Провадження № 33/824/5904/2025 суддя в ІІ-й інстанції Фінагеєв В.О.
Категорія: ч. 5 ст. 126 КУпАП
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2025 року м. Київ

Суддя Київського апеляційного суду Фінагеєв В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року по справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Молдови,проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , за ч.5 ст. 126 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 14 серпня 2025 року серії ЕПР № 423228, 14 серпня 2025 року о 20 годині 15 хвилин у м. Києві по Берестейському шосе, 8А, ОСОБА_2 керував автомобілем «Volkswagen Crafter», державний номерний знак НОМЕР_2 , не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії повторно протягом року, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за дії, передбачені ч. 2 ст. 126 КУпАП, постанова від 13 грудня 2024 року серії ЕНА № 3655028, чим порушив п. 2.1.а ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2400.00 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800,00 грн., з позбавленням права керування транспортним засобом строком на п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу; стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 605,60 грн.

Ухвалюючи постанову, місцевий суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_4 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову місцевого суду та закрити справу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що працівник поліції з колегою без нього розглянув адміністративну справу, чим позбавив ОСОБА_3 права знайомитись з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката. Крім того, поліцейський проігнорував ст. 280 КУпАП та ним не з`ясовані обставини, які підлягають обов`язковому з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Місцевий суд не прийняв до уваги його аргументів, а саме що до нього не може застосовуватись ч. 5 ст. 126 КУпАП, адже раніше за цією статтею він до відповідальності не притягувався та факт оскарження помилкової постанови ст. 126 КУпАП.

Заслухавши пояснення ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами ст. ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Згідно з ч. 7 ст. 294 КУпАП України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається із протоколу про адміністративне правопорушення від 14 серпня 2025 року серії ЕПР № 423228, 14 серпня 2025 року о 20 годині 15 хвилин у м. Києві по Берестейському шосе, 8А, ОСОБА_2 керував автомобілем «Volkswagen Crafter», державний номерний знак НОМЕР_2 , не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії повторно протягом року, будучи притягнутим до адміністративної відповідальності за дії, передбачені ч. 2 ст. 126 КУпАП, постанова від 13 грудня 2024 року серії ЕНА № 3655028.

Визнаючи ОСОБА_3 винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, місцевий суд не звернув уваги, що відповідальність за зазначеною частиною ст. 126 КУпАП передбачена за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.

Відповідно до вимог ч. 2, 3, 4 ст. 126 КУпАП диспозиція зазначених правопорушень викладена законодавцем наступним чином.

Керування транспортним засобом:

особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами,

особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Отже, суб`єктом вчинення правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП може бути виключно особа, яка:

не має права керування таким транспортним засобом;

стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами:

позбавлена права керування транспортними засобами.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, вбачається, що ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки він не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, правопорушення вчинено повторно протягом року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 в ході спілкування з працівниками поліції та під час встановлення його особи пред`явив посвідчення водія № НОМЕР_3 , видане 18 травня 2025 року уповноваженим органом Республіки Молдова. З даного посвідчення вбачається, що ОСОБА_2 має відкриті усі необхідні категорії водія, а саме «В», «В1», «С», «С1», «D2, «D1» та інші.

За змістом статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Згідно статті 15 вказаного Закону, кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

Віденська конвенція про дорожній рух, ратифікована із застереженням і заявами Указом Президії ВР УРСР №2614-VIII від 25 квітня 1974 року, - це міжнародна угода, створена для полегшення міжнародного дорожнього руху і підвищення безпеки дорожнього руху шляхом впровадження стандартних правил дорожнього руху.

Конвенцію ратифікувало 74 країни, серед яких Україна та Молдова.

У статті 41 Віденської Конвенція про дорожній рух від 08 листопада 1968 року зазначено, що договірні сторони будуть визнавати національне посвідчення, яке відповідає вимогам додатку 6 до Конвенції та міжнародне водійське посвідчення, яке відповідає вимогам додатку 7 до Конвенції, за умови, що воно пред`являється разом з відповідним національним посвідченням водія, дійсним на своїй території для керування транспортним засобом, відповідної категорії транспортних засобів.

