ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/1967/25 Номер провадження 33/814/216/26Головуючий у 1-й інстанції ЗОРІНА Д. О. Доповідач ап. інст. Корсун О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року м. Полтава

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М., за участю: секретаря судового засідання Плаксюк І.Ю., представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Рудницької А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Рудницької А.В., поданою в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Крюківського районного суду м. Кременчук від 12 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і накладено на неї стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 605 гривень 60 копійок судового збору.

За постановою місцевого суду ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні нею адміністративного правопорушення за таких обставин.

23 березня 2025 року о 00 годин 07 хвилин водій ОСОБА_1 по вул. Василя Стуса, 49 у м. Кременчук у порушення вимог п.2.5 ПДР України керувала транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», н.з. НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, поведінки, що не відповідала обстановці, порушення координації рухів, та відмовилась від проходження огляду на стан названого сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу та в лікаря-нарколога.

В апеляційній скарзі представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокат Рудницька А.В., просить скасувати постанову Крюківського районного суду м. Кременчук від 12 вересня 2025 року та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: 23 березня 2025 року протягом двох годин із моменту виникнення підстав для огляду ОСОБА_1 після консультації з адвокатом за власною ініціативою пройшла медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі та згідно з висновком №95/1 від 23 березня 2025 року щодо результатів медичного огляду ознак сп`яніння та стану алкогольного сп`яніння в ОСОБА_1 не виявлено, також у відповіді №113 від 23 травня 2025 року, наданій на адвокатський запит, лікар психіатр-нарколог повідомив, що за клінічними ознаками та за результатами застосування приладу «Драгер» не було встановлено перебування ОСОБА_1 у стані названого сп`яніння; поліцейські вказали ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння вже під час складання протоколу; поліцією не було повідомлено ОСОБА_1 про її права, передбачені ст.ст.55, 56, 59, 63 Конституції України, в тому числі право на правову допомогу; в протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 у порушення приписів ст.256 КУпАП не зазначено: заклад охорони здоров`я, який має право на проведення огляду водіїв на стан сп`яніння та в якому ОСОБА_1 відмовилась від проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, дії ОСОБА_1 щодо відмови (ухилення) від огляду; обставини, які ставляться у вину ОСОБА_1 і наведені в протоколі, не відповідають диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП; до матеріалів справи не було долучено акт огляду на стан алкогольного сп`яніння; направлення на медичний огляд не вручалось ОСОБА_1 та в ньому зазначено скорочену абревіатуру, з якої неможливо встановити, до якого закладу охорони здоров`я була направлена ОСОБА_1 для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння; матеріалами справи не доведено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Водночас місцевий суд посилається на те, що місцевим судом порушено право на захист ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції заслухав думку адвоката на підтримку апеляційної скарги, вивчив матеріали справи, проаналізував доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 294 КУпАП регламентовано, що судове рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів апеляційної скарги.

Виходячи з положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно зі ст.245 КУпАП завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - відмови нею як особою, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними в матеріалах справи належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми та взаємозв`язаними доказами, і є обґрунтованим.

Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №279064 23 березня 2025 року о 00 годин 07 хвилин водій ОСОБА_1 по вул. Василя Стуса, 49 у м. Кременчук Полтавської обл. у порушення вимог п.2.5 ПДР України керувала транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», н.з. НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, поведінки, що не відповідала обстановці, порушення координації рухів, та відмовилась від проходження огляду на стан названого сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки із застосуванням газоаналізатора «Drager Alcotest» та в лікаря-нарколога (а.с.1).

