Справа № 681/1483/25
Провадження 3/681/5/2026
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2026 р. м. Полонне

Полонський районний суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді - Іллюка С.В.,

з участю секретаря судових засідань - Козюк Т.Р.,

особи, щодо якої складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення - ОСОБА_1 та його захисника - Казарця А.Г.,

розглянувши матеріали, які надійшли від ВПД №1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 504611 від 05.11.2025, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Оpel» моделі «Astra Caravan», номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. На місці зупинки проведено огляд за допомогою приладу Alcotest «Drager 6810» (ARBL-0883), результат якого склав 0,24 ‰, однак не погодився з його результатом. Надалі відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху (далі ПДР).

На думку працівника поліції, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник - Казарець А.Г. просили закрити провадження, посилаючись на відсутність складу правопорушення.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить до таких висновків.

Відповідно до п. 2.5 Правил дорожнього руху, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння.

Відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння тягне за собою адміністративну відповідальність за ст. 130 КУпАП. Таким чином, обов`язок проходження в установленому порядку огляду з метою встановлення стану сп`яніння є не правом, а обов`язком особи, яка керує транспортним засобом, а відмова від такого огляду є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України.

Досліджуючи матеріали справи та відеозапис з нагрудної камери поліцейського, судом встановлено, що процедура проходження медичного огляду на стан сп`яніння не була доведена до логічного та встановленого законом завершення з причин, що не залежали від волі водія.

Відповідно до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09.11.2015 №1452/735, огляд проводиться або на місці зупинки з використанням спеціальних технічних засобів, або в найближчому закладі охорони здоров`я.

У цій справі встановлено, що під час спілкування водія з працівниками поліції та обговорення порядку проведення огляду, на місце події прибули представники ТЦК та СП для виконання мобілізаційних заходів стосовно водія. Внаслідок вказаних дій процедура огляду була фактично перервана.

Суд зазначає, що для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 130 КУпАП за ознакою «відмова від проходження огляду» необхідна наявність чіткого, усвідомленого та зафіксованого волевиявлення особи про небажання проходити такий огляд в умовах, коли ніщо не перешкоджає проведенню цієї процедури.

Оскільки водій був фактично позбавлений можливості завершити процедуру огляду через пріоритетність виконання мобілізаційних розпоряджень, його дії не можуть розцінюватися як умисна відмова від виконання законної вимоги поліцейського. Більше того, законодавство не передбачає механізму «переривання» огляду з подальшим його продовженням через невизначений час.

Таким чином, склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є передчасним та не доведеним поза розумним сумнівом, оскільки законна процедура огляду була нівельована стороннім втручанням.

Окремо суд надає оцінку таким обставинам.

З матеріалів справи встановлено, що огляд водія ОСОБА_1 проведено на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціального технічного засобу - «Drager Alcotest 6810».

Всі види газоаналізаторів «Drager Alcotest» зареєстровані та внесені до Державного реєстру медичної техніки та виробів медичного призначення згідно з переліком, затвердженим наказом Державної служби України з лікарських засобів від 29.12.2014 № 1529, що свідчить про правомірність використання приладу «Drager Alcotest 6810» поліцейським під час виконання своїх службових обов`язків.

Відповідно до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» засоби вимірювальної техніки, які застосовуються у сфері законодавчо регульованої метрології, є законодавчо регульованими засобами вимірювальної техніки, до яких відносяться і вимірювачі вмісту алкоголю в крові та повітрі, що видихається.

Відповідно до п. 7 розділу II «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 ‰ алкоголю в крові.

Відповідно до технічних характеристик приладу «Drager Alcotest 6810», що містяться в інструкції до приладу (керівництво з експлуатації приладу для контролю вмісту алкоголю у видихуваному повітрі Alcotest 6810, та відповідно до даних свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 09.07.2025, яке чинне до 09.07.2026, межі допустимої абсолютної похибки для масової концентрації алкоголю у видихуваному повітрі: абсолютна +/- 0,042 ‰ (в інтервалі діапазону вимірювань від 0 до 0,84 ‰) та відносна +/- 5% (в інтервалі діапазону вимірювань понад 0,84 ‰).

