Справа №588/2085/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Огієнко О. О.
Номер провадження 33/816/165/26 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 126 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 січня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 588/2085/24 за апеляційною скаргою захисника ПИРОГОВОЇ О. Т. на постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 05.02.2025, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 КУпАП,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник ПИРОГОВА О. Т. просить постанову судді скасувати, а провадження у справі закрити через відсутність складу правопорушення, оскільки суддя обмежився формальним підходом до розгляду справи, безпідставно застосував додаткове стягнення у виді позбавлення права керувати т/з, так як позбавленню права керувати т/з підлягають виключно водії, які були таким правом наділені, а інші особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності за даною статтею лише виключно шляхом накладення стягнення. Вважає, що суд не має права за відсутності сторони обвинувачення самостійно відшукувати докази обвинувачення, ініціювати їх дослідження тощо, а протокол про адміністративне правопорушення не може бути самостійним доказом і обставини, викладені в ньому, мають бути перевірені за допомогою інших доказів.

Постановою судді Тростянецького районного суду Сумської області від 05.02.2025 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 КУпАП, і на нього на підставі ст. 36 КУпАП накладене стягнення у виді штрафу у розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн, із позбавленням права керування т/з на строк 5 років та без оплатного вилучення т/з. Стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, ОСОБА_2 05.11.2024 о 21.32 год. у м. Тростянець по вул. Кузьми Скрябіна, 86 керував т/з Volkswagen Passat, д. н. з. НОМЕР_1 , без посвідчення водія відповідної категорії (В), тобто не маючи права керувати таким т/з, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР та вчинив ті самі дії повторно протягом року.

21.11.2024 о 23.30 год. ОСОБА_2 у м. Тростянець по вул. Леоніда Татаренка, 12 керував т/з Volkswagen Passat, д. н. з. НОМЕР_1 , без посвідчення водія відповідної категорії (В), тобто не маючи права керувати таким т/з, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР та вчинив ті самі дії повторно протягом року.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду в установлений законом спосіб, ОСОБА_2 та його захисник Пирогова О. Т. в судове засідання не з`явилися, будь-яких клопотань, у тому числі і про відкладення розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не подавали, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, оскільки це не суперечить вимогам ст. 268, 271, 277-2 і 294 КУпАП і судовій практиці ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), «…не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець…» (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «…заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання…» (рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S. A. v. Spain); «…обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції…» (рішення від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України»); «…саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні…» (рішення від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»).

Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, розглянувши протоколи про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 167039 від 05.11.2024 та серії ЕПР1 № 179246 від 21.11.2024, суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 керував т/з без посвідчення водія відповідної категорії (В), не маючи права керувати таким т/з, повторно, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, а саме:

- постановою про накладення стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3211091 від 07.10.20243, згідно якої на ОСОБА_2 було накладене адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП (а. с. 45);

- відеозаписами події правопорушення зі спеціальних технічних пристроїв поліцейських.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Адміністративна відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП настає за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених ч. 2-4 цієї статті (керування т/з особою, яка не має права керування таким т/з, або передача керування т/з особі, яка не має права керування таким т/з; керування т/з особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування т/з; керування т/з особою, позбавленою права керування т/з). Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому в протоколі поліцейського та у постанові судді присутнє посилання на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.1а ПДР, згідно яких водій механічного т/з повинен мати при собі посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії.

Необхідно зауважити, що керування т/з означає не тільки виконання водієм технічних дій для приведення т/з в рух та зміни його напрямку або швидкості, але й включає також усі дії, пов`язані з наданням, зупиненням та маневруванням автомобілем. Тобто, керуванням т/з є процес управління та експлуатації будь-якого т/з, який використовується для пересування людей або вантажів, із дотримання правил дорожнього руху та забезпечення безпеки, ураховуючи мету поїздки, її особливості, термін, маршрут руху, дорожні умови, швидкісний режим на різних ділянках, зупинки.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України (абз. 3 і 4 п. 27 постанови № 14 Пленуму від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), згідно якої «керування т/з необхідно розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, незалежно від того, керує особа т/з, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Тобто, особі забороняється керувати т/з у будь-якому випадку, коли ця особа не має при собі посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії, а виявленню цього правопорушення не обов`язково повинно передувати безпосередня зупинка автомобіля поліцейським у випадках, передбачених ЗУ «Про національну поліцію» та ЗУ «Про дорожній рух», оскільки водій це особа, яка керує т/з і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування т/з, тимчасовий талон на право керування т/з) відповідної категорії; водієм також є особа, яка навчає керуванню т/з, перебуваючи безпосередньо в т/з.

У свою чергу, посвідчення водія (водійське посвідчення) це не тільки офіційний документ, що підтверджує право фізичної особи керувати т/з відповідної категорії, а ще й документ, що засвідчує спеціальний статус водія, який видається виключно після проходження навчання, успішної здачі теоретичних і практичних іспитів у сервісних центрах МВС та є дійсним в Україні і, згідно з міжнародними угодами, за її межами.

З огляду на викладене, саме недотримання ОСОБА_2 вимог п. 2.1а ПДР призвело до складення відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 126 КУпАП, які містять всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до його змісту (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона) керування особою т/з без посвідчення водія відповідної категорії (В), не маючи права керувати т/з, повторно протягом року; конкретний пункт ПДР п. 2.1а і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за невиконання певного обов`язку ч. 5 ст. 126 КУпАП, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що поліцейським при складанні цих протоколів дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси ОСОБА_2 як учасника дорожнього руху. При цьому колегія суддів ураховує, що доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність складу правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), тому доводи апеляційної скарги захисника про те, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 не може бути самостійним доказом не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають, так як не ґрунтуються на вимогах закону.

Апеляційний суд вважає, що у дані справі дотриманий принцип «жоден доказ не має наперед встановленої сили», оскільки суддя суду першої інстанції автоматично не вважав певні докази більш важливими, ніж інші, оцінивши усі наявні у справі докази за внутрішнім переконанням на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для ухвалення відповідного процесуального рішення.

Виключно Правила дорожнього руху України відповідно ЗУ «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, а інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація т/з окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил, а учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил (п. 1.1, 1.3).

Так, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог ПДР, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в п. 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність т/з; в) дати можливість оглянути т/з відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану т/з, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю (п. 2.4 ПДР), тому вимога поліцейських до ОСОБА_2 про пред`явлення посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії у передбачений законом спосіб відповідає легітимній меті та завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, якими є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а застосування уповноваженими на те посадовими особами Національної поліції заходів адміністративного впливу провадилось в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 3 ст. 7 КУпАП), внаслідок чого відповідні доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неналежність, недопустимість та недостатність відеозапису з нагрудної камери поліцейського як доказу у справі, то апеляційний суд також вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відеозапис події правопорушення є об`єктивним доказом у справі і не залежить від суб`єктивного сприйняття будь-якою особою певних обставин, а засвідчує, що у даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм дій поліцейських відносно ОСОБА_2 .

Із самих відеозаписів є очевидним, що вони здійснювалися поліцейськими, які оформлювали матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , а той факт, що зафіксовані на них події за участю ОСОБА_2 мали місце у реальності та стосуються саме цієї «об`єднаної» справи, ніким не оспорюється, розкриваючи тим самим повну картину подій, які відбулись.

Вищенаведене підтверджує не лише факт керування ОСОБА_2 т/з без посвідчення водія відповідної категорії, а й керування ним т/з, не маючи такого права, повторно протягом року, хоча водій чи особа, яка керує т/з, зобов`язані виконувати імперативні приписи законодавства України про адміністративні правопорушення (п. 2.1а ПДР), так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971).

Твердження апеляційної скарги про те, що суддя за відсутності сторони обвинувачення самостійно відшукував докази обвинувачення, ініціював їх дослідження тощо, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, внаслідок чого не заслуговують на увагу.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП), тому послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив будь-яких порушень на доказове значення отриманих у межах даної справи відомостей чи допущення недоліків при складанні протоколу про адміністративні правопорушення (інших процесуальних документів), суддя повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень і недоліків на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні порушення/недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Здійснене апеляційним судом дослідження зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколах про адміністративні правопорушення та в постанові судді обставин саме ОСОБА_2 керував т/з без посвідчення водія відповідної категорії (В), не маючи права керувати таким т/з, вчинивши ті самі дії повторно протягом року, так як будь-який обґрунтований сумнів у справі був спростований фактами, встановленими в судовому засіданні на підставі належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що відсутність у ОСОБА_2 посвідчення водія не виключає можливість застосування до нього такого стягнення як позбавлення права керування т/з (правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.09.2023, справа № 702/301/20), а нормами матеріального права чинного КУпАП не тільки не передбачено будь-яких обмежень щодо накладення стягнення у виді позбавлення права керування т/з у даній конкретній ситуації, а й навпаки санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП прямо вимагає застосувати таке додаткове стягнення до осіб, які на момент вчинення правопорушення не мали права керування т/з або були позбавлені такого права, а правова природа адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування т/з не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія і не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом на підставі санкції відповідної частини статті КУпАП, і полягає у забороні керування т/з.

Позбавлення права керування транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ст. 23 КУпАП.

Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративні правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Тростянецького районного суду Сумської області від 05.02.2025 відносно ОСОБА_3 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ПИРОГОВОЇ О. Т. на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов