єдиний унікальний номер справи 546/45/26
номер провадження 3/546/38/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі судді Романенко О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Решетилівка у залі суду протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП) та матеріали справи додані до нього щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який протягом року до адміністративної відповідальності притягався 09.01.2026 за ч. 1 ст. 122 КУпАП,

в с т а н о в и в :

22.01.2026 до Решетилівського районного суд Полтавської області від Управління патрульної поліції в Полтавській області надійшли матеріали справи про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 3 ст. 126 КУпАП відносно ОСОБА_1 .

Відповідно до протоколу серії ЕПР1 № 562484 від 09.01.2026, складеного інспектором 2 взводу 3 роти 1 батальйону УПП в Полтавській області страшим лейтенантом поліції Одноробом Д.Є., 09.01.2026 о 11:51:43 м. Решетилівка, траса Київ-Харків-Довжанський 306 км, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керував транспортним засобом ВАЗ2107 н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортним засобом ВП 2833160 від 28.02.2024 Заводським ВДВС у м. Миколаїві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), чим порушив ст. 31-3 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо посилення захисту прав дитини н належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості за сплати аліментів, чим порушив ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», чим порушив п. 2.1.а ПДР України керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 3 ст. 126 КУпАП.

У судове засідання для розгляду справи про адміністративне правопорушення, призначене на 04.02.2026 ОСОБА_1 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення повістки за зареєстрованим місцем проживання та SMS-повістки (а.с.11).

28.01.2026 від ОСОБА_1 на електронну пошту суду до суду надійшли письмові пояснення у справі, в яких він зазначає що не зможе бути присутнім у судовому засіданні, так як знаходиться в зоні виконання бойових дій в Донецькій області. Надав пояснення по суті справи, що не знав про те, що обмежений у праві керування транспортними засобами, дізнався про це лише тоді, коли зв`язався з державним виконавцем. Зазначив, що борг по сплаті аліментів вже зменшився до 134000,00 грн. Просив не позбавляти його на право керування транспортними засобами (а.с.12)

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

КУпАП визначені випадки, коли справа не може розглядатися за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, однак розгляд справи за ч. 3 ст. 126 КУпАП, за якими ОСОБА_1 притягається до адміністративної відповідальності, не належать до даної категорії випадків. Враховуючи надані ним письмові пояснення, з метою уникнення затягування розгляду справи, справа розглядається за наявними в ній письмовими доказами.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд прийшов до наступних висновків.

Суд враховує, що ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» вказав на те, що будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язані з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 3 статті 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Пунктом 2.1.а Правил дорожнього руху України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції на момент вчинення правопорушення) право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно до ч. 10 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» (в редакції на момент вчинення правопорушення) забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 31-1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості за оплати аліментів»,керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, - тягне за собою позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.

Об`єктивна сторона даного правопорушення полягає саме у керуванні транспортними засобами особами особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі (п.1.10 ПДР України).

За ст. 12 КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

Таким чином, суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП може бути будь-яка особа, що досягла шістнадцятирічного віку та керує транспортним засобом, будучи позбавленою права керування таким транспортним засобом.

Суб`єктивна сторона правопорушення за ч. 3 ст. 126 КУпАП характеризується умисною формою вини водій усвідомлює, що стосовно нього діє заборона, але свідомо ігнорує її. Вина є ключовим елементом, оскільки доведення факту керування без підтвердження, що особа знала про обмеження, унеможливлює притягнення до відповідальності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора водія під час навчання учнів - водіїв, незалежно від того, керує особи транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу. Окрім того суд зазначає, що знаходження за кермом транспортного засобу, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), не є доказом вчинення останньою адмінправопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факт керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.

Узагальнюючи вищевикладене, враховуючи суб`єктивну та об`єктивну сторони правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, ініціатором складення протоколу повинно бути доведено наявність одночасно таких обставин: керування транспортним засобом особою, разом з цим, особа має бути позбавлена права керування таким транспортним засобом та бути обізнаною про таке обмеження у праві керування транспортними засобами.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП працівниками поліції надано: протокол серії ЕПР1 № 562484 від 09.01.2026 (а.с.1); картку обліку адміністративного правопорушення (а.с.2); копію постанови серії ВП № 28331604 від 28.02.2024 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом, видану головним державним виконавцем Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Янєвою Н.М., відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з наявністю у боржника заборгованості зі сплати аліментів (а.с.3); копію постанови серії ЕНА № 6485557 від 09.01.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с.4); копію довідки з Служби автомобільних доріг у Полтавській області (а.с.5); довідку видану УПП в Полтавській області в тім, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно підсистеми «Адмінпрактика» Інформаційного порталу НПУ до адміністративної відповідальності за ч.2-4 ст. 126 КУпАП протягом року не притягувався (а.с.6).

Окрім цього, до матеріалів справи додано компакт-диск з написом «Однороб ч.3 ст. 126 09.01.2026 Гринько» (а.с.7), який містить 1 відеофайл. На даному відеофайлі зафіксовані факт керування та зупинки транспортним засобом ОСОБА_1 , притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП у зв`язку з перевищенням останній швидкості в межах населеного пункту. З даного відеофайлу вбачається, як працівник поліції спілкується з особою, яка притягається до адміністративної відповідальності та повідомляє, що останній обмежений у праві керування транспортними засобами державним виконавцем у зв`язку зі несплатою аліментів ОСОБА_1 на що останній повідомляє працівників поліції, що йому було невідомо про цей факт та просить надати контакти державного виконавця, щоб мати змогу з`ясувати дані обставини. Також, зазначає, що йому відомо про борг зі сплати аліментів та він вже зменшився. У подальшому працівник поліції зачитує зміст постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, та протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом, будучи особою, яка обмежена в праві керування транспортним засобом.

Також, в наданих ОСОБА_1 на електронну пошту суду 28.01.2026 поясненнях по суті справи, він зазначає, що не знав про те, що обмежений у праві керування транспортними засобами, дізнався про це лише тоді, коли зв`язався з державним виконавцем.

Таким чином, надані ініціатором складення протоколу докази, не місять інформації, яка могла б підтвердити факт обізнаності ОСОБА_1 про те, що він є тимчасово обмеженим у праві керування транспортним засобом у виконавчому провадженні №28331604 на підставі постанови державного виконавця від 28.02.2024.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Зазначені вище обставини у їх сукупності викликають обґрунтований сумнів у законності дій поліцейських при оформленні матеріалів даного адміністративного провадження.

Згідно із ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Протокол, є актом обвинувачення й повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи з поняття адміністративного правопорушення, відповідно до вимог КУпАП.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в адміністративній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КУпАП. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в адміністративному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення, яке має ознаки злочину» залежно від ступеня їх суспільної небезпеки (Рішення у справі «Лутц проти Німеччини», «Отцюрк проти Німеччини», «Девеєр проти Бельгії» та інші), отже, адміністративне обвинувачення має бути доведено державою, в особі уповноважених на те посадових осіб, а тому особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді. Суддя також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином суддя неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Салабіаку проти Франції» від 07.10.1988 року, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 року зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, Конституційний Суд України в рішенні від 22.12.2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Обов`язок щодо збирання доказі покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст.255 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу осіб, що притягуються до відповідальності, які є ключовими поняттями для демократичної концепції судового розгляду.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

У даному випадку посадовою особою, яка складала протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, не надано суду належних та допустимих доказів винуватості, а саме щодо обізнаності ОСОБА_1 про те, що він є обмеженим у праві керування транспортним засобом.

Оскільки належні та допустимі докази щодо обізнаності ОСОБА_1 у обмеженні його права керування транспортними засобами, згідно постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 28.02.2024 у виконавчому провадженні №28331604, суду не надано, тому суд приходить до висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Враховуючи зазначене, працівниками поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення допущено порушення ст. 256 КУпАП, та суд приходить до висновку про необхідності закриття справи за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. ст. 247, 280, 283-285, 287, 289 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 126 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги через Решетилівський районний суд Полтавської області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя О.О. Романенко