Справа № 712/194/26
Провадження № 3/712/428/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року, суддя Соснівського районного суду м. Черкаси Кончина О.І., розглянувши матеріали справи відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , учень 11 класу ЗОШ №17 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28.11.2025 о 22:17 год. керуючи електросамокатом Pulse д.н.з. б/н, по тротуару бул. Шевченка виїхав на пішохідний перехід вул. Крилова, не впевнився у безпечності, що призвело до зіткнення з автомобілем Toyota RAV 4 д.н.з. НОМЕР_1 (власник ОСОБА_2 ) під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався по бул. Шевченка та здійснював поворот ліворуч на вул. Крилова, чим порушив п.13.1.5, 11, 13.1 ПДР України. При ДТП транспортні засоби отримали механічні ушкодження, а гр. ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, також завдано матеріальних збитків.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив, що він 28.11.2025 року в темний час доби по бул. Шевченка керував електросамокатом та їхав по тротуарній доріжці, побачив, що перед пішохідним переходом стояв автомобіль сірого кольору. Впевнившись в тому, що він не рухається та відсутні інші транспортні засоби, поїхав далі. Перетинаючи проїжджу по пішохідному переходу на нього здійснив наїзд автомобіль Toyota. Внаслідок збиття, він опинився на асфальті та отримав легкі тілесні ушкодження.

Законний представник ОСОБА_3 (батько) вважає, що причинного-наслідковому зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою знаходяться дії водія ОСОБА_2 . Крім того додав, що ОСОБА_2 після ДТП не викликав поліцію та швидку допомогу та не надав належної допомоги.

ОСОБА_2 пояснив, що він, на автомобілі Toyota RAV 4, в темний час доби рухався по бульв. Шевченка зі сторони центра міста в сторону району «Соснівка». Повернувши наліво на вул. В.Стуса став прямо вздовж вул. В.Стуса, пропустив автомобіль, що рухався праворуч по бульв. Шевченка зі сторони району «Соснівка» в сторону центра міста. Перед тим, як рушити прямо, він впевнився, що перехрестя вільне, біля пішохідного переходу на відстані близько 10 метрів ( освітлення вулиці в той час не було), нікого не було. Проїжджаючи пішохідний перехід, він на мить побачив, що щось блиснуло перед його автомобілем і він почув удар. Зупинивши автомобіль, він вийшов і побачив, що на узбіччі сидить хлопець, він його запитав, як він себе почуває, на що хлопець відповів, що болить голова та нога. Він увімкнув ліхтарик на телефоні і почав оглядати голову хлопця. На пропозицію викликати швидку допомогу, хлопець відмовився.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали адміністративної справи, письмові пояснення ОСОБА_2 з додатками, суддя приходить до наступних висновків.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.

Згідно з КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.1, 2 ст.7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Згідно зі ст.9 КУпАП, що регламентує поняття адміністративного правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ст.124 КУпАП адміністративна відповідальність настає у разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що призвели до пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Як вбачається із змісту диспозиції ст.124 КУпАП, об`єктивна сторона складу правопорушення, передбаченого даною нормою, характеризується наступними елементами: діянням тобто порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, яке може бути виражене як у дії так і в бездіяльності; наслідками у вигляді пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна; а також причинним зв`язком між наведеними діянням та наслідками.

Відповідно до п.26 постанови пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14 - суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, може бути будь-яка особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин. При цьому пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна має бути наслідком порушення Правил дорожнього руху.

Згідно п.1.3. та п.1.9. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність, згідно із законодавством.

Відповідно до ч.12 ст.121 КУпАП під транспортними засобами у статтях 121-126, 127-1- 128-1, частинах першій і другій статті 129, статтях 132-1, 133-1, 133-2, 139 і 140 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші транспортні засоби.

Таким чином, визначення транспортного засобу для цілей застосування ст.124 КУпАП, вказаний нормативний акт не містить, а тому для вказаних цілей слід керуватися нормами спеціального законодавства та Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила).

Відповідно до п.1.10 Правил, транспортний засіб це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Таким чином, під загальне визначення транспортного засобу підпадають усі без винятку пристрої призначені для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, зокрема велосипеди, гужові транспортні засоби, візки, самокати, тощо. Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.

Також, пунктом 1 статті 1 Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів» №2956-IX від 24.02.2023, який набрав чинності 23.03.2023 р., визначено, що електричний колісний транспортний засіб це дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.

За положеннями частин 1, 2, 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 15.03.2023 у справі № 127/5920/22, використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що електросамокат відноситься до транспортних засобів.

Тобто відповідно до норм чинного законодавства, то електросамокати і моноколеса офіційно були визнаними в Україні, як повноцінні транспортні засоби у 2023 році.

Самокати вважаються засобами індивідуального легкого електричного транспорту. Відповідно до таких нововведень необхідно розуміти наступне: у разі ДТП чи іншої ситуації на дорозі самокатник вважається водієм транспортного засобу, а не пішоходом. Тому для водіїв електросамокатів є актуальними наступні правила: пересування на електросамокаті дозволяється велосипедними доріжками. У разі їх відсутності допускається їхати по краю проїжджої частини (справа). Максимально допустима швидкість руху в населених пунктах на електросамокаті (велосипеді) складає 25 км/год. Не допускається їхати на самокаті більш ніж одній людині одночасно. Цей транспортний засіб не призначений для перевезення пасажирів. Електросамокат повинен мати передні й задні габарити. Для вечірнього/нічного користування і для поганої видимості рекомендується мати світловідбивні елементи, задля підвищення безпеки. Пересування самокатом по краю проїзної частини чи узбіччям допускається тільки особам, які досягли 14 років.

З огляду на викладене ОСОБА_1 на момент ДТП був водієм, в розумінні ПДР України, а тому повинен був дотримуватися ПДР України.

Відповідно до вимог п.1.4 ПДР України - кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники дорожнього руху виконують ПДР України.

Відповідно до п.2.3 б ПДР України - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до п.1.10 ПДР України: пішохідний перехід це ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.38.1, 5.38.2, 5.39 , 5.40.1, 5.40.2 , 5.41.1 , 5.41.2, дорожньою розміткою 1.14.1 , 1.14.2, 1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки шириною тротуарів чи узбіч. Регульованим вважається пішохідний перехід, рух по якому регулюється світлофором чи регулювальником, нерегульованим - пішохідний перехід, на якому немає регулювальника, світлофори відсутні або вимкнені чи працюють у режимі миготіння жовтого сигналу; тротуар це елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.

Відповідно до п.11.13 ПДР України забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1, 26.2 та 26.3 цих Правил.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що водієм ОСОБА_1 не дотримано п. 1.4 та п.11.13 ПДР України .

З огляду на обставини встановлені в судовому засіданні вважаю, що в діях ОСОБА_1 вбачається склад адміністративного правопорушення, а саме: ст.124 КУпАП - порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується матеріалами адміністративної справи, а саме: даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 040098 від 02.01.2026; схемою місця ДТП від 29.11.2025; копією протоколу огляду місця події; копіями пояснення учасників ДТП; копією висновку медогляду № 502 від 29.11.2025; копією виписки № 15041; копією довідки з дитячої лікарні; рапортом інспектора поліції.

Враховуючи викладене, вважаю, що вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП доведена.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Частиною 2 ст.61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ч.1 ст.99 КК України, штраф застосовується лише до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення

Отже, у адміністративному провадженні при накладенні стягнення у виді штрафу на неповнолітню особу необхідно аналогічно враховувати, що штраф, як стягнення, може застосуватися до неповнолітнього лише при наявності в останнього самостійного доходу.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.13КУпАП у разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративного правопорушення, передбаченого, зокрема, ст.124 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені ст.24-1 цього Кодексу.

Згідно ст.24-1 КУпАП, за вчинення адміністративних правопорушень до неповнолітніх у віці від шістнадцяти до вісімнадцяти років можуть бути застосовані такі заходи впливу: 1) зобов`язання публічно або в іншій формі попросити вибачення у потерпілого; 2) попередження; 3) догана або сувора догана; 4) передача неповнолітнього під нагляд батькам або особам, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічному або трудовому колективу за їх згодою, а також окремим громадянам на їх прохання.

Відомості про наявність у неповнолітнього ОСОБА_1 постійного заробітку чи заощаджень в протоколі та доданих до нього матеріалів відсутні.

З огляду на викладене, виходячи із засад справедливості та рівності всіх перед законом, враховуючи: індивідуальний характер юридичної відповідальності; наявність обставин, що пом`якшують відповідальність неповнолітнього ОСОБА_1 , який є учасником освітнього процесу; відсутність обставин, що обтяжують відповідальність неповнолітнього ОСОБА_1 , та відомостей про притягнення його раніше до адміністративної відповідальності за вчинені правопорушення; відсутність тяжких наслідків вчиненого ним правопорушення та відомостей про наявність у нього постійного заробітку, доходу чи заощаджень, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_1 , захід впливу, що застосовується до неповнолітнього, передбачений п.2 ч.1 ст.24-1 КУпАП, а саме: попередження.

З огляду на застосування до ОСОБА_1 , заходу впливу, передбаченого ст.24-1 КУпАП, що не є адміністративним стягненням, судом не вирішується питання про стягнення з нього судового збору в порядку ст.40-1 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.13,24-1,38, 124, 280, 289КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та застосувати до нього захід впливу, передбачений п.2 ч.1 ст.24-1 КУпАП, у виді попередження.

Постанова може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Суддя Соснівського

районного суду м.Черкаси О.І. Кончина