КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2026 року суддя Київського апеляційного суду Нежура В.А. розглянув матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 630955 від 03.07.2025, цього ж дня близько 00 год. 30 хв. ОСОБА_1 за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру відносно співмешканки ОСОБА_2 , а саме: кинув її мобільний телефон на підлогу, вдарив по обличчю, душив та вигнав з дому. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.07.2025 ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення, у вигляді штрафу у розмірі сорока неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.

Направлено ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, розташованого за адресою м. Київ, вул. Остафія Дашкевича 7-а, для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк 6 (шість) місяців.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись при цьому, на те, що суддя першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Зазначає, що конфлікт розпочався з провокативної поведінки потерпілої ОСОБА_2 , яка намагалась завдати моральної та матеріальної шкоди ОСОБА_1 .

Вказує, що дії скаржника не були спрямовані на вчинення домашнього насильства, а були вимушеною реакцією на спробу потерпілої незаконно пошкодити майно та завдати фізичної шкоди, конфлікт мав взаємний характер, супроводжувався вербальними образами з обох сторін.

Вказує, що суддя не надав оцінку поясненням скаржника, доводам та не дослідив докази, які підтверджують слова скаржника.

Скаржник також посилається на відсутність доказів вчинення фізичного, психологічного чи економічного насильства.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до статей 245, 280 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Водночас, положеннями статті 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 173-2 КУпАП, виходив із того, що зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами у їх сукупності підтверджено факт вчинення ним домашнього насильства фізичного, психологічного та економічного характеру щодо співмешканки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною першою статті 173-2 КУпАП, в редакції яка діяла на момент вчинення адміністративних правопорушень, передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до п. 14 частини першої статті першої Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», психологічне насильство, це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з п. 16 частини першої статті першої вказаного Закону, терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства.

Як убачається з матеріалів справи, факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення, письмовими поясненнями потерпілої, рапортами працівників поліції, а також терміновим заборонним приписом, винесеним у день події, що свідчить про наявність реальної загрози її безпеці. Зазначені докази є належними та допустимими, узгоджуються між собою та в сукупності підтверджують обставини, викладені у протоколі.

Крім того, потерпіла ОСОБА_2 підтвердила факт вчинення домашнього насильства у судовому засіданні, а ОСОБА_1 , у свою чергу, не заперечував по суті проти тих обставин, які зазначала ОСОБА_2 , але надавав їм іншу інтерпретацію, яка зводиться до того, що потерпіла сама спровокувала його на такі дії.

Отже, обставини вчинення насильства були фактично підтверджені в судовому засіданні обома сторонами.

Доводи апеляційної скарги про взаємний характер конфлікту та провокативну поведінку потерпілої не спростовують встановленого факту застосування фізичного впливу та інших форм насильства, оскільки навіть наявність побутового конфлікту не виключає відповідальності за вчинення умисних дій насильницького характеру.

Посилання скаржника на неналежну оцінку його пояснень є безпідставними, оскільки з постанови вбачається, що суд першої інстанції надав оцінку всім зібраним доказам у їх сукупності відповідно до вимог ст. 252 КУпАП.

Оцінюючи сукупність наявних у справі доказів, на переконання суду апеляційної інстанції, твердження в апеляційній скарзі щодо невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, не узгоджуються із фактичними обставинами справи та у повній мірі спростовуються сукупністю досліджених як в суді першої інстанції , так і в суді апеляційної інстанції доказів.

Будь-яких переконливих доводів, які б ставили під сумнів висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП апелянтом не наведено.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 252 КУпАП, всебічно, повно і об`єктивно дослідивши всі обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що постанова суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 247, 294 КУпАП, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ПостановуДніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційного суду