за кермом транспортного засобу, який перебуває у нерухомому стані, навіть за наявності ознак сп`яніння, не може свідчити про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, оскільки таке перебування не доводить факту керування транспортним засобом незалежно від того, чи був увімкнений двигун.

Скаржник також зазначає, що мотоблок Forte HSD1G-101 є агрегатом приводного тяглового типу, який використовується переважно для виконання сільськогосподарських робіт. За наявності відповідного причіпного чи навісного обладнання мотоблок застосовується для оранки, збору врожаю, молотьби та інших робіт.

На підтвердження того, що мотоблок не відноситься до транспортних засобів у розумінні законодавства, скаржник зазначає, що чинним законодавством України не передбачено обов`язкового навчання для керування мотоблоком, не видається посвідчення водія відповідної категорії, а сам мотоблок не підлягає державній реєстрації та не потребує отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу чи номерних знаків. Відтак ОСОБА_1 , як власник мотоблока, не підпадає під дію ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Окрім того, працівники поліції не виконали вимоги ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» під час первинного спілкування з ОСОБА_1 , оскільки не було конкретизовано, яке саме правило дорожнього руху, на їх думку, було порушено. Фактично мала місце безпідставна зупинка, оскільки рух транспортного засобу взагалі не був зафіксований.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинки транспортного засобу з детальним описом підстав такої зупинки. У даному випадку таких вимог дотримано не було. Крім того, відносно ОСОБА_1 не виносилася постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що також свідчить про безпідставність зупинки.

Одночасно в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Клопотання обґрунтоване тим, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції було пропущено з поважних причин, оскільки копію постанови захисник отримав лише 22.02.2026, що підтверджується карткою руху документа.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд має право поновити строк на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі наявності поважних причин пропуску такого строку особою, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.

Згідно з відкритими даними Єдиного державного реєстру судових рішень повний текст судового рішення у справі № 133/2010/25 було надіслано судом першої інстанції 19 лютого 2026 року, а загальний доступ до нього забезпечено 23 лютого 2026 року.

Із матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову суд першої інстанції ухвалив 02 лютого 2026 року. Копію зазначеної постанови представник скаржника отримав в електронному кабінеті в системі «Електронний суд» 22 лютого 2026 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 97). Апеляційну скаргу подано через систему «Електронний суд» 27 лютого 2026 року.

З огляду на наведені у клопотанні доводи щодо пропуску строку на апеляційне оскарження та досліджені матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що причини пропуску процесуального строку є поважними. У зв`язку з цим строк на апеляційне оскарження постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року підлягає поновленню.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений своєчасно. Захисник Булай В. С. вважає, що розгляд справи можливий без участі ОСОБА_1 .

Згідно частини першої статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши пояснення захисника ОСОБА_1 - адвоката Булай В. С., якй підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити, дослідивши матеріали справи, вважаю, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Апеляційний суд, враховуючи положення статті 294 КУпАП переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

За змістом статті 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності, а положеннями статті 245 цього ж Кодексу визначено, що завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З аналізу статей 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

Судом встановлено, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №348151 від 01.06.2025, ОСОБА_1 01.06.2025 о 14:25 в с. Махнівка, вул. Дружби, 4, Хмільницького району, Вінницької області ОСОБА_1 керував транспортним засобом мотоблок Forte HSD1G-101, б/н, в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився зі згоди водія у встановленому законом порядку із застосування приладу Драгер №0526, результат позитивний - 0,74‰. Велась безперервна відеофіксація на портативні відеореєстратори №476025, №476584, чим порушив п. 2.9 а Правил дорожнього руху. Правопорушення вчинено повторно протягом року, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Диспозицією частини другої статті 130 КУпАП встановлено, що відповідальність за вказаною нормою закону настає у разі, повторного протягом року керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або під впливом лікарських препаратів що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння, чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або що до вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно з пунктом 2.9. «а» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За правилами частини другої статті 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що у разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду визначена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція).

Пунктами 1, 3 частини першої статті 23 Закону України «Про національну поліцію», визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд дійшов до висновку, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, відповідають встановленим фактичним обставинам справи, вина останнього доведена наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, а його дії за частиною другою статті 130 КУпАП кваліфіковані правильно.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП є правильними і узгоджуються з наявними та дослідженими судом доказами, зокрема саме протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №348151 від 01.06.2025; направленням на огляд водія з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.06.2025; актом огляду на стан сп`яніння від 01.06.2025; роздруківкою тестування на алкоголь приладом Drager Alcotest 6820 №ARНК-0526 тест №1636 та відеозаписом з нагрудної камери поліцейського.

За частиною другою статті 130 КУпАП настає відповідальність, за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Так, згідно довідки (а.с.1) та копії постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року (а.с. 8) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП і відносно нього накладено адміністративне стягнення.