Згідно з даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 450134, результат тестування ОСОБА_2 становили 0,24 ‰, температура повітря під час огляду - +21°С.

Таким чином, при температурі повітря +21°С при діапазоні вимірювань від 0 до 0,84 ‰, допустима похибка складає - 0,042 ‰.

Виявлений під час проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 рівень випарів алкоголю, який становить 0,24 %о (0,24-0,042=0,198%о) перебуває у межах допустимої похибки даного приладу та, відповідно до Інструкції, не може вважатися станом алкогольного сп`яніння.

Оцінюючи доводи працівників поліції, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, щодо наявності у водія таких ознак алкогольного сп`яніння як «поведінка, що не відповідає обстановці» та «різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя», суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інші обставини. Такими даними, зокрема, є відеозапис з нагрудної камери поліцейського.

Суд, безпосередньо дослідивши відеозапис події, не встановив об`єктивних ознак поведінки водія, яка б не відповідала обстановці. На відео зафіксовано, що водій веде себе стримано, коректно спілкується з працівниками поліції, чітко відповідає на запитання та намагається з`ясувати суть претензій. Будь-яких проявів неадекватності, загальмованості або надмірного збудження, які б свідчили про стан сп`яніння, судом не виявлено.

Так само, при візуальному дослідженні відеоматеріалів не знайшла свого підтвердження така ознака, як «різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя». Суд зауважує, що за відсутності належного освітлення або через технічні особливості камери, подібне твердження працівників поліції є суб`єктивним та не може вважатися беззаперечним доказом без підтвердження іншими об`єктивними даними.

Таким чином, вказані в протоколі ознаки (окрім запаху алкоголю, який неможливо перевірити за допомогою відеофіксації) судом до уваги не приймаються, як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами. Враховуючи, що питання щодо проходження огляду не було вирішено до кінця через втручання представників ТЦК, а більшість зафіксованих поліцією ознак не підтвердилися під час судового засідання, суд доходить до висновку про відсутність в діях особи складу правопорушення.

Також суд встановив суттєві суперечності у діях та документах працівників поліції, які ставлять під сумнів дотримання встановленої процедури огляду. Зокрема, направлення на медичний огляд було оформлене інспектором о 21:20 год, що фактично відбулося ще до проведення самого огляду на місці зупинки за допомогою технічного приладу, який був здійснений іншою посадовою особою лише о 21:34 год. Така послідовність дій свідчить про порушення стадійності процедури та формальний підхід до оформлення документів, що є недопустимим при зборі доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Крім того, при дослідженні наявного у матеріалах справи акта огляду судом виявлено відсутність записів про те, що водій висловив незгоду з результатом тесту на місці або безпосередньо відмовився від проходження огляду в закладі охорони здоров`я. Під час перегляду відеозапису події судом встановлено, що о 21:50 год інспектор поліції лише задав питання щодо поїздки до лікарні для проведення огляду. Проте чіткої відповіді або відмови водія зафіксовано не було, оскільки саме в цей момент на місці події з`явилися працівники ТЦК та СП, які почали вчиняти стосовно особи заходи мобілізаційного характеру.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпції.

Отже, на переконання суду, не доведено поза розумним сумнівом вини ОСОБА_1 та наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Положення ст. 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161. Series А заява № 25).

При цьому, ЄСПЛ у справі «Аллене де Рідермон проти Франції» вказав, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органов держави.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Виходячи з положень ст. 8 Конституції України дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно з якими усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов до висновку про недоведеність матеріалами справи об`єктивної сторони інкримінованого для ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, провадження у справі слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 247 п. 1, 283, 284 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя Сергій ІЛЛЮК