Наведені вище обставини підтверджуються даними відеозаписів, записаних на технічному носієві інформації, з яких установлено те, що 23 березня 2025 року о 00 годин 07 хвилин ОСОБА_1 по вул. Василя Стуса, 49 у місті Кременчук керувала транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», н.з. НОМЕР_1 , і була зупинена поліцією. На місці події ОСОБА_1 на запитання поліцейського підтвердила вживання нею алкоголю (2 пляшок пива). Поліцією було встановлено наявність підстав уважати, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння, повідомлено їй про наявні в неї ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота та поведінки, що не відповідала обстановці. Однак ОСОБА_1 на вимоги поліції відразу словесно категорично й неодноразово відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку: як на місці зупинки з використанням спеціального технічного засобу (газоаналізатора «Драгер»), який здійснюється поліцейським, так і в медичному закладі. Свою відмову від огляду ОСОБА_1 мотивувала, зокрема, його недоцільністю, посилаючись на те, що лікар підтвердить її перебування в стані алкогольного сп`яніння, чітко розуміла й усвідомлювала вимоги поліції щодо проходження огляду на стан названого сп`яніння та у відповідь на них неодноразово висловлювала категоричну позицію про відмову від огляду. При цьому, поліцейським було роз`яснено ОСОБА_1 : що вказані вище дії (відмова особи, як керувала транспортним засобом, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законодавством порядку) є порушенням вимог п.2.5 ПДР України, за їх вчинення передбачено адміністративну відповідальність та складання щодо неї протоколу за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП; її права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст..63 Конституції України, ст.268 КУпАП, у тому числі право на юридичну допомогу (а.с.8).

При цьому, ОСОБА_1 , яка згідно з даними Відділення адміністративної практики БПП у м. Кременчук УПП у Полтавській області ДПП отримувала посвідчення водія від 2011 року (а.с.7), безумовно розуміла наявність у неї передбаченого законодавстом обов`язку пройти на вимогу поліцейського в установленому порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння і наслідки відмови від проходження згаданого огляду, а саме те, що особи, які вчиняють вказане порушення, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Отже, наведені вище докази безперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та об`єктивних обставин не довіряти їм немає. Підстав для висновку про недопустимість, недостовірність чи неналежність цих доказів не встановлено.

Окрім того, судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт не заперечувала те, що ОСОБА_1 керувала автомобілем за встановлених місцевим судом місця, дати й часу, була зупинена поліцією та відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки й у медичному закладі.

Пунктом 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, визначено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Саме ці дискреційні повноваження поліцейського дають йому право самостійно визначати наявність чи відсутність підстав для проведення огляду водія на стан сп`яніння.

Як убачається з матеріалів провадження, поліцією було встановлено наявність підстав уважати, що ОСОБА_1 перебуває в стані алкогольного сп`яніння з ознаками такого стану. На місці події поліцією повідомлено ОСОБА_1 про виявлення в неї ознак алкогольного сп`яніння у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, поведінки, що не відповідала обстановці, в контексті наявності підстав для проведення її огляду на стан названого сп`яніння. Наявність у ОСОБА_1 , зокрема, наведених вище ознак алкогольного сп`яніння зафіксовано й у протоколі про адміністративне правопорушення та направленні на медичний огляд (а.с.1, 3). Окрім того, згідно з даними відеофіксації на зупинки сама ОСОБА_1 підтвердила вживання нею алкоголю (2 пляшок пива), свою відмову від огляду мотивувала, зокрема, його недоцільністю, посилаючись на те, що за результатами огляду буде підтверджено її перебування в стані алкогольного сп`яніння. (а.с.8).

Таким чином, із урахуванням викладених вище обставин і вимог закону, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень у ході висування поліцією ОСОБА_1 вимог щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння чи безпідставності таких вимог.

У силу приписів ч.1 ст.130, ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР України проходження водієм огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу поліцейського, який установив наявність підстав для висновку про перебування водія в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до встановленого законодавством порядку є безумовним обов`язком водія.

Водночас слід зазначити, що направлення водія на огляд для визначення стану сп`яніння має виключно організаційно-забезпечувальну функцію та, оскільки ОСОБА_1 відразу категорично відмовився від огляду на стан алкогольного сп`ягніння, в тому числі в медичному закладі, то аргументи апелянта, які стосуються цього направлення, не впливають на правильність і законність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП. З цих же мотивів позбавлені підстав доводи представника про відсутність у матеріалах справи акту огляду за результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки такий огляд не проводився у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від нього.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що поліцейські вказали ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння вже під час складання протоколу є неспроможними, оскільки спростовуються даними відеофіксації, відповідно до якої повідомлення поліцією ОСОБА_1 про виявлені в неї ознаки алкогольного сп`яніння передували висуванню їй поліцейськими неодноразових вимог щодо проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та відповідно мало місце до складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Що стосується посилань апелянта на висновок КНМП «Кременчуцька міська лікарня планового лікування» від 23 березня 2025 року й відповідь на адвокатський запит лікаря ОСОБА_2 щодо обставин огляду, на підставі якого надано цей висновок, від 23 травня 2025 року, в яких зазначено про те, що в ОСОБА_1 не виявлено ознак сп`яніння (а.с.41-43), то суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Зі змісту вказаного вище висновку та відеофіксації вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до медичного закладу для проходження зазначеного вище огляду в медичному закладі після складання щодо неї протоколу про адміністративне правопорушення самостійно в порядку самозвернення, за відсутності поліцейських, які її зупинили, були присутні на місці події та здійснювали оформлення щодо неї матеріалів провадження.

Адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, що полягає у відмові особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, є закінченим з моменту відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку (поліцейським з використанням спеціального технічного засобу та в закладі охорони здоров`я).

Далі за змістом п.6 розділу Розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, в разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року передбачено, що, якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Таким чином, із моменту неодноразової відмови водія ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння (як із використанням поліцейським спеціального технічного засобу, так і в закладі охорони здоров`я) нею було вчинено закінчене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, після чого поліцейський із дотриманням нормативних положень обґрунтовано зафіксував фактичні обставини цього правопорушення в протоколі. Тому проходження ОСОБА_1 самостійно огляду в закладі охорони здоров`я вже після закінчення вчиненого нею адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і, більше того, після його фіксації у відповідному процесуальному документі суб`єктом владних повноважень, не спростовує наявність у діях ОСОБА_1 події та складу вказаного вище адміністративного правопорушення.

В аспекті викладеного вище апеляційний суд також зауважує, що місцевим судом у межах протоколу про адміністративне правопорушення притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а за відмову від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння особою, яка керує транспортним засобом, що є порушенням вимог п.2.5 ПДР України та утворює самостійну альтернативну форму об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

При цьому, названий вище огляд у медичному закладі не відповідає порядку такого огляду, визначеного в ст.266 КУпАП, положеннях Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція), оскільки здійснений без направлення і доставлення ОСОБА_1 для огляду поліцейським (проведено огляд у порядку самозвернення ОСОБА_1 ), а також огляд у медичному закладі й складення висновку за результатами огляду проведено без залучення поліцейського, присутність якого при огляді є обов`язковою.

Отже, наявність у матеріалах провадження зазначеного вище медичного висновку, відповіді лікаря ОСОБА_2 на адвокатський запит і його показання в місцевому суді щодо цього огляду не впливають на необхідність і правильність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в даній справі за ч.1 ст.130 КУпАП.

Зміст відеофіксації підтверджує те, що ОСОБА_1 на вимоги поліції відразу словесно категорично й неодноразово відмовилась від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку. Вона чітко розуміла й усвідомлювала вимоги поліції щодо проходження огляду на стан названого сп`яніння та у відповідь на них неодноразово висловлювала категоричну позицію про відмову від огляду, усвідомлюючи наслідки такої відмови як у силу їх роз`яснення їх поліцейським, так і у зв`язку з тим, що, в тому числі на момент події вона була водієм із відповідним посвідченням водія, та, відмовляючись від огляду не скаржилась на стан здоров`я, а свою відмову мотивувала, зокрема, недоцільністю медичного огляду з огляду на її перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Наведене вище вказує на безпідставність: доводів апелянта про те, що ОСОБА_1 відмовилась від огляду, оскільки розхвилювалась; відповіді лікаря на адвокатський запит у цій частині щодо її стресового стану (п.п.3-5).

Усупереч доводам апелянта, протокол про адміністративне правопорушення не містить тих невідповідностей положенням ст.256 КУпАП, які би ставили під сумнів його належність, допустимість, достовірність і правильність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності чи вказували би на обмеження її прав. Викладена в протоколі фабула містить усі необхідні елементи адміністративного правопорушення, визначені в диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому, положеннями КУпАП не передбачено обов`язку зазначення в протоколі назви закладу охорони здоров`я, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в якому відмовилась особа, яка керувала транспортним засобом.

На тверження апелянта про неповідомлення ОСОБА_1 прав, передбачених ст.ст.55, 56, 59, 63 Конституції України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.268 КУпАП при складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, про що робиться відмітка у протоколі.

Ці вимоги поліцією було виконано в повному обсязі, оскільки поліцією роз`яснено ОСОБА_1 її права, передбачені ст.63 Конституцією України та ст.268 КУпАП, у тому числі право на юридичну допомогу, що підтверджено даними відеозапису та підписом ОСОБА_1 у відповідній графі (пункт 13) протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.1, 8).

Статтею 55 Конституції України унормовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом.

Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Водночас, що стосується прав, передбачених ст.ст.55, 56 Конституції України, то ОСОБА_1 та її представником не зазначено, яким із наведених вище прав (окрім права на правову допомогу, яке було роз`яснено ОСОБА_1 ) вона бажала скористатись, але була позбавлена можливості це зробити, та, яким чином, це вплинуло на встановлення її винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, чи зміст, властивості доказів по справі, їх належність, допустимість або достовірність. Не встановлено такого впливу й судом апеляційної інстанції перевіркою матеріалів провадження.

При цьому, в будь-якому випадку право на відшкодування шкоди є похідним від учинених дій, прийнятих рішень і спрямоване на отримання відповідної компенсації, сатисфакції, але не має жодного впливу на правильність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, а про право на правничу допомогу та оскарження рішень по справі ОСОБА_1 було повідомлено при роз`ясненні їй поліцейським прав, передбачених ст.268 КУпАП.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що можливість реалізації прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, ОСОБА_1 було надано під час провадження в судах першої та апеляційної інстанції, якими вона й скористалась у повному обсязі в спосіб, який уважала за необхідне. У ході провадження в місцевому суді та апеляційного провадження ОСОБА_1 та її представник, зокрема, мали можливість навести аргументи щодо помилковості оскаржуваної постанови. Разом з тим, наведені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження.

Тому зазначені вище посилання апелянта є необгрунтованими та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Усупереч доводам апеляційної скарги, перевіркою матеріалів провадження не встановлено факту прийняття місцевим судом оскаржуваної постанови з порушенням права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Не наведено конкретних доводів, у чому, на думку представника, полягало це порушення і в апеляційній скарзі. При цьому, під час провадження в суді першої інстанції ОСОБА_1 була представлена професійним адвокатом Кожарін С.В.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної постанови й закриття провадження щодо ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 є водієм із водійським посвідченням серії НОМЕР_2 , що підтверджується даними: довідки Відділення адміністративної практики БПП у м. Кременчук УПП у Полтавській області ДПП, протоколу про адміністративне правопорушення, підтвердженого підписом ОСОБА_1 у відповідній графі, про вилучення в неї зазначеного водійського посвідчення з видачею їй тимчасового дозволу на право керування транспортним засобом, і не оспорюється в апеляційній скарзі (а.с.1, 7).

Тому суд першої інстанції з урахуванням положень ст.23, 33 КУпАП правильно наклав на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, яка є безальтернативною.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Рудницької А.В., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову Крюківського районного суду м. Кременчук від 12 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського

апеляційного суду О.М. Корсун