Сукупність зазначених вище доказів узгоджуються між собою. Зазначені докази жодних сумнівів щодо їх достовірності та допустимості не викликають, оскільки вони оформлені у визначеному законом порядку.

Відповідно до пункту 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі за змістом - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння, згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції, є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом або лікарем закладу охорони здоров`я (пункт 6 розділу І Інструкції).

Поліцейські, виявивши у водія ознаки сп`яніння (алкогольного або наркотичного), який свідчить про зниження уваги та швидкості реакції водія, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, зобов`язані вчинити дії по перевірці стану водія на предмет перевірки дотримання водієм вимог підпунктів "а" та "б" пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, а водій відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції був досліджений відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Посилання сторони захисту на те, що відеозапис не містить зафіксованого моменту руху транспортного засобу, саме по собі не спростовує факту керування ним. Як убачається з дослідженого відеозапису, ОСОБА_1 перебував на обладнаному водійському сидінні мотоблока, двигун якого був заведений, що свідчить про приведення транспортного засобу у стан, придатний для руху. Саме перебування особи на місці водія в такому стані транспортного засобу об`єктивно вказує на здійснення нею функцій керування, а не на випадкове перебування поруч із технікою. Крім того, вказані обставини не заперечувались самим водієм, який на запитання поліцейського відповів, що їде до кума на город садити.

Крім того, із відеозапису вбачається, що працівники поліції, виявивши у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, діяли відповідно до вимог закону: запропонували пройти огляд на місці за допомогою спеціального технічного засобу, а також роз`яснили можливість проходження медичного огляду у закладі охорони здоров`я. ОСОБА_1 погодився пройти огляд на місці, самостійно виконав необхідні дії для проведення тесту, після чого прилад зафіксував результат 0,74‰. При цьому він не заперечував результатів огляду та не висловлював незгоди з ними, а також не заперечував факту керування.

Посилання сторони захисту на заінтересованість працівника поліції не спростовує встановлених обставин, оскільки його показання оцінювалися судом у сукупності з іншими доказами, зокрема відеозаписом, який підтверджує обставини події.

Твердження про порушення Інструкції щодо застосування технічних засобів відеофіксації також є необґрунтованими, оскільки відсутність повної відеофіксації всіх етапів події не свідчить автоматично про недопустимість доказу, якщо зафіксована частина дозволяє встановити істотні для справи обставини.

З урахуванням викладеного, сукупність наведених обставин свідчить про те, що ОСОБА_1 фактично здійснював керування мотоблоком. Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів керування транспортним засобом спростовуються дослідженим відеозаписом та іншими матеріалами справи, які у своїй сукупності підтверджують факт керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Доводи скаржника про те, що мотоблок Forte HSD1G-101 не є транспортним засобом у розумінні законодавства України, не можуть бути прийняті як обґрунтовані з огляду на таке.

Насамперед, визначальним для віднесення певного пристрою до транспортних засобів є не його формальне найменування, сфера типового використання чи наявність/відсутність державної реєстрації, а його функціональне призначення та фактичне використання. Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху України транспортним засобом є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому обладнання.

Отже, законодавець пов`язує статус транспортного засобу саме із можливістю та фактом здійснення перевезення, а не з технічними чи адміністративними ознаками (реєстрація, наявність номерних знаків, необхідність отримання посвідчення водія тощо), на чому безпідставно наголошує скаржник.

Матеріалами справи, зокрема відеозаписами, підтверджено, що ОСОБА_1 перебував на обладнаному водійському місці та здійснював керування мотоблоком. Сам факт наявності такого місця та конструктивна можливість керування свідчать про те, що відповідний пристрій використовується як засіб пересування, тобто виконує функції транспортного засобу.

Крім того, використання мотоблока не обмежується виключно виконанням сільськогосподарських робіт. За наявності причіпного обладнання він об`єктивно здатний здійснювати перевезення як вантажів, так і осіб, у тому числі водія. У такому випадку він стає повноцінним учасником дорожнього руху, а особа, яка ним керує, водієм у розумінні Правил дорожнього руху.

Посилання скаржника на відсутність обов`язку проходження навчання, отримання посвідчення водія чи державної реєстрації мотоблока не впливають на правову кваліфікацію, оскільки жодна норма законодавства не встановлює, що визнання пристрою транспортним засобом ставиться у залежність від таких формальних критеріїв. Навпаки, ці обставини регулюють лише порядок допуску до участі в дорожньому русі, але не визначають сутність самого поняття транспортного засобу.

Більше того, правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 01 березня 2018 року у справі № 278/3362/15-к, свідчить про розширене тлумачення поняття механічного транспортного засобу як будь-якого пристрою, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Мотоблок, будучи оснащеним двигуном внутрішнього згоряння, повністю відповідає цій ознаці.

Таким чином, сукупність наведених обставин дає підстави для висновку, що: мотоблок, який фактично використовується для пересування або перевезення, відповідає ознакам транспортного засобу; особа, яка ним керує, є учасником дорожнього руху та підпадає під дію відповідних норм, у тому числі статті 130 КУпАП та відсутність державної реєстрації чи посвідчення водія не виключає можливості визнання такого пристрою транспортним засобом.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, носять формальний характер та спрямовані на уникнення відповідальності, а тому не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку.

Доводи сторони захисту щодо незаконності зупинки транспортного засобу, а також недотримання працівниками поліції вимог статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», підлягають відхиленню з огляду на таке.

Передусім, твердження захисту про те, що право поліцейських на зупинку транспортного засобу виникає виключно за наявності належно зафіксованого порушення Правил дорожнього руху, є таким, що не відповідає змісту чинного законодавства. Дійсно, стаття 35 Закону України «Про Національну поліцію» визначає перелік підстав для зупинки транспортного засобу, однак цей перелік не обмежується лише випадками фіксації порушення ПДР, а охоплює й інші ситуації, пов`язані із забезпеченням публічної безпеки, перевіркою документів, реагуванням на наявну інформацію про можливі правопорушення тощо.

Отже, сама по собі відсутність у матеріалах справи окремого доказу порушення Правил дорожнього руху не свідчить автоматично про протиправність зупинки транспортного засобу.

Разом з тим, апеляційний суд обґрунтовано враховує, що з 24 лютого 2022 року на території України діє правовий режим воєнного стану, у межах якого законодавством передбачено запровадження додаткових заходів, спрямованих на забезпечення обороноздатності держави, громадської безпеки та правопорядку. У цих умовах повноваження правоохоронних органів, зокрема Національної поліції, реалізуються з урахуванням необхідності здійснення превентивних заходів, що включають перевірку документів у громадян, огляд транспортних засобів, а також інші дії, спрямовані на попередження правопорушень та нейтралізацію загроз національній безпеці. Таким чином, під час дії воєнного стану право поліцейських на зупинку транспортного засобу не може тлумачитися виключно через призму наявності чи відсутності ознак порушення Правил дорожнього руху. Таке право може бути реалізоване і з метою виконання превентивних функцій держави.

Щодо доводів про недотримання працівниками поліції вимог частини третьої статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт відсутності детального формулювання причини зупинки не є безумовною підставою для визнання такої зупинки незаконною, якщо з матеріалів справи вбачається, що дії поліцейських були зумовлені виконанням покладених на них функцій та здійснювалися в межах наданих повноважень.

Крім того, відсутність постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про безпідставність зупинки, оскільки така постанова виноситься лише у разі встановлення складу відповідного правопорушення, тоді як сама зупинка може мати інші правові підстави.

Аналізуючи доводи захисту про те, що рух транспортного засобу не був зафіксований, суд виходить з того, що визначальним у даному випадку є не лише факт руху, а й факт керування транспортним засобом, який підтверджується наявними у справі доказами, зокрема відеозаписами та іншими матеріалами.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що зупинка транспортного засобу працівниками поліції у цій справі здійснена правомірно, у межах повноважень, визначених законом, та з урахуванням особливостей правового режиму воєнного стану, а тому доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними.

У свою чергу, оцінюючи доводи щодо недотримання процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння, суд виходить з того, що відповідно до статті 266 КУпАП та вимог відповідної Інструкції, такий огляд проводиться уповноваженими особами за наявності підстав вважати, що водій перебуває у стані сп`яніння. З матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції дотримано встановлену процедуру, а саме: огляд проведено з дотриманням визначеного порядку, із застосуванням передбачених технічних засобів та належною фіксацією його результатів.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі є будь-які фактичні дані, що встановлюють наявність чи відсутність адміністративного правопорушення. Сукупність зібраних у справі доказів протокол про адміністративне правопорушення, результати огляду на стан сп`яніння, відеозаписи та інші матеріали є достатньою, взаємопов`язаною та узгодженою між собою, що дає підстави для висновку про доведеність вини ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, діючи відповідно до вимог статті 245 КУпАП, повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Твердження про протиправність дій працівників поліції під час складання протоколу також не знайшли свого підтвердження. Матеріали справи не містять будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про порушення з боку поліцейських, а також відсутні відомості про оскарження таких дій у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги носять переважно оціночний характер, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та не містять нових обставин або доказів, які б спростовували встановлені факти.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Водій ОСОБА_1 погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна, проте вимоги вказаного пункту ним дотримано не було.

Суд вважає, що судом першої інстанції під час розгляду справи вимоги ст.ст. 279, 280 КУпАП дотримано, докази перевірено на їх допустимість та належність відповідно до ст.252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для її вирішення, судом з наведенням відповідних мотивів встановлено, правильно кваліфіковано дії ОСОБА_1 за ч.2 ст.130 КУпАП, прийнято до уваги те, що він повторно вчинив те саме правопорушення протягом року, своїми діями наражав на небезпеку інших учасників дорожнього руху.

З огляду на вказане апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтею 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 лютого 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко