Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №33/4805/510/26
Категорія ст. 294 КУпАП Доповідач Миколайчук П. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Миколайчук П.В.,

із секретарем судового засідання Журавською Д.П.,

з участю ОСОБА_1 ,

захисника адвоката Пчелінової М.В.,

представника потерпілої Ясинець-Писаревської Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Корольвського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

за ст. 173-2 ч.2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

встановив:

Постановою Корольвського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 680 грн на користь держави, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить провадження по справі про адміністративне правопорушення закрити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не взято до уваги показання самого ОСОБА_1 та його матері, запис розмови сина та доньки, які підтверджують, що ОСОБА_1 не висловлювався словами нецензурної лайки і не ображав сина.

ОСОБА_1 вважає, що висновок КУ «Центр надання соціальних послуг» Хорошівської селищної ради №383 від 10.11.2025 про психоемоційний стан дитини не може бути доказом у справі, оскільки він не проживає з дружиною і дітьми близько трьох років.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити на умовах, викладених у ній. Пояснив, що не кричав на сина, останній став плакати після того, як йому зателефонувала мати та сказала їхати додому.

Захисник в судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити, так як ніяких доказів тиску на дитину немає, батько турбується про сина, а плач останнього виник через дзвінки матері.

Законний представник потерпілого ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила щодо доводів апеляційної скарги, вказала, що саме дитина при спілкуванні з поліцейськими вказала на крик з боку батька, тоді і було складено протокол. Просила залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 245 КпАП України, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог статті 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КпАП України встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КпАП України.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №208512 від 02 листопада 2025 року, ОСОБА_1 цього ж дня близько 20 години за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство психологічного характеру (перебуваючи в нетверезому стані, кричав на сина та виражався словами нецензурної лайки) по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_2 , 2018 р.н.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 2 статті 173- 2 КпАП України.

Диспозиція ч.2 ст. 173-2 КУпАП (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України у зв`язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок i домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» № 3733-IX від 22.05.2024, який набрав чинності 19.12.2024) передбачає настання адміністративної відповідальності за вчинення діяння, передбаченого частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, а саме умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу цього адміністративного правопорушення є наявність наслідків, а саме завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до ч.3 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07.12.2017, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Так, п.2 ст.1 Закону визначено, дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Пунктом 14 ст.1 Закону визначено, психологічне насильство, як форму домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Частиною 2 статті 3 Закону визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, визначеними у статтях 269, 272 КпАП України, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, зі змісту статті 173-2 КпАП України вбачається, що до адміністративної відповідальності можна притягнути лише за умисно вчинене правопорушення.

Умисним є правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Підставою для складання адміністративного протоколу серії ВАВ №208512 від 02 листопада 2025 року, стало телефонне повідомлення від ОСОБА_3 , про те, що її колишній чоловік ОСОБА_1 вчиняв домашнє насильство щодо їх малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 кричав на сина та виражався словами нецензурної лайки, що спричинило шкоду психологічному здоров`ю сина.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення (письмові пояснення ОСОБА_3 від 02.11.2025 року, заяву ОСОБА_3 від 02.11.2025 року, форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, рапорт ЗКВ 2 роти ТОР УПП в Житомирській області ДПП П.Хоменка від 02.11.2025 року), документи та матеріали, долучені до письмових пояснень ОСОБА_3 ( Flash USB 2.0 , на якому записано телефонну розмову з сином ОСОБА_5 у день та час, коли його батьком було вчинено дії, що мають ознаки домашнього насильства - 2 аудіофайли, з яких вбачається, що під час спілкування з сином, особа, що притягується до адмін. відповідальності, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою при дитині та розмовляв, в тому числі з сином, на підвищених тонах; копію висновку КУ «Центр надання соціальних послуг» Хорошівської селищної ради від 10.11.2025 року № 383 про психоемоційний стан ОСОБА_2 ; копію акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 05.11.2025 року; копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , копію акту обстеження умов проживання від 05.11.2025 року), прийшов до висновку, що у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

ОСОБА_1 вважає, що з його боку відсутнє насильство щодо ОСОБА_2 .

Проте, матеріали адміністративної справи та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини доводять про те, що дії ОСОБА_8 свідчили про вчинення останнім домашнього насильства щодо свого малолітнього сина, оскільки були пов`язані із застосуванням психологічного насильства щодо потерпілого, який в силу свого малолітнього віку відчував хвилювання, плакав при тривалому спілкуванні з близькими особами, при цьому ОСОБА_2 наполягав на перериванні розмови сина з сестрою, яка заспокоює брата.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він ніби-то не виражався нецензурною лайкою спростовується поясненнями ОСОБА_3 , яка зазначила, що 02.11.2025 року, у вечірній час, під час телефонної розмови із сином вона почула, що його батько кричить на дитину та використовує щодо нього нецензурну лексику; звукозаписом телефонної розмови ОСОБА_9 та ОСОБА_2 , на якому чути нерозбірливу мову та слова нецензурної лайки ОСОБА_1 .

Також суд враховує, що згідно рапорту від 02.11.2025, особа, яка склала протокол спілкувалася безпосередньо з дитиною, яка також вказала про крик на неї.

Вказане в своїй сукупності, а також стан сп`яніння ОСОБА_1 , вказує на вчинення й допущення таких дій психологічного характеру, що мали негативний наслідок для дитини.

Суд критично відноситься до посилання ОСОБА_1 на те, що висновок КУ «Центр надання соціальних послуг» Хорошівської селищної ради №383 від 10.11.2025 про психоемоційний стан дитини не може бути доказом у справі, оскільки ОСОБА_1 не проживає з дружиною і дітьми близько трьох років. Так, висновок складений, в тому числі, на підставі застосування в роботі з дитиною методики «Малюнок сім`ї», він виконаний спеціалістом та в своїх межах надає відомості про характер відносин ОСОБА_1 та дитини після події 02.11.2025.

За таких підстав, в діях ОСОБА_8 вбачається об`єктивна та суб`єктивна сторона інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 173-2 КУпАП .

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 з приводу відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 173-2 КпАП України, є безпідставними, і такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну та об`єктивну оцінку, що також перевірено в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, які повністю узгоджуються між собою, а інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б свідчили про незаконність винесеної у справі постанови.

Адміністративне стягнення, накладене судом першої інстанції у виді штрафу, відповідає особі ОСОБА_8 та вимогам стст.33-35 КУпАП.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 252 КУпАП, всебічно, повно і об`єктивно дослідивши всі обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що постанова суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КпАП України, є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст. 294 КпАП України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Корольвського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДЯ П.МИКОЛАЙЧУК