КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Дмитренко Оленою Олегівною на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2026 року про притягнення

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.01.2026 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Дмитренко О.О., подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що представниками поліції не було роз`яснено порядку відмови від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або права пройти огляд у закладі охорони здоров`я.

Вважає, що згода надана без попереднього роз`яснення права на альтернативний огляд у закладі охорони здоров`я, є юридично дефектною, оскільки особа перебувала у стані інформаційної асиметрії та не усвідомлювала повного обсягу своїх процесуальних прав, а тому така згода не може легітимізувати порушену процедуру та надавати правову силу подальшим процесуальним документам.

Посилається на те, що в матеріалах справи міститься заповнене та не підписане направлення на огляд, яке без його реальної презентації, позбавило ОСОБА_1 права на захист та на ефективне спростування результатів огляду на стан сп`яніння.

Вказує, що ОСОБА_1 не було роз`яснено ознак сп`яніння, які вимагали проведення огляду.

Вважає, що наявні в матеріалах справи відеозаписи не є належними та допустимими доказами, оскільки відсутня можливість встановити дотримання поліцейським процедури при оформленні адміністративного матеріалу.

Також посилається на те, що суд не врахував практику ЄСПЛ та фактично проігнорував доводи сторони захисту, викладені в клопотанні про призначення покарання з урахуванням принципу індивідуалізації.

ОСОБА_1 та її захисник - адвокат Федоренко О.В. у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Положеннями статті 1 КУпАП передбачено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Вимогами статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.10.2025, о 23 годині 00 хвилин, по вул. Березняківська, 23А у місті Києві, ОСОБА_1 керувала транспортним засобом «Ford», державний номерний знак НОМЕР_2 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився у встановленому законом порядку, зі згоди ОСОБА_1 , на місці за допомогою приладу аналізатор «Драгер Алкотестер 6820», результат 1,28%, чим порушила вимоги пункту 2.9а ПДР України, тобто вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, суд першої інстанції вказав, що досліджені у судовому засіданні докази є належними, допустимими та достовірними, здобутими з додержанням процесуальної процедури, вони не суперечать фактичним обставинам справи та об`єктивно узгоджуються між собою, а відеозапис, на якому зафіксовані обставини адміністративного правопорушення та перебіг подій за участі ОСОБА_1 , є достатнім для оцінки в контексті диспозиції частини першої статті 130 КУпАП. При цьому судом зазначено, що обставин, які б спростовували дані, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням наявних у справі належних доказів, судом не встановлено та ОСОБА_1 і її захисником - адвокатом Дмитренко О.О. не надано.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, відхиляючи при цьому доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2.9.а ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно частини першої статті 130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно положень статті 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2, 6, 7 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці (п. 3 Інструкції).

Зі змісту зазначеного вбачається, що у працівника поліції виникає право візуально перевірити наявність ознак алкогольного сп`яніння у водія. Разом з тим, у разі наявності підстав вважати, що такі ознаки наявні, поліцейський пропонує водієві пройти огляд на стан сп`яніння на місці за допомогою спеціального технічного засобу чи в закладі охорони здоров`я, а водій зобов`язаний пройти такий огляд, для підтвердження чи спростування зазначених обставин.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на те, що ОСОБА_1 реалізувала своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодилася нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Апеляційний суд вказує, що встановлення поверхневих ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції у водія транспортного засобу, надає підстави працівнику поліції вказати на необхідність проведення огляду на визначення стану сп`яніння.

Таким чином, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено ознак сп`яніння, які вимагали огляду, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки сам факт вживання алкоголю та перебування ОСОБА_1 під час зупинки транспортного засобу та встановлення особи водія працівниками поліції, не заперечувався останньою, що підтверджується наявним в матеріалах справи відеозаписом.

Абзацами другим та четвертим частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з положеннями статті 52 цього Закону одним із таких органів державного контролю є Національна поліція.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 16 вказаного Закону водій зобов`язаний виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, що даються в межах його компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами.

Таким чином, водій зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені Законом України «Про дорожній рух» і Правилами дорожнього руху, зокрема виконувати розпорядження поліцейського, яке він дає на підставі цих Правил чи інших нормативних актів. Одним з таких розпоряджень поліцейського є вимога пройти саме медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Дотримання водієм транспортного засобу процедури проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу працівників поліції є його обов`язком.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи відеозапису, транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено на блокпосту напередодні комендантської години в місті Києві, задля перевірки документів, а в подальшому працівником поліції було запропоновано водію пройти огляд з метою визначення стану алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду ОСОБА_1 не відмовлялася, як і не заперечувала уживання нею алкогольних напоїв.

Проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським і оформлення його результатів визначено «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом МВС України, МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858 (в редакції чинній на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення, далі - Інструкція).

Відповідно до п. 1 розділу ІІ Інструкції, а наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.

Відповідно до п. 7, 8, 10 розділу ІІ Інструкції, установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до Інструкції.

Результати огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу, проведеного поліцейським, зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (додаток 2) (далі - акт огляду). У випадку установлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду (п. 10 розділу ІІ Інструкції).

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_1 погодилася на проведення огляду з метою визначення стану алкогольного сп`яніння на місці з використанням спеціальних технічних засобів. Огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння був проведений за допомогою спеціального технічного засобу «Drager Alcotest 6820», результат огляду - 1.28 ‰. При цьому, ОСОБА_1 ознайомилася з результатом тесту та підписала відповідну роздруківку.

Доводи про те, що в матеріалах справи міститься заповнене та не підписане направлення на огляд, яке без його реальної презентації, позбавило ОСОБА_1 права на захист та на ефективне спростування результатів огляду на стан сп`яніння, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки сама по собі форма направлення, яка визначена додатком 1 до Інструкції, не вимагає підпису особи, яка підлягає огляду.

Водночас, слід зазначити, що направлення було складено поліцейським у зв`язку із проходженням ОСОБА_1 огляду за допомогою спеціального технічного засобу «Drager Alcotest 6820», з метою визначення стану алкогольного сп`яніння. Тобто, пропозиція пройти огляд є фактично направленням на огляд, який не потребує підпису особи, яка підлягає огляду.

При цьому, слід зауважити, що у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, порядок проходження огляду є іншим, який відрізняється від огляду на місці зупинки транспортного засобу.

Разом з цим, ОСОБА_1 не висловлювала незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, а відтак погодилась із результатами огляду на місці зупинки транспортного засобу, що е потребувало подальшого її огляду в медичному закладі.

Посилання на те, що особа перебувала у стані інформаційної асиметрії та не усвідомлювала повного обсягу своїх процесуальних прав, а тому така згода не може легітимізувати порушену процедуру та надавати правову силу подальшим процесуальним документам апеляційний суд також не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 неодноразово наголошувала працівникам поліції про те, що їй усе зрозуміло та вона з усім погоджується, про що свідчить наявний в матеріалах справи відеозапис.

Отже, розглядаючи матеріали справи, суд першої інстанції дослідив належним чином зібрані докази по справі, а також з`ясував всі обставини у справі, тобто дотримався вимог ст. 251, 280 КУпАП.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що полягає у керуванні нею транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, є доведеною поза розумним сумнівом.

При цьому, докази, покладені судом першої інстанції в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Доводи сторони захисту щодо неналежності та недопустимості відеозапису як доказу, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки відеозапис, містить фіксацію подій в хронологічній послідовності, відповідає діям суб`єктів у відповідності до часу та місця події, відтак не викликає у суду апеляційної інстанції обґрунтованого сумніву щодо належності, достатності, допустимості та достовірності такого доказу.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскаржувана постанова суду є законною та мотивованою, а накладене на неї адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, повністю відповідає вимогам ст. 23, 33 КУпАП.

Всі інші доводи сторони захисту мають формальний характер та спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення. Такі доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин, а також того, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Інших, переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено, як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови та закриття провадження у справі.

Щодо доводів сторони захисту про неврахування судом першої інстанції практики ЄСПЛ та доводів клопотання про призначення покарання з урахуванням принципу індивідуалізації, апеляційний суд зазначає наступне.

Вимогами статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

За порушення частини першої статті 130 КУпАП передбачено санкцію, яка полягає у накладенні штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Наведене указує на те, що суд розглядаючи справу бере до уваги обставини, характер та ступінь вчиненого адміністративного правопорушення та у межах встановленого призначає адміністративне стягнення, передбачене санкцією статті.

Відповідно до положень ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Ст. 33 КУпАП визначає, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Суд першої інстанції, врахувавши характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, вважав доцільним накласти стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення є доведеним, не є малозначним, а накладення адміністративного стягнення без позбавлення права керування транспортним засобом, навіть з урахуванням наявності пом`якшуючих обставин, суперечить нормам КУпАП та не узгоджується з діючою редакцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою імперативно та безальтернативно встановлено, що порушення, викладені у диспозиції статті, тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

При цьому, часткове застосування санкції у межах справи про адміністративне правопорушення не урегульовано нормами КУпАП, натомість зазначеним кодексом врегульовано питання накладення адміністративного стягнення за те чи інше правопорушення, з врахуванням пом`якшуючих обставин, з огляду на характер вчиненого правопорушення та можливості застосування того чи іншого стягнення в межах санкції статті, а у інших випадках суд не вправі вийти за межі санкції статті, а відтак в суду, у межах цієї справи, відсутні правові підстави для застосування до ОСОБА_1 більш м`якого адміністративного стягнення, а саме: штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, погодилась нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі, а тому повинна була усвідомлювати наслідки своїх дій, а також будучи обізнаною у важливості покладених на неї волонтерських зобов`язань та необхідності їх сумлінного виконання, повинна була бути обачнішою та передбачати настання адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а тому суд першої інстанції вірно встановивши обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, законно та обґрунтовано застосував до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для її скасування суд апеляційної інстанції не вбачає, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної постанови - без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Дмитренко Оленою Олегівною - залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2026 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Максим Оніщук