Головуючий у суді першої інстанції: Вознюк С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №359/13543/24

провадження № 33/824/2140/2025

3 жовтня 2025 року суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Шкоріна О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовий квиток серія НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_3 , за ч.3 ст.172-11 КУпАП,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Відповідно до постанови судді, cолдат ОСОБА_1 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вимогам Статутів Збройних Сил України, став на шлях вчинення адміністративного правопорушення, яке виразилось у тому, що з 08 год. 30 хв., 07.12.2024 року до 08 год. 30 хв. 09.12.2024 року, знаходився в самовільному залишенні, без поважних причин в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2 , тобто був відсутній протягом 48 год. 00 хв., без поважних причин, чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.

Не погоджуючись з судовим рішенням першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції необ`єктивно та упереджено розглянуто дану справу, не надано оцінки відсутності належних доказів на підтвердження наявності в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, а також проігноровано доводи ОСОБА_1 про те, що вчинення ним інкримінованого адміністративного правопорушення було зумовлене крайньою необхідністю, а саме його хворобою та несправність мобільного телефону, через що не мав можливості повідомити командування про стан здоров'я.

Крім того, вказує, що телефонний номер, зазначений у протоколі, більше року ним не використовувався. В матеріалах справи відсутній акт службового розслідування та докази пошуку апелянта під час його відсутності. Протокол та матеріали ґрунтуються на рапортах і поясненнях осіб, яким він підпорядковується та які є й свідками, що за його словами, зменшує довіру до цих доказів.

Крім того, апелянт просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції та посилається на те, що справа розглянута у його відсутність, про постанову дізнався 10.02.2025 у додатку «Дія», 12.02.2025 ознайомився з матеріалами справи, а подав апеляційну скаргу 17.02.2025.

З метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, права на апеляційне оскарження, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, з огляду на викладені обставини суд апеляційної інстанції вважає за необхідне клопотання задовольнити, поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2025, як такий, що пропущений з поважних причин.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, судове повідомлення про день, час і місце засідання суду отримала дружина ОСОБА_2 , що підтверджується телефонограмою.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч.3 ст.172-11 КУпАП.

Об`єктивна сторона може мати наступні прояви: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби тривалістю до трьох діб; нез`явлення військовослужбовця строкової служби вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб; самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби) а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин у разі призначення або переведення тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини.

Місцем служби військовослужбовця, як правило, є військова частина, в якій він проходить службу, і тому поняття військової частини і місця служби звичайно збігаються. Якщо вони не збігаються, то під місцем служби слід розуміти всяке інше місце, де військовослужбовець повинен протягом деякого часу виконувати військові обов`язки або перебувати відповідно до наказу або дозволу командира (начальника). Військова частина типова організаційна одиниця, що утримається на окремому штаті і призначається для виконання визначених завдань самостійно або у складі організаційної структури вищого рівня. Під військовими частинами розуміють органи військового управління, з`єднання, військові частини, військові кораблі(екіпажі), військові навчальні заклади та установи».

Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місця служби, а кінцевим - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Суб`єктивна сторона завжди характеризується прямим умислом з метою тимчасового ухилення від служби.

Самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.

Зважаючи на приписи ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настав з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відновний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває згідно з численними Указами «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Пунктом 2 Указу Президента № 64/2022 постановлено військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст.24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Приймаючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що своїми діями, які виразились в тому, що ОСОБА_1 , будучи солдатом військової служби за мобілізацією, знаходився в самовільному залишенні, без поважних причин, в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що в АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду під час дії воєнного стану

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у нього погіршився стан здоров`я (підвищення температури) та відсутність можливостей повідомити про це командування через технічну несправність телефону як на поважні причини його відсутності, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваної постанови, зважаючи на наступне

Поважність причин є предметом доказування апелянтом: для того, щоб відсутність була визнана поважною, необхідні обставини, що свідчать про неможливість прибуття чи повідомлення командування й документальне (або іншим достатнім способом) підтвердження таких обставин. У наданих апелянтом матеріалах відсутні незалежні (медичні, адміністративні або інші) докази погіршення стану здоров`я саме в період 07-09 грудня 2024 року; відсутні довідки лікувальних установ, записи про звернення по медичну допомогу, а також будь-які нотатки чи звернення до командування під час або після зазначеного періоду із поясненням причин відсутності. Посилання на технічну несправність телефону та на те, що зазначений у протоколі номер «не використовувався близько року», не підкріплене жодними об`єктивними доказами і тому є голослівним.

Апелянт справедливо відзначає, що в матеріалах справи відсутні акт службового розслідування за фактом самовільного залишення та, на його думку, - відомості про здійснення пошукових заходів. Однак відсутність саме такого службового документа не означає автоматичної недопустимості або недійсності інших зібраних доказів. Для визнання факту самовільного залишення належними можуть бути інші процесуально-правові документи - рапорти, письмові пояснення посадових осіб чергової служби, факти фіксації часу відсутності у внутрішніх обліках частини, які в сукупності підтверджують факт тривалої відсутності без поважних причин. Суд першої інстанції, вивчивши такі матеріали, дійшов висновку про наявність факту відсутності ОСОБА_1 протягом 48 годин за місцем служби.

Сам факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_1 місця служби, підтверджується протоколом серії А4438 № 207 від 9 грудня 2024 року, відповідно до якого з 08 год. 30 хв., 07.12.2024 року до 08 год. 30 хв. 09.12.2024 року, знаходився в самовільному залишенні, без поважних причин в пункті постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , по АДРЕСА_2 , тобто був відсутній протягом 48 год. 00 хв., без поважних причин.

До того ж в самому протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 в свої поясненнях зазначив, що визнає свою провину.

На переконання апеляційного суду, зібрані у справі докази є належними та допустимими, відповідають фактичним обставинам справи, встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції, і повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Суд першої інстанції, як вбачається з матеріалів справи та мотивувальної частини постанови, дав правову оцінку наявним доказам, зважив доводи апелянта та обґрунтував свій висновок про наявність у діях апелянта складу адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 172 КУпАП. Зроблені судом першої інстанції висновки є логічними, обґрунтованими матеріалами справи та відповідними нормами права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку за принципом «поза розумним сумнівом» про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-11 КУпАП.

Переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які б спростовували висновки судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.172-11 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не встановлено, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 січня 2025 року щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: О.І. Шкоріна