ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2026 Справа №607/2118/26 Провадження №3/607/1252/2026

м. Тернопіль

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Царук І.М., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши матеріали справи, яка надійшла з Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, РНОКПП: НОМЕР_1 ,

за ч. 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №849498 від 23.01.2026, ОСОБА_1 ставиться у провину те, що він 23.01.2026 близько 14 год. 30 хв., перебуваючи за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив у присутності свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнє насильство фізичного характеру, чим завдав шкоди психічному здоров`ю неповнолітнього ОСОБА_3 . Вказаними діями ОСОБА_1 , на думку особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

В судовому засіданні ОСОБА_1 роз`яснені права, передбачені ст. 268 КУпАП. При розгляді справи ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, визнав повністю та підтвердив вчинення ним відносно своєї дружини ОСОБА_2 домашнього насильства у присутності їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердила факт примирення між нею та її чоловіком ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та думку ОСОБА_2 , а також дослідивши матеріали справи, суддя дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність передбачена за вчинення домашнього насильства стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає в умисному вчиненні стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру із визначених диспозицією вказаної норми, та передбачає існування такої обов`язкової ознаки як настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Суб`єктивна сторона зазначеного правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу, тобто коли особа (кривдник) усвідомлює протиправний характер своїх дій (бездіяльності), передбачає настання шкідливих наслідків для фізичного чи психічного здоров`я малолітнього чи неповнолітнього потерпілого та бажає або свідомо допускає їх настання.

Таким чином, для встановлення в діянні особи події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого диспозицією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, виходячи з його законодавчого визначення.

Законодавче визначення терміну «домашнє насильство» закріплене у п. 3 ч. 1 ст. 1 р. І Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», згідно з яким домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 1 р. І вказаного Закону психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

З наведеного вбачається, що домашнє насильство є правопорушенням із матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання відповідних суспільно небезпечних наслідків у виді завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. При розгляді справи суд також враховує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП і не може бути перекладено на суд.

Як видно, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, до матеріалів справи долучено: протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №849498 від 23.01.2026; носій інформації DVD-R диску із відеозаписом з нагрудної камери працівників поліції; форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 23.01.2026; копію термінового заборонного припису стосовно кривдника серії ЕТ №102750 від 23.01.2026; рапорт поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП Грицини В.Р. від 23.01.2026; витяг з ІПНП України від 23.01.2026.

Однак, долучені до матеріалів справи документи, на переконання судді, не підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки не містять доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства фізичного, психологічного чи економічного характеру стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

За наведеного, сам по собі складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП не може бути визнаний єдиним належним та допустимим доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, в частині підтвердження факту вчинення особою певних діянь, оскільки за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а викладені у ньому обставини повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду.

При розгляді справи також враховую, що вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП у присутності малолітньої чи неповнолітньої особи, незалежно від того, чи було їй заподіяно шкоду таким правопорушенням, є підставою для визнання такої особи потерпілою на підставі частини 4 статті 269 КУпАП із зазначенням про це у протоколі за ч. 1 ст. 172-3 КУпАП та не потребує додаткової окремої кваліфікації за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки вчинення домашнього насильства стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи не є тотожним вчиненню домашнього насильства у присутності цієї особи.

Отже, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 та беручи до уваги надані ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснення, доходжу висновку, що сімейний конфлікт, який очевидно мав місце 23.01.2026 близько 14 год. 30 хв. між ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_2 у присутності їх неповнолітнього сина ОСОБА_3 , не свідчить про вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 у розумінні положень ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Враховуючи викладене, а також те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, доходжу висновку про відсутність в матеріалах справи належних та достатніх доказів, які б доводили факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

З урахування викладеного, визнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні поставленого йому згідно з протоколом адміністративного правопорушення, за відсутності у його діях ознак складу такого правопорушення, не доводить його вину у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, яка притягується до відповідальності, і лише в межах зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення обвинувачення, на підставі зібраних посадовою особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, доказів. Суд не має збирати з власної ініціативи докази, позаяк в протилежному випадку суд згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути визнаний безстороннім.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З таких підстав, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 40-1 КУпАП судовий збір стягується лише в разі винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. Оскільки адміністративне стягнення до ОСОБА_1 не застосовується, судовий збір стягненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 247, 283-285, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом десяти днів з дня винесення.

СуддяІ. М. Царук