Житомирський апеляційний суд
Справа №285/5047/25 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В.
Номер провадження №33/4805/86/26
Категорія ч.1 ст.173-8 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: захисника - адвоката Купця Б.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн судового збору.

Згідно з постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 03 серпня 2025 року близько 12-15 год за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 зайшов до кімнати, де перебувала ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано, вчинив сварку, виказував на її адресу образи, чим порушив вимоги термінового заборонного припису АА 508099 від 30 липня 2025 року, за що передбачено відповідальність ч. 2 ст. 173-8 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи. Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що фабула протоколу про адміністративне правопорушення не відповідає складу інкримінованого йому правопорушення, не вказано який саме захід порушено. Звернув увагу, що ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів через місяць після вчиненого правопорушення. Вказав, що не знав про винесення щодо нього термінового заборонного припису від 03 серпня 2025 року. Долучений відеозапис не містить дати подій, які зафіксовані на ньому. Вказав на наявність між ним та ОСОБА_2 спору щодо поділу майна.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення адвоката Купця Б.Л., який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходжу наступного висновку.

У відповідності до статті 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно статті 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи. Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватись у відповідності до встановленого законодавством порядку.

В статті 7 КУпАП зазначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до вимог частини 1 статті 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

Тобто, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Згідно статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне в об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП - доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» (заява № 36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016року) Європейський суд робить висновок, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

Діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні ЄСПЛ у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), суд встановив, серед іншого, порушення ч.3 ст.6 Конвенції у зв`язку з тим, що в протоколі фабула була сформульована лише в загальних рисах без конкретизації обставин вчинення правопорушення.

Відповідно до вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі. Суддя ж, розглянувши справу повинен переконатись у наявності чи відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності за конкретні дії.

Згідно статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229 -VIII визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства ( далі Закон).

Зокрема, згідно положень п. 3 ст. 1 Закону, згідно яких домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Частиною 2 статті 3 цього ж Закону визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

У свою чергу, особа, яка постраждала від домашнього насильства - це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі (п. 8 ст. 1 Закону).

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи ( п. 14 Закону).

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються( п. 5 Закону).

Терміновий заборонний припис стосовно кривдника - спеціальний захід протидії домашньому насильству, що вживається уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України як реагування на факт домашнього насильства та спрямований на негайне припинення домашнього насильства, усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалих осіб та недопущення продовження чи повторного вчинення такого насильства ( п. 16 Закону).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону до повноважень уповноважених підрозділів органів Національної поліції України у сфері запобігання та протидії домашньому насильству належать винесення термінових заборонних приписів стосовно кривдників.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону терміновий заборонний припис виноситься кривднику уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України у разі існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи з метою негайного припинення домашнього насильства, недопущення його продовження чи повторного вчинення. Під час вирішення питання про винесення термінового заборонного припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Зазначена вимога поширюється також на місце спільного проживання (перебування) постраждалої особи та кривдника незалежно від їхніх майнових прав на відповідне житлове приміщення. Особа, стосовно якої винесено терміновий заборонний припис, може оскаржити його в адміністративному порядку відповідно до Закону України «Про адміністративну процедуру» та/або в судовому порядку, передбаченому для оскарження рішень, дій або бездіяльності працівників уповноважених підрозділів органів Національної поліції України. Оскарження термінового заборонного припису не зупиняє його дію.

Частина 2 статті 173-8 КУпАП передбачає відповідальність за невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає в умисному вчиненні невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Суб`єктами адміністративних правопорушень можуть бути зокрема деліктоздатні фізичні особи, які вчинили правопорушення.

У матеріалах справи наявні докази об`єктивного характеру, які підтверджують в діях ОСОБА_1 наявність обставин, передбачених диспозицією ч. 2 ст. 173-8 КУпАП.