У Додатку 6 Віденської Конвенції визначено вимоги до національного водійського посвідчення. У Додатку 7 визначено вимоги до міжнародного водійського посвідчення.

Згідно з пунктом 30 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року №340, особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія або посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Особам, які тимчасово перебувають на території України, обмін їх посвідчень водія на національне посвідчення водія, а також видача їм національних посвідчень водія замість утраченого у зв`язку з крадіжкою, стихійним лихом, іншими непередбачуваними обставинами посвідчення водія іноземної держави не проводиться.

При цьому, з урахуванням положень статті 9 Конституції України, статті 26 Віденської конвенції, статей 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», міжнародно-правового принципу сумлінного виконання міжнародних зобов`язань, при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто, якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Таким чином, законодавством України дозволено іноземцям керувати транспортними засобами з національними посвідченнями водія, виданими країнами їхнього постійного проживання, громадянами яких вони є, та які, у свою чергу, є учасницями Віденської конвенції.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 отримав та пред`явив працівникам поліції посвідчення водія № НОМЕР_3 , видане 18 травня 2023 року уповноваженим органом Республіки Молдова з наявними відкритими категоріями.

Згідно посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , виданої ОСОБА_5 , дата закінчення строку її дії - 20 лютого 2034 року.

В даному випадку не заміна ОСОБА_6 наявного посвідчення водія на посвідчення видане органами МВС України, свідчить про порушення ним Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортним засобом та не має наслідком втрату права керування транспортним засобом, оскільки міжнародне посвідчення водія було чинним на момент його зупинки.

Зазначене не давало місцевому суду підстав вважати, що на момент зупинки ОСОБА_7 був особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, тобто про наявність обов`язкової кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Крім того, у місцевого суду також не було жодних підстав вважати, що ОСОБА_2 повторно протягом року керував транспортним засобом, не маючи такого права.

Посилання суду на постанову ЕНА № 3655028 від 13 грудня 2024 року в даному випадку є безпідставним, оскільки на момент зупинки ОСОБА_4 працівниками поліції, а саме 14 серпня 2025 року зазначена постанова не набрала законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку оскаржив постанову ЕНА № 3655028 від 13 грудня 2024 року в адміністративному порядку. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва 06 листопада 2025 року відкрито провадження у справі. Рішення не ухвалене (справа №760/24790/25).

Відповідно до вимог ст. 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 291 КУпАП постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що, як на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення так і на момент розгляду справи місцевим судом постанова ЕНА № 3655028 від 13 грудня 2024 року, була оскаржена, а відтак не набула законної сили.

Зазначене не давало місцевому суду підстав посилатись на вказану постанову, як на належний доказ підтвердження наявності факту притягнення 13 грудня 2024 року ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а відтак і кваліфікації його дій за ч. 5 ст. 126 КУпАП під час його зупинки працівниками поліції 14 серпня 2025 року.

Інший підхід до врахування, постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка оскаржується, фактично знівелював би гарантоване ст. 55 Конституції України право кожної особи на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_7 протягом року до 14 серпня 2005 року керував транспортними засобами, не маючи права керування, матеріали справи не містять.

Визнаючи ОСОБА_3 винним у вчинення адміністративного правопорушення за ч. 5 ст. 126 КУпАП, місцевий суд на зазначене належної уваги не звернув, помилково дійшов висновку про наявність у діях водія складу зазначеного правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям ЄСПЛ.

У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду, апеляційний суд приходить висновку, що наявними у справі доказами не доведено наявність в його діях складу зазначеного правопорушення, а тому постанова місцевого суду підлягає скасуванню, а провадження у справі щодо ОСОБА_1 - закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі керуючись ст. ст. 7, 251,268, 280, 293, 294 КУпАП, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Святошинського районного суду міста Києва від 11 листопада 2025 року скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП закрити із підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто, у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення виготовлене 26 грудня 2025 року.

Суддя В.О. Фінагеєв