Провадження № 33/801/20/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2026 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Войтка Ю. Б.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року в справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП,

встановив:

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а також стягнуто з нього судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп. на користь держави.

Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, 12.09.2025 о 23:58 год. по вул. Князів Коріатовичів, 1 в м. Вінниця водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Land Rover Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу водій відмовився, що зафіксовано на нагрудну бодікамеру поліцейського, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погодившись з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає постанову незаконною та такою, що не відповідає обставинам правопорушення, тому просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутності події і складу правопорушення.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам та доказам у справі. Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про перебування водія у стані алкогольного сп`яніння, незважаючи на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б це підтверджували.

Зокрема, у протоколі про адміністративне правопорушення, акті огляду на стан алкогольного сп`яніння та рапорті працівника поліції зазначені такі ознаки алкогольного сп`яніння, як запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів, тремтіння пальців рук. Проте вказані відомості є безпідставними та спростовуються відеозаписом, долученим до матеріалів справи, з якого вбачається, що скаржник поводився спокійно, був адекватним, що не відповідає описаним у документах ознакам сп`яніння.

Крім того, в порушення пункту 5 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, Акт огляду за результатами такого огляду повинен складатися у двох примірниках, один з яких обов`язково вручається водієві, а інший долучається до протоколу. Однак працівниками поліції вказаний Акт було складено лише в одному примірнику та водію не вручено, що підтверджується відеозаписом з місця події.

Також судом не було враховано, що водій не погоджувався з підозрами працівників поліції щодо наявності в нього ознак алкогольного сп`яніння. Водночас працівниками поліції йому не було запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я. Відповідно до вимог чинного законодавства, у такій ситуації працівник поліції зобов`язаний запропонувати водію пройти медичний огляд у лікаря-нарколога та забезпечити його доставку до найближчого медичного закладу з метою встановлення стану сп`яніння. Лише у разі відмови водія від проходження такого огляду може складатися протокол про адміністративне правопорушення. Однак зазначена процедура дотримана не була.

Вказує, що з відеозапису не вбачається факту роз`яснення водієві його прав та обов`язків у зв`язку зі складанням протоколу, а також вручення йому протоколу, акту огляду чи направлення на огляд. Про існування відповідних документів скаржник дізнався лише під час розгляду справи в суді, що є істотним порушенням його процесуальних прав.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить подана ним 06.01.2026 заява про відкладення розгляду справи, призначеної на 06.01.2026, у зв`язку із завершенням лікування. Таким чином, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, була обізнана про розгляд справи щодо неї в суді апеляційної інстанції.

Крім того, за клопотанням ОСОБА_1 розгляд справи вже відкладався: 22.12.2025 у зв`язку з його хворобою, а також 29.12.2025 для надання додаткового часу з метою залучення захисника, однак станом на день судового розгляду адвокат ним так і не був залучений, суду надана фотокопія Довідки № 4301, яка не адресована суду, а також враховуючи, що апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду приходжу до висновку, що підстави для відкладення справи відсутні.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03) від 03.04.2008 року та «Олександр Шевченко проти України» (Заява № 8371/02) від 26.04.2007 року.

Згідно сталої правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 03.05.2022 року у справі № 520/5386/15-ц, від 24.10.2024 року у справі № 752/8103/13-ц, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За вказаних обставин та відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, що не передбачає обов`язкової участі особи при розгляді справ за ч. 1 ст. 130 КУпАП, ураховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, а тому суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст.268 КУпАП.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

За змістом ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності, а положеннями ст. 245 цього ж Кодексу визначено, що завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

З аналізу ст. ст. 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КпАП України).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 23 ЗУ Про національну поліцію, поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Судом встановлено, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 626053 від 13.09.2025 вбачається, що 12.09.2025 о 23:58 год. по вул. Князів Коріатовичів, 1 в м. Вінниця водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Land Rover Range Rover Sport», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу водій відмовився, що зафіксовано на нагрудну бодікамеру поліцейського, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є правильними і узгоджуються з дослідженими судом доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння та дослідженим відеозаписом події.

Докази в сукупності узгоджуються між собою, відображають реальний перебіг події, підтверджують факт відмови правопорушника від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції, діючи згідно зі ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, і дійшов вірного висновку порушення ним п. 2.5 Правил дорожнього руху, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до п. 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі за змістом - Інструкція) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п. 7 даної Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП (далі заклад охорони здоров`я).

За таких обставин, оскільки за змістом ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні.

Згідно з вимогами п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння. Не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння щодо її бажання проходити огляд на стан сп`янінням у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не тільки погодитись на проходження огляду на стан сп`яніння, а і своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення такого огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції був досліджений відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Як убачається з відеозапису, працівник поліції, виявивши у водія ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, законно висунув вимогу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Замість виконання законної вимоги поліцейського водій розпочав рух транспортного засобу та залишив місце зупинки, чим фактично ухилився від проходження огляду.

Так, відповідно до частини першої статті 130 КУпАП, адміністративна відповідальність настає не лише за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а й за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду на стан сп`яніння, проведеного відповідно до встановленого законом порядку. Судова практика виходить з того, що відмова від проходження огляду може виражатися не лише у прямій усній заяві, а й у поведінці водія, яка свідчить про небажання або ухилення від виконання законної вимоги працівника поліції. Залишення місця зупинки транспортного засобу після висунення вимоги пройти огляд розцінюється як фактична відмова від проходження такого огляду, оскільки унеможливлює його проведення.

Крім того, відповідно до пунктів Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, водій зобов`язаний виконати законну вимогу поліцейського щодо проходження огляду. Невиконання цієї вимоги, у тому числі шляхом залишення місця зупинки, є порушенням установленого порядку та утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Таким чином, дії водія ОСОБА_1 , які полягали у залишенні місця зупинки після пред`явлення законної вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, обґрунтовано були кваліфіковані працівниками поліції як відмова від проходження огляду, що у розумінні статті 130 КУпАП тягне за собою адміністративну відповідальність.

Апеляційний суд звертає увагу, що скаржник в апеляційній скарзі не заперечує факт відмови від огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Водій ОСОБА_1 погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна, проте вимоги вказаного пункту ним дотримано не було.

Доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування водія у стані алкогольного сп`яніння, не приймаються до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції, до ознак алкогольного сп`яніння належать, зокрема: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, а також поведінка, що не відповідає обстановці.

За змістом Інструкції та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, ключовою підставою для вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння є наявність у водія ознак алкогольного сп`яніння, встановлення яких віднесено до повноважень поліцейського. Саме поліцейський, виявивши відповідні ознаки, повідомляє про це водія та після цього висуває вимогу пройти огляд на стан сп`яніння.

З наведених норм убачається, що вимога водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння є правомірною у разі встановлення поліцейським ознак такого стану, визначених Інструкцією, що й мало місце у даному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, факт наявності у водія ознак алкогольного сп`яніння зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення, а також у рапорті працівника поліції, які складені уповноваженими службовими особами в межах їхніх повноважень.

Зокрема, у зазначених документах містяться відомості про такі ознаки алкогольного сп`яніння водія, як запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів та тремтіння пальців рук. Вказані ознаки відповідно до вимог чинного законодавства та усталеної судової практики є достатньою підставою для висновку про можливе перебування особи у стані алкогольного сп`яніння та для висунення законної вимоги про проходження огляду на стан сп`яніння.

Посилання скаржника про те, що він поводився спокійно та був адекватним, суд оцінює критично, оскільки такі обставини не виключають наявності стану алкогольного сп`яніння та не спростовують зафіксованих працівниками поліції зовнішніх ознак такого стану. Спокійна поведінка водія не є беззаперечним доказом відсутності алкогольного сп`яніння, оскільки останнє може проявлятися у різних формах і не завжди супроводжується агресивною чи неадекватною поведінкою.

Таким чином, сукупність наявних у справі доказів дає суду підстави дійти висновку, що доводи скаржника зводяться до власного суб`єктивного бачення обставин події та спрямовані на уникнення відповідальності, тоді як матеріали справи в достатній мірі підтверджують наявність у водія ознак алкогольного сп`яніння.

Не спростовують правильних висновків суду доводи скаржника про те, що йому не було вручено Акт огляду на стан алкогольного сп`яніння. Відсутність у скаржника примірника зазначеного Акта сама по собі не свідчить про недотримання працівниками поліції встановленого порядку проведення огляду та не є безумовною підставою для визнання зібраних у справі доказів недопустимими.

Акт огляду на стан алкогольного сп`яніння складається за результатами проведення відповідного огляду. Водночас, як убачається з матеріалів справи, такий огляд фактично не був проведений з причин, що залежали від поведінки самого водія, який не виконав законну вимогу працівників поліції щодо проходження огляду.

Зокрема, після пред`явлення водієві вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку, останній розпочав рух транспортного засобу та залишив місце зупинки, чим унеможливив проведення огляду. За таких обставин відсутність результатів безпосереднього огляду не може свідчити про порушення з боку працівників поліції, оскільки неможливість його проведення була зумовлена саме небажанням водія виконати законну вимогу.

Крім того, скаржником не наведено та матеріалами справи не підтверджено, яким чином невручення йому Акта огляду вплинуло на можливість реалізації його процесуальних прав або призвело до неправильного вирішення справи судом першої інстанції. Таким чином, зазначені доводи мають формальний характер та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Не спростовують правильних висновків суду доводи скаржника про те, що працівниками поліції йому не було запропоновано пройти огляд у закладі охорони здоров`я. Відповідно до встановленого законом порядку, проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння передбачає два можливих етапи: первинний огляд на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціальних технічних засобів та, у разі незгоди або відмови водія від такого огляду на місці, направлення його до медичного закладу для проведення відповідного огляду лікарем-наркологом.

Як убачається з матеріалів справи та відеозапису з місця події, водій відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та залишив місце події, унеможлививши проведення будь-якого подальшого огляду. У зв`язку з таким небажанням водія виконати законну вимогу працівників поліції фактичне направлення його до медичного закладу для огляду стало неможливим.

Таким чином, відсутність пропозиції пройти медичний огляд у лікарні з боку працівників поліції була зумовлена виключно поведінкою водія, а не порушенням порядку проведення огляду.

З цього випливає, що зазначені доводи скаржника не можуть спростовувати правильність висновків суду щодо законності та обґрунтованості складених працівниками поліції протоколу та інших матеріалів справи.

Також, апеляційний суд також вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд розглядаючи справу не вжив належних заходів спрямованих на встановлення всіх обставин справи та підійшов до розгляду справи в спрощеному порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції відповідно до ст. 245 КУпАП у повній мірі дослідив та проаналізував наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази і надав їм належну правову оцінку. Відтак дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і, враховуючи особу правопорушника, характер вчиненого правопорушення та ступінь його суспільної небезпеки, що дане правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті, що відповідає характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративного стягнення. Разом з тим, відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає саме після встановлення факту відмови особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Інші доводи, на які посилається скаржник, зводяться до незгоди з постановленим судовим рішенням, не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення питання. Докази, які б спростовували вину скаржника не надано.

З урахуванням наведеного, посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі за відсутності в діях скаржника складу правопорушення, суд вважає безпідставними та не знаходить підстав для їх задоволення.

За таких обставин постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко