Справа № 442/7951/25
Провадження №3/442/6/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2026 року суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Крамар О.В., розглянувши матеріали про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в :

13.10.2025 о 23:29 год. в м.Дрогобичі на вул.С.Наливайка, 16, Львівської області ОСОБА_1 передав право керування транспортним засобом Т13110, державний номерний знак НОМЕР_1 , водію ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), який перебував в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9.г ПДР України, про що було складено адміністративний протокол серія ЕПР1 № 482559.

Вказані дії ОСОБА_1 кваліфіковані поліцейськими за ч. 1 ст. 130 КК України як передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння

ОСОБА_1 свою провину у вчиненому не визнав. ОСОБА_3 адвокат Крулевського О.А., подав письмове клопотання про закриття провадження у справі, позаяк вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 130 КпАП.

Перевіривши матеріали справи, доходжу наступних висновків.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні порушення є, зокрема своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи.

Згідно ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтями 251, 280 КУпАП визначені фактичні дані, обставини на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Відповідно положень пункту 1.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. В пункті 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.9.г ПДР України водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Частиною 1статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до висновку про підтвердження передачі ОСОБА_1 права керування транспортним засобом особі, яка знаходилась в стані алкогольного сп`яніння, та про наявність вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Так, обставини вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення підтверджується відомостями із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №482559 від 13.10.2025, результатом огляду на стан сп`яніння ОСОБА_2 за допомогою приладу «Драгер» та відеозаписом на DVD-R диску.

На переконання судді вказані документи складені у відповідності до діючих нормативно-правових актів, які регулюють правові відносини та які є предметом судового розгляду.

Натомість, належних та допустимих доказів на спростування порушення п. 2.9 «г» ПДР України та, відповідно, обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 482559 від 13.10.2025, ОСОБА_1 не було надано.

Зазначаю, що саме на особу, яка передає право керування транспортним засобом іншому водію, покладається обов`язок пересвідчитися щонайменше у тому, що вона має право керування транспортним засобом і не перебуває у стані алкогольного чи іншого сп`яніння. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт необізнаності ОСОБА_1 про перебування ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння при передачі йому транспортного засобу для керування матеріали справи не містять та суду не надано.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 , як власник автомобіля, крім передбачених законодавством України прав, має ще й певні обов`язки, установлені ПДР України, які мають дотримуватися при експлуатації автомобіля за будь-яких обставин.

Той факт, що ОСОБА_2 був належним користувачем автомобіля Т13110, державний номерний знак НОМЕР_1 , не спростовують вказаних вище висновків, оскільки, як встановлено, ОСОБА_1 перебував поруч із ОСОБА_2 , знав про те, що останній перед цим вживав алкогольні напої і передав йому право керування цим автомобілем в зазначеному у протоколі місці і часу.

Звертаю увагу, що доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників поліції щодо порушення прав ОСОБА_1 , а також щодо складання та оформлення адміністративних матеріалів по справі № 442/7951/25 відносно нього суду не надано та матеріали справи не містять.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що оскільки ОСОБА_1 не переконався належним чином в тому, що водій, якому він надав право керування своїм транспортним засобом є тверезим, відтак в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він 13.10.2025 порушив правила дорожнього руху, а саме п. 2.9 «г» ПДР України, згідно з якими водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність згідно ст. 17 КУпАП, у справі не встановлено. Терміни притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

Відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Згідно ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Враховуючи встановлені обставини справи та докази, які містяться в матеріалах справи, суспільну небезпеку та характер скоєного правопорушення, особу правопорушника, доходжу висновку, що з метою попередження вчинення нею аналогічних правопорушень у майбутньому до неї слід застосувати адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, за якою вона притягується до відповідальності.

При цьому, оскільки ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, так як передав керування автомобілем Т13110 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 , відтак ОСОБА_1 не є водієм в розумінні п. 1.10 ПДР, а відноситься до категорії «інші особи», що передбачено санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому правові підстави для застосування заходу адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами у даному випадку відсутні.

Крім того, у відповідності до вимог ст. 40-1 КпАП України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення справляється судовий збір, який сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Керуючись ст. 221, ст. 256, ст. ст. 283-285 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в :

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 665 грн. 60 коп. судового збору на користь держави.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Постанова вступає в законну силу після закінчення строку на її оскарження та підлягає пред`явленню до виконання протягом трьох місяців.

Суддя О.В. Крамар