КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/37286/25-п

номер провадження: 33/824/5611/2025

Суддя Київського апеляційного суду Верланов С.М., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Ходака Сергія Костянтиновича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Ходака Сергія Костянтиновича, поданої в інтересах ОСОБА_1 , на постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн 00 коп.

Цією ж постановою стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, адвокат Ходак С.К. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року, скасувати її та закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП,.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивоване тим, що оскаржувану постанову адвокат Ходак С.К. отримав лише 21 жовтня 2025 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги по суті адвокат Ходак С.К. посилається на те, що з наявного у справі відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 надав для огляду працівнику поліції посвідчення водія своєї держави. Працівники поліції не з`ясували належним чином чи проживає ОСОБА_1 постійно чи тимчасово в Україні, оскільки дія посвідки на його тимчасове проживання закінчилась 10 липня 2025 року, а протокол відносно нього складено 16 липня 2025 року. Також вказує, що працівники поліції не з`ясували чи потрібен ОСОБА_1 перекладач, не зазначили громадянином якої країни він є, оскільки в протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності вказано, що він є громадянином України, та не вказали чи є його країна учасником Віденської Конвенції про дорожній рух, ратифікованої Указом Президії УРСР №2614-VIII від 25 квітня 1974 року.

Захисник зазначає, що іноземне посвідчення водія, що належить особі, яка переїхала на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України відповідно до Віденської Конвенції про рух, ратифікованої Указом Президії УРСР №2614-VIII від 25 квітня 1974 року.

Таким чином вважає, що обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №393701 від 16 липня 2025 року, а саме те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz G G3 AMG, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , будучи особою, яка не має права керування даним транспортним засобом, не відповідають дійсності, оскільки він має посвідчення водія на право керування транспортними засобами своєї держави, а до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено постанови суду чи постанови державного виконавця, яка б свідчила, що він позбавлений права керування транспортним засобом, чи обмежений у праві керування транспортним засобом.

В судове засідання особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , не з`явився, про місце і час судового засідання повідомлений апеляційним судом своєчасно в установленому законом порядку. Захисник ОСОБА_1 - адвокат Ходак С.К. вважав за можливе проводити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Ходака С.К., який підтримав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доводи, що викладені в апеляційній скарзі, й просив їх задовольнити, вважаю, що задоволенню підлягає лише клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року у справі щодо ОСОБА_1 , оскільки наведені в ньому обставини дозволяють зробити висновок про те, що цей строк було пропущено з поважних причин.

Відповідно до положень ч.1 ст.268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що 29 вересня 2025 року адвокат Ходак С.К. подав до суду першої інстанції заяву, у якій просив відкласти розгляд справи, призначеної на 30 вересня 2025 року о 14 год 30 хв. на іншу дату, у зв`язку з медичним висновком про непрацездатність (а.с.32-34).

30 вересня 2025 року розгляд справи проведено суддею першої інстанції за відсутності ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Ходака С.К.

Відповідно до ч.1 ст.285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 2025 року адвокат Ходак С.К. звернувся до суду першої інстанції із заявою, у якій просив направити постанову про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КУпАП на його електронну адресу (а.с.40-41).

Копію постанови судді Печерського районного міста Києва від 30 вересня 2025 року було направлено на електронну адресу адвоката Ходака С.К. 21 жовтня 2025 року, що підтверджується відповідною довідкою суду першої інстанції про доставку електронного листа (а.с.42).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 або його захисник отримали копію постанови судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року раніше ніж 21 жовтня 2025 року.

31 жовтня 2025 року, тобто протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, адвокат Ходак С.К. подав апеляційну скаргу на постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року.

За змістом п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) п.1 ст.6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у ст.6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов`язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Згідно з приписами ст.289 КУпАП, в разі пропуску строку на оскарження постанови суду з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом, правомочним розглядати скаргу.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що наведені адвокатом Ходаком С.К. у клопотанні доводи про поважність причин пропуску строку на оскарження постанови судді є обґрунтованими, а тому пропущений строк на оскарження постанови судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року підлягає поновленню.

Щодо доводів апеляційної скарги про закриття провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, то вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що суддя першої інстанції при розгляді справи по суті вказані вимоги закону виконав.

Частиною 5 ст.126 КУпАП встановлено відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (частина 2), керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (частина 3), керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (частина 4).

У відповідності до пункту 2.1 а) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Висновок судді першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, у зв`язку з повторним протягом року вчиненням правопорушення, передбаченого ч.2 цієї статті, підтверджений сукупністю зібраних та належним чином перевірених в судовому засіданні доказів, є правильним.

Згідно зі ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.

Винуватість ОСОБА_1 у повторному протягом року порушенні пункту 2.1 а) ПДР за обставин, викладених у постанові судді першої інстанції, підтверджується наявними у справі доказами, а саме:

протоколом про адміністративне правопорушення від 16 липня 2025 року серії ЕПР1 №393701, згідно з яким 16 липня 2025 року о 21 год 00 хв. в місті Києві по бульвару Миколи Міхновського (Дружби Народів), 40-А, водій ОСОБА_1 , будучи особою, яка має тимчасове проживання на території України, керував транспортним засобом Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2.1 а) ПДР, правопорушення вчинено повторно протягом року, за що передбачена відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП (а.с.1);

копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2776233, з якої слідує, що 07 серпня 2024 року о 13 год 34 хв. у місті Львові по вул. Пасічна, 88, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Porsche Cayenne», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті більше ніж на 20 км/год, а саме, рухався зі швидкістю 93 км/год в населеному пункті в місті Львові по вул. Пасічна, 88. Швидкість руху вимірювалась лазерним приладом LTI 20/20 ТС000674, а також керував транспортним засобом, не маючи права керування (не отримував посвідчення водія), чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП (а.с.4);

відеозаписами з нагрудних камер (відеореєстраторів) поліцейських (а.с.5).

У рішеннях ЄСПЛ «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002, які з урахуванням положень ст.ст.8, 9 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, ЄСПЛ неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Апеляційний суд враховує, що вказані вище докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбачений законом спосіб. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Також протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №393701 від 16 липня 2025 року підписаний працівником поліції, який його склав, та ОСОБА_1 . Працівником поліції були роз`яснені ОСОБА_1 права, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП. Будь-яких зауважень або заперечень на цей протокол та дії працівників поліції, ОСОБА_1 у вказаному протоколі не вказав.

Крім того, факт роз`яснення ОСОБА_1 прав, передбачених ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, зафіксовано на нагрудну камеру (відеореєстратор) поліцейського (21 год 45 хв. та 21 год 49 хв. відеозапису).

Таким чином, висновок судді першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, є правильним і таким, що ґрунтується на матеріалах справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що працівники поліції не з`ясували належним чином чи проживає ОСОБА_1 постійно чи тимчасово в Україні, оскільки дія посвідки на його тимчасове проживання закінчилась 10 липня 2025 року, а протокол відносно нього складено 16 липня 2025 року та чи потрібен ОСОБА_1 перекладач, апеляційний суд виходить з такого.

З переглянутих судом апеляційної інстанції відеозаписів з нагрудних камер (відеореєстраторів) поліцейських вбачається, що працівниками поліції було зупинено транспортний засіб Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_1 (20 год 44 хв. відеозапису). Працівник поліції представився та повідомив ОСОБА_1 , що його було зупинено у зв`язку з тим, що він рухався у смузі громадського транспорту та перестроївся у забороненому місці, а саме пересік суцільну полосу. ОСОБА_1 надав працівникам поліції, зокрема посвідку на проживання в Україні. Також ОСОБА_1 показав працівникові поліції застосунок Дія та повідомив, що в нього уже є готова посвідка на проживання, але її потрібно забрати у місті Львові (20 год 48 хв. відеозапису). Працівник поліції роз`яснив ОСОБА_1 про те, що він, проживаючи на території України, мав отримати посвідчення водія протягом трьох місяців (20 год 56 хв. відеозапису). Також ОСОБА_1 повідомив працівнику поліції адресу свого проживання у місті Києві (21 год 05 хв. відеозапису).

У подальшому працівник поліції оголосив ОСОБА_1 зміст постанови за ч.3 ст.122 КУпАП та роз`яснив права встановлені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП. При цьому ОСОБА_1 попросив повільніше, оскільки він все розуміє, але якщо повільніше (21 год 45 хв. відеозапису), у зв`язку з чим працівник поліції повторив все вищевказане повільніше. ОСОБА_1 розпитував у працівника поліції як та та якому розмірі сплатити штраф, на що отримав відповідні відповіді. Потім працівник поліції оголосив зміст протоколу про адміністративне правопорушення за ч.5 ст.126 КУпАП (21 год 49 хв. відеозапису). Також працівник поліції знову роз`яснив ОСОБА_1 права встановлені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП. На запитання працівника поліції чи зрозуміло йому права, він відповів «так» (21 год 50 хв. відеозапису).

Таким чином з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час проживає на території України, і дійсно мав при собі прострочену посвідку на проживання, проте повідомив працівників поліції про те, що його нова посвідка уже готова, і що її лише потрібно забрати у місті Львові.

При цьому, як слідує з відеозапису ОСОБА_1 розумів усе, що йому повідомляли працівники поліції, відповідав на запитання, а також особисто підтвердив, що розуміє усе, але говорити потрібно повільніше (21 год 45 хв. відеозапису).

Що стосується доводів захисника про те, що ОСОБА_1 надавав працівникам поліції посвідчення водія, яке йому належить як особі, яка переїхала на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України, відповідно до Віденської Конвенції про рух, ратифікованої Указом Президії УРСР №2614-VIII від 25 квітня 1974 року, то апеляційний суд вважає їх неспроможними, виходячи з такого.

Частиною 9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, п.30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340 (далі - Положення № 340) встановлено, що особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком "SU" (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати національне посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

Особам, які тимчасово перебувають на території України, обмін їх посвідчень водія на національне посвідчення водія, а також видача їм національних посвідчень водія замість утраченого у зв`язку з крадіжкою, стихійним лихом, іншими непередбачуваними обставинами посвідчення водія іноземної держави не проводиться.

Посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів (за винятком випадків, визначених пунктом 32 цього Положення).

У разі наявності в посвідченні водія іноземної держави двох або більше категорій на право керування транспортними засобами теоретичний та практичний іспити складаються за вищою категорією із зазначених у такому посвідченні водія.

Захисником ОСОБА_1 - адвокатом Ходаком С.К. було долучено в суді першої інстанції копію посвідчення водія, яке видане на ім`я ОСОБА_1 (а.с.31), які він надавав працівникам поліції на місці події 16 липня 2025 року.

Проте цей документ не може розцінюватися, як посвідчення водія транспортного засобу з установленим терміном дії, що надає право керування транспортними засобами відповідної категорії у розумінні ч.9 ст.15 Закону України «Про дорожній рух», оскільки цей документ, всупереч вимог п.30 Положення №340, не містить записів виконаних або продубльованих літерами латинського алфавіту.

Вказаний вище документ містить запис літерами латинського алфавіту лише «REDJATTI HEMZA», а інші записи не виконані та не продубльовані літерами латинського алфавіту, а тому даний документ не надає ОСОБА_1 право керування транспортними засобами відповідної категорії на території України.

Разом з тим апеляційний суд враховує, що, маючи посвідку на тимчасове місце проживання в Україні, ОСОБА_1 станом на 16 липня 2025 року не вчинив дії щодо обміну водійського посвідчення, тому він не може вважатися особою, яка має право керування транспортним засобом, зокрема автомобілем Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 , на території України.

Доказів на спростовання вказаних обставини захисником не надано.

Крім того, апеляційний суд не приймає надане захисником суду першої інстанції посвідчення водія, видане на ім`я ОСОБА_1 (а.с.30), оскільки таке посвідчення було видано останньому на території України лише 09 вересня 2025 року, а тому вказане посвідчення водія не надавало йому право керування автомобілем Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 , 16 липня 2025 року.

Посилання захисника на те, що працівники поліції не зазначили, громадянином якої країни є ОСОБА_1, оскільки в протоколі про притягнення до адміністративної відповідальності він зазначений як громадянин України, апеляційний суд відхиляє, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови судді першої інстанції.

У пункті 5 протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №393701 від 16 липня 2025 року зазначено, що особу ОСОБА_1 було встановлено на підставі посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_3 , що також підтверджується відеозаписами з нагрудних камер (відеореєстраторів) поліцейських.

Таким чином зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №393701 від 16 липня 2025 року, що ОСОБА_1 має громадянство України є технічною помилкою та не спростовує доведеності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, а саме, що він, будучи особою, яка має тимчасове проживання на території України, керував транспортним засобом Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_1 , при цьому не мав права керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п.2.1 а) ПДР, правопорушення вчинено повторно протягом року.

Апеляційний суд наголошує, що надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом справи, оцінки доказів та тлумачення закону шкодить інтересам правопорядку та правосуддя та є настільки ж небезпечним, як правовий нігілізм.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема, за наявності технічних помилок, неправильного зазначення часу або місця, не вручення похідних процесуальних документів та за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді в оскаржуваній постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, скаржником не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Отже, оцінюючи сукупність наявних у справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом матеріалів справи про адміністративне правопорушення, та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення від адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що постанова судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року є законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга адвоката Ходака С.К., подана в інтересах ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП, суддя апеляційного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Поновити захиснику ОСОБА_1 - адвокату Ходаку Сергію Костянтиновичу процесуальний строк на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргуадвоката Ходака Сергія Костянтиновича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду С.М.Верланов