Справа № 171/3550/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Демиденко Ю.Ю., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст.126 КпАП України,-

УСТАНОВИВ:

09.09.2025 о 19.32 год. неповнолітній ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 2109, н/з НОМЕР_1 по вул. Авангардна в м. Апостолове Дніпропетровської області не маючи при цьому права на керування транспортними засобами. Своїми діями неповнолітній ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.1а ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.126 КУпАП.

Правопорушник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Вимоги ст.ст.252, 280 КУпАП регламентують, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст.12 КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

У разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.44, 51, 89, 121-127, 130, ст.139, ч.3 ст.154, ч.2 ст.156, ст.ст.173, 173-4, 174, 183-1, 185, 190-195 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені ст.185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені ст.24-1 цього Кодексу.

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо якого складено протокол серії ЕПР1 №448812 від 09.09.2025 за ч.2 ст.126 КУпАП, є неповнолітньою особою.

Згідно з положенням ч.ч.1, 3 ст.270 КУпАП, інтереси особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).

Законні представники та представники мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; від імені особи, інтереси якої вони представляють, приносити скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу.

Частина 2 статті 33 Закону України «Про національну поліцію» визначає, що проведення опитування неповнолітніх допускається тільки за участю батьків (одного з них), іншого законного представника або педагога.

Аналізуючи обставини даної справи та вказані вимоги матеріального права, суддя вважає, що працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративні правопорушення було істотно порушено право неповнолітнього ОСОБА_1 на захист. Так, установивши, що поліцейські спілкуються з неповнолітнім, вони були зобов`язані забезпечити прибуття на місце події законного представника неповнолітнього, однак, у порушення вимог ст.270 КУпАП, ч.2 ст.33 Закону України «Про національну поліцію», цього не зробили, всі процесуальні дії щодо неповнолітнього ОСОБА_1 проводили у відсутності його законного представника.

Згідно з вимогами п.7 Мінімальних стандартних правил ООН, що стосуються відправлення здійснення правосуддя щодо неповнолітніх, право мати адвоката та право на присутність батьків є основними процесуальними гарантіями захисту прав неповнолітніх.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, насамперед увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відтак, забезпечення права на захист неповнолітньої особи при її притягненні до будь-якого виду юридичної відповідальності здійснюється шляхом обов`язкового залучення законного представника.

При цьому правовий статус неповнолітнього, як особи, що не володіє повним обсягом дієздатності, для належної реалізації права на захист потребує залучення законного представника незалежно від наявності про це клопотання неповнолітнього.

Уповноважені особи, працівники поліції, не переконались у тому, що ОСОБА_2 правильно розуміє суть правопорушення, вчинення якого йому ставиться у провину, хоча в цьому випадку зобов`язані були такі дії вчинити шляхом повідомлення і залучення до справи захисника та його батьків, законних представників, як того вимагають загальні положення як національного, так і міжнародного права, зокрема, Конвенції ООН про права дитини, що регламентують захист прав дитини, а також особливість порядку притягнення неповнолітніх до відповідальності за вчинення правопорушення.

Наведені обставини вказують на порушення прав ОСОБА_1 на захист та роблять недопустимими докази у справі.

З огляду на викладене, суддя приходить до висновку, що наведені обставини вказують на істотне порушення права на захист неповнолітнього, що дає підстави дійти висновку про те, що протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, є недопустимим доказом. Незалучення законного представника неповнолітньої особи, що притягається до адміністративної відповідальності тягне недопустимість всіх інших документів, складених працівниками поліції за участю неповнолітнього ОСОБА_1 .

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до ст.62 Конституції України, вина особи, яка притягається до відповідальності, повинна бути доведена органом, який склав протокол, а доводи вини повинні ґрунтуватись на доказах, об`єктивність яких не викликала б жодних сумнівів. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст.7 КУпАП також визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Отже, наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126 КУпАП, за відсутності допустимих доказів обставин, викладених у протоколі про адміністративні правопорушення, не доведена.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у випадку встановлення відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Приймаючи до уваги, що всі сумніви щодо доведеності вини правопорушника слід тлумачити на його користь, за відсутності належних доказів вини ОСОБА_1 , суддя приходить до висновку щодо недоведеності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Керуючись ст.ст.245, 247 ч.1 п.1, 280 КУпАП України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

СУДДЯ: