Справа № 346/4983/25
Провадження № 33/4808/836/25
Категорія ст.185 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О.П.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі восьми неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 136 (сто тридцять шість) гривень, стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 гривень,-

в с т а н о в и в:

Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2025 року о 12 год. 50 хв., в м. Коломия по вул. Родини Крушельницьких, Івано-Франківської області, тобто в місці розташування КНІ «Коломийська центральна районна лікарня» Коломийської міської ради Івано-Франківської області ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі працівника Коломийського РВІ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_2 при виконанні ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною громадського порядку.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.08.2025 року у справі №346/4983/25 скасувати, провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП щодо нього закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, з оскаржуваною постановою не погоджується, оскільки суд не встановив всі обставини справи та дійшов необґрунтованих висновків, крім того його доводи не були проаналізовані судом та їм не надано жодної оцінки.

В долучених до протоколу про адміністративне правопорушення матеріалах відсутні докази вчинення ним дій, які кваліфіковано працівниками поліції за ст. 185 КУпАП. Крім того, інкриміновані йому дії не охоплюються складом адміністративного правопорушення, яке вказане, адже в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано, які саме неодноразові розпорядження (вимоги) працівників поліції він не виконував.

З долучених до протоколу про адміністративне правопорушення документів вбачається, що під час спілкування з працівниками поліції його стан здоров`я погіршився, у зв`язку з чим його було доставлено до КНП «Коломийська ЦРЛ». Крім того, відеозапис з боді-камери працівників поліції до протоколу не долучено.

Вказує, що імовірний факт порушення ним законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, встановлені правила військового обліку, зокрема неприбуття у встановлені терміни по повістці, може бути кваліфіковано відповідною уповноваженою особою за ч.3 ст. 210-1 КУпАП, однак це не має відношення до диспозиції ст. 185 КУпАП.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, однак в прохальній частині апеляційної скарги зазначив, що розгляд апеляційної скарги провести без його участі.

Апеляційний суд звертає увагу, що учасники самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційному порядку оскаржується рішення, яким ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП і в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що розгляд апеляційної скарги може бути проведений без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Апеляційний суд, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, виходить з наступного.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що завданням судді при розгляді справи про адміністративне правопорушення, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, є своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Виходячи з вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що поняття «кримінальне обвинувачення», яке використовується у статті 6 Конвенції, має автономний характер і його необхідно розуміти лише виходячи з положень Конвенції.

Подібне застереження означає, що виведення у законодавстві країн-учасниць з-під юрисдикції кримінальних судів певних видів правопорушень і віднесення їх до юрисдикції інших органів, що може означати визнання національним законодавцем таких проступків адміністративними, для Європейського Суду не матиме значення.

Визначення суті правопорушення та його ідентифікація як кримінального правопорушення здійснюється Європейським Судом не тільки з врахуванням того, що таке правопорушення відноситься до кримінального права у правовій системі держави, а і з врахуванням правової природи порушення , його характеру і ступеню суворості покарання, яке може понести правопорушник (справа "Озтюрк проти Німеччини", "Кемпбелл і Фелл проти Сполученого Королівства").

При цьому, Європейський суд неодноразово вказував на те, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки , мати захисника та інші.

Санкцією ст.185 КУпАП встановлено відповідальність у виді штрафу від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від сорока до шістдесяти годин, або виправні роботи на строк від одного до двох місяців з відрахуванням двадцяти процентів заробітку, або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб.

Таким чином, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховуючи практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права, приймаючи до уваги правову природу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, характер і ступінь суворості передбачених стягнень, необхідно прийти до висновку, що особа, яка обвинувачується у вчиненні, вищевказаного правопорушення, повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення

Згідно зі ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на державний або громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і, за яку законодавством передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 185 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що законодавець не конкретизував, які саме дії, особи, яка притягується до адміністративної відповідальності свідчать про те, що непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків носить ознаки злісної непокори, у зв`язку з чим це питання повинно бути вирішено судом самостійно в межах висунутого обвинувачення, з наведенням відповідних мотивів своїх висновків.

Відповідно до п.7 Постанови ПВС України N 8 від 26.06.92р. «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків або відмова виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Таким чином, в протоколі про адміністративне правопорушення повинно бути конкретизовано, які саме законні вимоги були висунуті працівниками поліції і в чому саме полягала злісність непокори.

Зокрема, злісна непокора виражається, як правило, в пасивному ухилянні, ігноруванні, зневазі до вимог і розпоряджень поліцейського та непов`язана з фізичним впливом на потерпілого( поліцейського) і за своїм правовим змістом, характером неправомірних дій та спрямованістю умислу, істотно відрізняється від опору, відповідальність за який, передбачена ст.342 КК України.

З досліджених апеляційним судом матеріалів справи про адміністративні правопорушення вбачається, що матеріали справи містять протокол про адміністративне правопорушення (а.с. 1), протокол про адміністративне затримання (а.с. 2), рапорт працівника поліції (а.с. 3), довідка КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР (а.с. 4), довідка №2146 про доставку особи, яка порушила законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, встановлені правила військового обліку для складання протоколу про адміністративні правопорушення (а.с. 5), довідка про доставлення (супровадження) громадянина до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (а.с. 6).

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 12.09.2025 року ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 12.09.2025 року близько 12 год. 50 хв., в м. Коломия, Коломийська ЦРЛ, ОСОБА_1 не виконав неодноразове розпорядження (вимогу) працівника Коломийського РВІ ГУ НП в Івано-Франківській області ОСОБА_2 при виконанні ним службових обов?язків, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.

Вказаний протокол містить пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме ОСОБА_1 стверджує, що непокори працівникам поліції не вчиняв, був незгідний виконувати незаконні дії поліцейських.

Відповідно до протоколу про адміністративне затримання АПЗ318 №045686 від 12.09.2025 р. ОСОБА_4 був доставлений у ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До матеріалів справи також долучено рапорт працівника поліції про те, що 12.09.2025 року було здійснено зупинку ТЗ в якому перебував ОСОБА_1 . Цей громадянин відмовився надати будь-які документи, що посвідчують його особу, неодноразово не виконував законну вимогу працівників поліції. В подальшому на нього було складено адміністративний протокол серії АП318 №045686 та застосовано спецзасіб кайданки, згідно ст.. 45 ЗУ «Про національну поліцію».

Однак, вищевказаний рапорт працівника поліції не може вважатися однозначним доказом, який доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, оскільки за своїм змістом він є службовим документом, який інформує начальника Управління патрульної поліції про дії поліцейських.

Апеляційний суд неодноразово зазначав, що дані, які зазначені працівником поліції у відповідному рапорті, повинні узгоджуватись з іншими доказами по справі.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які дозволяють встановити послідовність подій та надати обґрунтовану юридичну оцінку діям особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо невиконання розпорядження або вимоги поліцейського при виконанні ним службових обов`язків.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

В рішенні у справі "Абрамян проти Росії" Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до норм КУпАП, справа розглядається в межах адміністративного обвинувачення, що міститься в протоколі про адміністративне правопорушення і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

Разом з тим, в протоколі про адміністративне правопорушення відсутні дані, які дозволяють встановити, які саме вимоги поліцейського не були виконані особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд неодноразово наголошував на тому, що розгляд справи щодо притягнення конкретної особи до адміністративної відповідальності здійснюється судом в межах висунутого обвинувачення і суд не має право перебирати на себе повноваження сторони обвинувачення та виходити за межі обвинувачення, встановлюючи обставини, які не були вказані в обвинувачення та явно погіршують становище обвинуваченого.

Вищевказана неконкретність висунутого обвинуваченого не дозволяє особі, яка звинувачується у вчиненні правопорушення організувати ефективний захист своїх інтересів та позбавляє апеляційний суд можливості встановити обставини, які свідчать про те, що ОСОБА_1 дійсно свідомо та умисно, допускаючи злісну непокору, не виконав законні вимоги працівника поліції.

Враховуючи неконкретність висунутого обвинувачення, апеляційний суд позбавлений можливості встановити, що вимоги працівника поліції дійсно мали законний характер та не виходили за межі його повноважень, не порушували права людини та відповідали національному законодавству, були обґрунтованими, узгоджувались із наявними фактичними обставинами та були спрямовані на забезпечення належного правопорядку.

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Кобець проти України» зазначено, що Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що неконкретність висунутого обвинувачення та сукупність наявних у справі доказів не дозволяють прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що діючий закон про притягнення особи до адміністративної відповідальності, містить тільки одну правову підставу для визнання особи невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, постанова судді Коломийського міськрайонного суду від 24 листопада 2025 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 185 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення підлягає до скасування, а справу необхідно закрити на підставі п.1.ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2025 року щодо ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП скасувати та провадження по справі відносно нього закрити на підставі п.1.ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв