справа № 754/9666/25
головуючий у суді І інстанції Банах О.Л.
провадження № 33/824/4640/2025
головуючий суддя Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Мостової Г.І., за участю секретаря Лазоренко Л.Ю., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ксенії Михайлівни на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року

у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

в с т а н о в и в :

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 130 КУпАП, наклавши адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

При розгляді адміністративної справи судом встановлено, що 23 травня 2025 року о 01 годині 38 хвилин у м. Києві по пр. Броварському, 105, ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Lexus LX570», державний номерний знак НОМЕР_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у закладі охорони здоров`я у лікаря нарколога та підтверджується висновком 002229, чим порушив вимоги пункту 2.9А Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність, передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко К.М. подала апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати постанову Деснянського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року та закрити провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із вчиненням дії особою в крайній необхідності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 є лікарем-нейрохірургом відділення нейрохірургії КНП «КМКЛІПМД» з 01 серпня 2023 року, де працює і по теперішній час.

У період активних бойових дій на території України КНП «КМКЛІПМД» приймає евакуаційні потяги та надає екстрену допомогу пораненим учасникам бойових дій, які беруть участь в захисті нашої держави.

З 22 травня 2025 року на 23 травня 2025 року ОСОБА_1 не перебував на добовому чергуванні та проводив час вдома. Приблизно о 23 год. 45 хв. 22 травня 2025 року ОСОБА_1 було терміново викликано до відділення нейрохірургії КНП «КМКЛІПМД» для підсилення чергової бригади у зв`язку з прибуттям евакуаційного потягу та надходження великої кількості поранених військових до приймального відділення.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 миттєво почав збиратися та на власному автомобілі, оскільки це було у комендантську годину та іншим чином дістатись до с. Залісся Броварського району до місця роботи, яке знаходиться у м. Києві, не виявилось можливим.

ОСОБА_1 почував себе добре, когнітивних та реакційних відхилень не відмічалось, про що говорить відео наявне у матеріалах справи, де ОСОБА_1 надає пояснення у справі, виконує всі вимоги працівників поліції, має адекватну поведінку та стан.

Свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, ОСОБА_1 визнає повністю, жалкує про скоєне та критично оцінює свою поведінку. Також ОСОБА_1 вказує, що діяв в умовах крайньої необхідності, адже, поспішав за терміновим викликом до місця роботи, при цьому використовуючи власний автомобіль оскільки іншої можливості дістатись місця роботи не було, а його відсутність становила реальну загрозу життю та здоров`ю евакуйованих військових. Він розумів, що у цьому випадку, дороги були пустими, у зв`язку з настанням комендантської години, а тому ризик настання негативних наслідків був мінімальний, а його не з`явлення до клініки для підсилення чергової бригади могло мати значно більші негативні наслідки, оскільки не прибуття лікаря-нейрохірурга до поранених військових, які були евакуйовані з зони бойових дій, безпосередньо загрожувало їх життю та здоров`ю.

Вказує, що ОСОБА_1 вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвернув настання більшої шкоди, яка реально загрожувала державному і громадському порядку, а також життю і здоров`ю поранених військових, які були доставлені евакуаційним потягом до КНП «КМКЛШМД» для надання термінової медичної допомоги, аніж суспільна небезпека від порушення ПДР України, яка не потягла за собою будь-яких негативних соціально-правових наслідків, що є умовою для застосування статті 18 КУпАП.

Зазначає, що ОСОБА_1 довів наявність усіх трьох складових крайньої необхідності: 1) реальна загроза життю поранених військовослужбовців, якими в силу свого вузького напрямку лікарської діяльності (нейрохірургія) міг допомогти тільки він, 2) враховуючи комендантську годину, неможливість викликати водія та альтернативний транспортний засіб, ОСОБА_1 був вимушений скористатись власним транспортним засобом; 3) його дії не потягнули серйозних суспільних наслідків, а надана медична допомога пораненим військовослужбовцям, значно переважає.

Судом першої інстанції не наведено альтернативних способів, якими ОСОБА_1 міг би скористатись, щоб дістатись до місця роботи зі свого місця проживання чи яким іншим способом він міг би надати медичну допомогу пораненим

Вказує, що висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 , був складений з порушенням вимог даної інструкції, а саме за відсутності працівника поліції та безпосередньо ОСОБА_1 , він є недійсним, і цей доказ не може вважатись належним та допустимим.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко К.М. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали за апеляційною скаргою, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з вимогами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у статті 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Водночас, положеннями статті 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пунктом 2.9а ПДР визначено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

На підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, до протоколу додано:

висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 26 травня 2025 року складеного о 02:00 годині 23 травня 2025 року відповідно до якого ОСОБА_1 перебуває у стан алкогольного сп`яніння 2,99 %;

рапорту інспектора взводу 2 роти 2 батальйону 3 полку 2 (з ОЛБ) УПП у м. Києві ДПП старшого лейтенанта поліції Шипірінського В. від 23 травня 2025 року;

відеоматеріал з нагрудної камери працівника поліції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до статті 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода (стаття 18 КУпАП).

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода.

Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу.

Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В апеляційній скарзі скаржником зазначено, що керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння було зумовлено крайньою необхідністю, а саме, необхідністю прибути за терміновим викликом до місця роботи - лікарні для надання медичної допомоги військовим, а його дії не потягнули серйозних суспільних наслідків.

Однак з відповідно до наявного в матеріалах справи листа УПП у м. Києві Департаменту патрульної поліції від 11 липня 2025 року відносно ОСОБА_1 працівниками управління патрульної поліції в місті Києві Департаменту патрульної поліції 02 червня 2025 року за невиконання вимог пункту 2.9.а. ПДР України складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №349438, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 130 КУпАП, щодо події, що мала місце 23 травня 2025 року, а також 23 травня 2025 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 338989, відповідальність за яке передбачено статтею 124 КУпАП (а.с. 41).

Також у матеріалах справи наявна спільна розписка ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 13 червня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 компенсації за відшкодування нанесеної шкоди автомобілю марки «ТАТА», д.н.з. НОМЕР_2 , автомобілем марки «Lexus», НОМЕР_1 , у результаті ДТП, яка сталася 23 травня 2025 року о 00:30, за адресою м. Київ, проспект Броварський, 105 (а.с. 48).

Таким чином доводи апеляційної скарги про те, що дії ОСОБА_1 щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння не потягнули серйозних суспільних наслідків повністю спростовуються указаними доказами, наявними у матеріалах справи, якими підтверджується, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння потрапив у ДТП та у зв`язку з цим відшкодовував іншому учаснику завдану ним шкоду.

Також апеляційний суд враховує, що керування транспортним засобом в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким правопорушенням у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

За встановлених обставин дії ОСОБА_1 не можна вважати вчиненими в умовах крайньої необхідності.

Також ОСОБА_1 не обґрунтовано, яку саме медичну допомогу він був здатний надавати пораненим військовим, за наявності у нього встановленого у порядку встановленому законом алкогольного сп`яніння 2,99 %.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 складений за відсутності працівника поліції та безпосередньо ОСОБА_1 , що є порушенням вимог Інструкції, є необґрунтованими та такими, що самі по собі не спростовують результат такого огляду, яким встановлено перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння 2,99 %.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, і, враховуючи характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки - це правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті, оскаржувана постанова відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтею 294 КУпАП, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ксенії Михайлівни залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 19 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Г.І. Мостова