Мотивуючи винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 173-8 КУпАП суд першої інстанції послався на те, що вина останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення від 07 вересня 2025 року серії ВАД № 467971; протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03 вересня 2025 року; письмовими поясненнями потерпілої від 03 вересня 2025 року; терміновим заборонним приписом серії АА № 508099 від 30 липня 2025 року; формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства; фото та відеоматеріалами.

Оцінюючи досліджені під час розгляду справи докази, апеляційний суд погоджується з висновком судді районного суду про те, що протокол про адміністративне правопорушення щодо наявності в діях ОСОБА_1 порушень ч. 2 ст. 173-8 КУпАП складений відповідно до вимог чинного законодавства.

Доводи апеляції про відсутність доказів у справі про адміністративне правопорушення, є такими, що не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Так, факт порушення термінового заборонного припису - є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП, оскільки законодавцем чітко передбачено імперативний обов`язок виконувати терміновий заборонний припис.

В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт того, що 30 липня 2025 відносно ОСОБА_1 складено терміновий заборонний припис, яким на ОСОБА_1 покладено обов`язок: заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою залишити місце проживання постраждалої особи з 22 год 00 хв 30 липня 2025 року по 22 год 00 хв 09 серпня 2025 року.

Хоча заборонний припис містить відмітку про відмову від ознайомлення з ним, проте з долученого відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 ознайомлений з його змістом, та зайшовши у кімнату ОСОБА_2 тримав в руках заборонний припис, остання зауважує на детальнішому його ознайомленні з ним («там де галочки»), а той стверджує, що йому байдуже.

Долучені до матеріалів фотодокази з відміткою про дату правопорушення - 03 серпня 2025 року, на яких зафіксований ОСОБА_1 у межах кімнати узгоджуються із відеозаписом, на якому ОСОБА_1 зайшов до вказаної кімнати та після зауважень ОСОБА_2 з посиланням на заборону використовував на адресу колишньої дружини ненормативну лексику.

Однак, не зважаючи на те, ОСОБА_1 був ознайомлений з вимогами заборонного припису, який не оскаржував в адміністративному порядку, проте свідомо проігнорував його та 03 серпня 2025 року прийшов до кімнати ОСОБА_3 , вказував, що половина кімнати належить йому як і будинок, у якому вони проживають, чим порушив вимоги термінового заборонного припису.

А тому, вказані дії ОСОБА_1 утворюють самостійний склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП.

Матеріали справи складені уповноваженими особами з дотриманням вимог КУпАП щодо форми, змісту та порядку оформлення, містять необхідні реквізити та були безпосередньо досліджені судом першої інстанції. Апелянтом не подано жодного доказу, який би свідчив про їх підроблення чи фальсифікацію. Припущення сторони або незгода з оцінкою доказів не є доказами у розумінні ст. 251 КУпАП.

Будь яких доказів на спростування обставин, описаних у протоколі про адміністративне правопорушення, які б могли вплинути на правильність прийнятого рішення, у апеляційному суді та у суді апеляційної інстанції не надали.

Апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 повністю підтверджується матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції доказами.

Доводи про те, що ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів через місяць після вчиненого правопорушення та наявність між ним та ОСОБА_2 спору з приводу поділу майна на спростовує вини ОСОБА_1 у порушенні встановленої заборони.

Матеріали про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складені у відповідності до вимог КУпАП.

Апеляційним судом не встановлено порушень застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права під час розгляду справи в суді першої інстанції, що є безумовною підставою скасування судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 245 КУпАП всебічно, повно, об`єктивно з`ясував всі обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, безпосередньо у судовому засіданні дослідив докази та обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-8 КУпАП.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-8 КУпАП кваліфіковані правильно, а його винуватість у вчиненні даного правопорушення, підтверджується сукупністю наявних у справі, належних та допустимих доказів, які узгоджуються між собою і сумнівів у їх достовірності не викликають.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги про незаконність постанови суду першої інстанції є необґрунтованими, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 24 вересня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й.Григорусь