Провадження № 33/801/66/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гайду Г. В.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП,

встановив:

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн., а також стягнуто з неї на користь держави судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.

Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, 27.10.2025 о 01:40 год. за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме умисні дії фізичного та економічного характеру, а саме: штовхав, намагався душити, давав ляпаси, виставляв за двері квартири в нічний час, внаслідок чого завдана шкода її фізичному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Не погодившись з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову, поклав в її основу протокол про адміністративне правопорушення, протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, а також письмові пояснення потерпілої від 27 жовтня 2025 року. Водночас апелянт зазначає, що вказані матеріали не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки потерпіла та особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, судом не допитувалися, не з`ясовано обставин складання письмових пояснень, зокрема особи, якою вони були написані та підписані.

Як убачається зі змісту постанови суду першої інстанції, висновок про вчинення ОСОБА_1 протиправних дій ґрунтується виключно на письмових поясненнях потерпілої, відповідно до яких остання вказувала на застосування до неї фізичного насильства, зокрема удушення та побиття. Разом із тим наведені у поясненнях обставини за своїм характером свідчать не про ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а про можливе вчинення кримінального правопорушення, що потребує перевірки в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством, та не може бути доведене в межах провадження у справі про адміністративне правопорушення без належних і допустимих доказів.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення потерпілої за медичною допомогою або документального підтвердження заподіяння їй тілесних ушкоджень. Самі по собі відомості, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, без їх підтвердження іншими доказами, не можуть свідчити про доведеність вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Апелянт також посилається на порушення судом першої інстанції його прав, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 268 КУпАП, оскільки суд розглянув справу за його відсутності, не вирішивши клопотання про відкладення розгляду справи з метою забезпечення реалізації права на правову допомогу та участь захисника.

За таких обставин апелянт вважає, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази, які б у своїй сукупності та поза межами розумного сумніву підтверджували факт вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом з тим в апеляційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

Вирішуючи зазначене клопотання, апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 289 КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення може бути поновлений у разі його пропуску з поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи судом першої інстанції відбувся за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Копію постанови суду ОСОБА_1 отримав 14 грудня 2025 року, тоді як апеляційну скаргу направив засобами поштового зв`язку 17 грудня 2025 року.

З огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку, що пропуск строку на апеляційне оскарження був зумовлений об`єктивними обставинами та є поважним, у зв`язку з чим строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

13 січня 2026 року до Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , у якій вона просить закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно її чоловіка у зв`язку з відсутністю між ними будь-яких суперечок, претензій чи непорозумінь. У заяві також зазначено, що працівником поліції було неправильно інтерпретовано її пояснення, які стали підставою для складання адміністративних матеріалів, унаслідок чого до адміністративної відповідальності було помилково притягнуто особу, яка, за твердженням заявниці, не вчиняла жодних дій насильницького характеру у сім`ї.

Дослідивши матеріали справи, вважаю, що вимоги апеляційної скарги підлягають до задоволення.

Згідно до положення ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлене неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії АПР18 № 221189 від 27.10.2025 зазначено, що ОСОБА_1 27.10.2025 о 01:40 год. за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме умисні дії фізичного та економічного характеру, а саме: штовхав, намагався душити, давав ляпаси, виставляв за двері квартири в нічний час, внаслідок чого завдана шкода її фізичному здоров`ю, чим вчинив правопорушення, передбачене за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Приймаючи рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що його вина доведена матеріалами справи, а саме протоколом про адміністративне правопорушення; протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.10.2025; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 27.10.2025; терміновим заборонним приписом серія ЕТ № 100317 від 27.10.2025 та формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства.

Проте апеляційний суд не може погодитись з наведеними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення такого припису.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено наступне:

- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь (пункт 3);

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14);

- фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17).

З аналізу наведених вище норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру завдало шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема, передбачена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного та/або психологічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному і психологічному здоров`ю потерпілого.

Однак важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство». Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняться від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 ставиться у вину вчинення домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_2 фізичного та економічного характеру, яке могло завдати шкоди її здоров`ю.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру має бути підтверджене належними та допустимими доказами, зокрема поясненнями свідків, результатами медичного огляду, аудіо- чи відеофіксацією або іншими об`єктивними доказами, що є необхідним елементом складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, щодо подій, які мали місце 27 жовтня 2025 року, до протоколу про адміністративне правопорушення не додані, що свідчить про те, що такі пояснення поліцейськими не відбиралися.

В протоколі про прийняття заяви про правопорушення зазначено, що очевидицею правопорушення була ОСОБА_3 , проте її пояснення у справі відсутні.

Зі змісту постанови суду першої інстанції вбачається, що висновок про вчинення ОСОБА_1 протиправних дій ґрунтується серед іншого на письмових поясненнях потерпілої, у яких вона зазначала про застосування до неї фізичного насильства, зокрема удушення та побиття. Разом із тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення потерпілої за медичною допомогою, а також документальне підтвердження заподіяння їй тілесних ушкоджень.

Проте ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою, в якій зазначено, що працівником поліції було неправильно інтерпретовано її пояснення, які стали підставою для складання адміністративних матеріалів, унаслідок чого до адміністративної відповідальності було помилково притягнуто особу, яка, за твердженням заявниці, не вчиняла жодних дій насильницького характеру у сім`ї.

Саме по собі викладення відомостей у протоколі про адміністративне правопорушення, без їх підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не може бути достатньою підставою для висновку про доведеність вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. На зазначені обставини суд першої інстанції належної уваги не звернув та відповідної правової оцінки їм не надав.

Матеріали справи не містять доказів того, що під час зазначеного конфлікту ОСОБА_1 діяв з умислом спричинити дружині емоційну невпевненість, відчуття страху або безпорадності, а також завдати шкоди її психічному чи фізичному здоров`ю. Наведена ситуація мала одноразовий характер, а доказів її системності або повторюваності матеріали справи не містять.

Окремий конфлікт, випадкова образа чи навіть повторювані сварки між подружжям не утворюють складу психологічного насильства. Насильство це свідома поведінка, що полягає у використанні власної переваги та контролі над іншою особою, що істотно ускладнює для потерпілої сторони можливість ефективного захисту своїх почуттів, прав та інтересів.

Самі по собі недоброзичливі або напружені стосунки між подружжям не є безспірним доказом вчинення домашнього насильства.

Сукупність наведених обставин свідчить про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що є підставою для задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у справі.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути безумовно доведено достатніми доказами, які установлюють об`єктивну істину у справі.

Аналізуючи під час апеляційного розгляду наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не підтверджуються зібраними по справі доказами. Оскільки, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 252 та 280 КУпАП належним чином не перевірив і не дослідив всіх обставин справи в їх сукупності, та не дав їм належної правової оцінки.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессегеі Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Доводи апеляційної скарги знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, спростовують висновків суду та дають підстав вважати що судом першої інстанцій було порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ч.1 до ст. 7 КУпАП, ст. 62 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що обставини, викладені у протоколі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а досліджені у судовому засіданні докази не є достатніми для висновку про наявність складу вказаного адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

Зазначене є підставою для закриття провадження в справі за недоведеністю належними доказами складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у вчинені ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, суддя вважає, у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, а тому постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, скасувати та провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко