П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Чепка В. В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, мешканки АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

11.11.2025 о 20:35 год. у АДРЕСА_1 , сестра чоловіка ОСОБА_1 вчиняла домашнє насильство економічного та психологічного характеру, а саме виганяла з будинку та словесно ображала ОСОБА_2 , чим завдала шкоду її психічному здоров`ю. Своїми діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У судових засіданнях ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнавала. Зазначала, що будинок, у якому сталася подія, належить її брату, який з дружиною ОСОБА_2 перебуває у поганих стосунках. На підставі отриманої від брата довіреності, вона зняла з реєстрації ОСОБА_2 , однак з дому її не виганяла, а навпаки, виділила їй кімнату, у якій остання могла проживати. Всі дії вона вчиняла виключно для захисту інтересів її батьків та брата, який перебуває за кордоном. Вказує, що будинок раніше належав її батькам, які також у ньому проживають. Зазначила, що ОСОБА_2 викрала з будинку багато речей.

Згідно з поданими письмовими поясненнями повідомила, що перебувала у спірному будинку виключно на законних підставах, а саме - за дорученням єдиного власника будинку, її брата. Її дії не полягали у забороні доступу будь-кому, не мали характеру обмеження прав чи перешкоджання. Фактично її присутність зводилася до спостереження та контролю за тим, що відбувається у будинку за відсутності власника, з метою збереження його майна. Зазначає, що на поданих відео доказах чітко зафіксовано, що ОСОБА_2 має вільний доступ до будинку; самостійно допускає до будинку третіх осіб. Ці обставини принципово важливі, оскільки вони повністю спростовують твердження про обмеження доступу, підтверджують, що жодних реальних перешкод ОСОБА_2 не чинилося; свідчать про наявність ризиків для майна власника. Просить закрити провадження у справі.

20.01.2026 у судовому засіданні ОСОБА_2 повідомила, що разом з чоловіком ОСОБА_3 проживала за адресою АДРЕСА_1 , більше 20 років. Батьки чоловіка також проживали у одному дворі, але у зовсім іншій частині будинку, мали окремий вхід, в`їзд у двір, окремі лічильники на енергоносії, тобто проживали окремо. У 2008 році батьки подарували будинок її чоловікові, ОСОБА_3 . Однак через неприязні стосунки з батьками вони не спілкувалися багато років.

Зазначила, що за час спільного проживання у будинку вона працювала і постійно покращувала житлові умови, вкладала у нього кошти, оскільки вважала його спільною власністю з чоловіком.

Однак нещодавно відносини з чоловіком погіршилися, через що він, разом з його родичами, вирішив виселити її з житла, де вона проживала останні 20 років. На підставі довіреності ОСОБА_1 зняла її та її повнолітнього сина з реєстрації місця проживання без їх відома. Неповнолітню дочку не вдалося зняти з реєстрації через її вік.

У той день, 11.11.2025, цілий день відбувалися сварки та намагання її вигнати з будинку. Вдень ОСОБА_1 разом з поліцією примусово увійшла у будинок і вчинила сварку. Ввечері, коли ОСОБА_2 повернулася додому у її будинку перебували батьки чоловіка, які лежали на її ліжку, сестра чоловіка ОСОБА_1 та її колишній чоловік ОСОБА_4 . Стверджує, що у той день сестра чоловіка ображала її, виганяла з дому, перешкоджала у доступі до її майна, набутого під час шлюбу. Врешті решт, ОСОБА_1 виділила їй кімнату, у якій вона може перебувати, та зберігати свої речі. Зазначила, що такі дії призвели до важкого психологічного стану, позбавили почуття безпеки, перебуваючи вдома, та порушили її нормальну життєдіяльність.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що з будинку викрадено речі, стверджує, що ряд речей, які є спільною сумісною власністю її та її чоловіка, вона передала своїм дітям, як навчаються за кордоном, для покращення якості їхнього життя. Жодного відношення сестра чоловіка до речей не має.

Представниця ОСОБА_2 адвокат Бондарєва О. Г. просила взяти до уваги те, що довіреність, на яку посилається ОСОБА_1 , не передбачає повноважень щодо проникнення у житло, про яке йде мова у цій справі, вчинення будь-яких дій щодо спільного майна подружжя, а також повноважень щодо виселення ОСОБА_2 з будинку.

Свідок ОСОБА_4 повідомив, що шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано, однак фактично продовжують проживати разом. Зазначає, що дуже часто приходить провідати та допомагати батькам ОСОБА_1 . Повідомив, що сім`я батьків дружини та ОСОБА_2 з чоловіком проживають в одному будинку, однак у відокремлених приміщеннях.

Між ОСОБА_2 та батьками її чоловіка постійно відбуваються сварки, вона провокує батьків. Заперечує те, що ОСОБА_1 вчиняла домашнє насильство стосовно ОСОБА_2 , оскільки вона намагалася виключно захистити своїх батьків, а ОСОБА_2 словесно не ображала та з дому не виганяла.

Коли приїхала поліція він, його дружина та мати дружини перебували у приміщенні, у якому проживає ОСОБА_2 , чому вони там перебували пояснити не зміг.

Статтею 173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

З досліджених матеріалів вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 09.08.2003 (свідоцтво про одруження НОМЕР_1 від 09.08.2003). За період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З витягу з реєстру територіальної громади від 11.11.2025 вбачається, що ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою проживання: АДРЕСА_1 , з 29.08.2017 року. З витягу також вбачається, що 11.09.2025 ОСОБА_2 була знята з місця реєстрації.

З витягу з реєстру територіальної громади від 11.11.2025 також вбачається, що спільний син ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , який з 28.08.2017 також був зареєстрований за адресою проживання: АДРЕСА_1 , 11.09.2025 був знятий з реєстрації місця проживання.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12.01.2026 вбачається, що у власності ОСОБА_2 не має жодного житла.

З долученого до матеріалів справи договору дарування домоволодіння від 20.11.2008 вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 , чоловіку ОСОБА_2 .

Також до матеріалів справи долучено довіреність від 01.09.2025, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_1 на представництво його інтересів в усіх без винятку підприємствах, установах організаціях, органах влади з зазначенням переліку дій, які ОСОБА_1 може вчиняти в інтересах довірителя.

З переглянутих у судовому засіданні відеозаписів, які були записані та подані до суду ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_1 шляхом виклику поліції проникла у домоволодіння, у якому проживає ОСОБА_2 та, оглядаючи будинок, вказує, що з домоволодіння пропали речі.

На прохання ОСОБА_2 покинути домоволодіння, ОСОБА_1 заявила, що ОСОБА_2 повинна вибачитися, через те, що не пускає їх у будинок, попросила віддати ключі, зазначила, що ОСОБА_2 повинна піти з будинку. На іншому відеозаписі ОСОБА_1 повідомляє, що тепер «вони» мають доступ до житлового будинку і будуть там проживати на підставі довіреності, а ОСОБА_2 повідомлена про те, що всі свої речі має перенести в одну з кімнат, а саме у кімнату її доньки. Решта території буде зайнята нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_7 .

Наведене повністю узгоджується з інформацією, викладеною у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №768043 від 11.11.2025, письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 11.11.2025, письмовими поясненнями ОСОБА_1 .

З аналізу вказаних доказів вбачається наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме психологічного насильства, яке виявилося у словесних висловлюваннях, а також економічного насильства, що виразилося у перешкоджанні вільно користуватися житлом, яким ОСОБА_2 , яка не має іншого житла, користувалася офіційно (з реєстрацією) з 2017 року, а фактично з 2003, у вимаганні надати ОСОБА_1 ключів від будинку, погрозі вселення у будинок ОСОБА_1 та інших родичів, виділенні ОСОБА_2 окремої кімнати та примушуванні перенести свої речі у цю кімнату. Вказані дії завдали потерпілій психологічної шкоди: призвели до важкого психологічного стану, позбавили почуття безпеки вдома, та порушили її нормальну життєдіяльність.

З огляду на викладене, дії ОСОБА_1 кваліфіковані правильно, за частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки вона вчинила домашнє насильство психологічного та економічного характеру, що заподіяло шкоду психічному здоров`ю потерпілої.

При вирішенні питання про визначення виду та міри стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь її вини, майновий стан, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

До ОСОБА_1 слід застосувати стягнення у мажах санкції частини 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст.39-1 КУпАП у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суддя під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чи Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків».

Згідно із ч.6 ст.28 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.

Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення, враховуючи що ОСОБА_1 раніше не притягувалася до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП вважаю що в даному випадку немає підстав для її направлення на проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» в порядку до ст.39-1 КУпАП.

Відповідно до п. 5 ч. 2 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.33-35, 40-1, 173-2, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

постановив:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накласти на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 665,60 грн.

Постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Строк звернення постанови до виконання три місяці з дня набрання постановою законної сили.

Роз`яснити, що відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, штраф має бути сплачений порушником не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у строк, встановлений ч. 1 ст. 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.

Суддя В. В. Чепка