Справа № 533/916/23
Провадження № 3-в/533/4/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року Суддя Козельщинського районного суду

Полтавської області - Оксенюк М.М.,

за участю: секретаря судового засідання Шуліки Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання начальника ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Олександра Акіменко про вирішення питання звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, накладеного постановою Козельщинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2025 року у справі №533/916/23 ( провадження №3/533/504/23), у зв`язку закінченням строків давності виконання судового рішення,

в с т а н о в и в

25 листопада 2025 року на адресу Козельщинського районного суду Полтавської області надійшло подання начальника ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Олександра Акіменко, з повідомленням про неможливість виконання постанови Козельщинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2025 року у справі №533/916/23, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб.

Одночасно просить суд звільнити ОСОБА_1 від відбування адміністративного покарання у виді адміністративного арешту, у зв`язку закінченням строків давності виконання судового рішення.

В обґрунтування поданого подання вказує, що ОСОБА_1 залишив місце свого проживання та місце перебування його невідоме, в зв`язку з чим постанова суду не виконана.

Представник ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області та особа ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки до суду не повідомили.

Дослідивши матеріали справи, суддя встановив наступне.

Постановою Козельщинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2025 року у справі №533/916/23 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 10 (десять) діб.

З поданого подання слідує, що зазначена постанова суду не виконана оскільки не можливо встановити місце знаходження особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до рапорту капітану поліції ДОП СПД №1 ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Дмитра Похилого, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час не проживає, місце проживання його не відоме.

Згідно ст.304 КУпАП, питання, пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

За приписами ст.326 КУпАП постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту та арешту з утриманням на гауптвахті виконується негайно після її винесення.

Відповідно до ч.1 ст.32 КУпАП, адміністративний арешт установлюється і застосовується лише у виняткових випадках за окремі види адміністративних правопорушень на строк до п`ятнадцяти діб. Такий арешт призначається виключно судом.

Відповідно до глави 32 КУпАП, визначено порядок виконання постанов про застосування адміністративного арешту.

За приписами ст.326 КУпАП, постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення.

Відповідно до ст.327 КУпАП, осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, визначених органами внутрішніх справ, а строк адміністративного затримання зараховується до строку адміністративного арешту. Виконання адміністративного арешту здійснюється за правилами, визначеними законодавством України.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Аналогічні приписи містить і ст.298 КУпАП, якою встановлено, що постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст.303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Статтею 304 КУпАП передбачено, що питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (далі КСУ) від 23 листопада 2018 року за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини першої статті 294, статті 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема: положення частини першої статті 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення статті 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення частини першої статті 294, статті 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення.

Отже, із викладеного вище вбачається, що стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у статті 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови.

У даному випадку постанова про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на строк 10 діб була звернута судом до виконання у межах строку, визначеного статтею 303 КУпАП.

При цьому безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту забезпечує орган Національної поліції у порядку, встановленому законами України (частиною другою статті 300 КУпАП). Системний аналіз основних положень цього Кодексу, в тому числі і розділу V, дає підстави для висновку, що незважаючи на власну назву статтею 303 законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання.

Суддя зазначає, що припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у пункті 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) статті 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (стаття 302).

Однак, вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

Стосовно тверджень, які містять у поданні, про безстроковість виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту і як наслідок порушення принципу правової визначеності суд зазначає, що положення КУпАП дійсно не визначають строку виконання відповідних постанов. Відсутність відповідного правого регулювання може призводити за певних обставин до порушення принципу правової визначеності.

Виходячи із системного аналізу наведеного вище законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30 січня 2015 року у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (стаття 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд доходить переконання, що справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді арешту, для цілей статті 6 Конвенції належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюються гарантії статті 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо звільнення особи від відбування адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, тобто застосувати у межах своєї компетенції норми іншого закону, зокрема Кримінального кодексу України (далі КК України), яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК України є стаття 80, яка регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з частиною першою статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Частиною третьою статті 80 КК України передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

КСУ у рішенні від 02 листопада 2004 року у справі № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абзаци 2, 3, 4 підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, суддя вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, у якому особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом 2 років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, яким і є арешт.

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні з нормами вказаного законодавством і судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту повинен розпочинатися з дня набрання цим судовим рішення законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення і не перевищувати не перевищувати 2-х років.

Також, суддя також вважає за необхідно звернути уваги, що при вирішення питання про звільнення особи від відбування стягнення за закінченням строків давності важливе значення необхідно приділяти з`ясуванню питання про те, чи не ухиляється особа від відбування такого стягнення.

З матеріалів, доданих до подання, вбачається, що ОСОБА_1 не перебуває за місцем свого проживання тривалий час. Вжитими заходами встановити місце проживання не вдалося.

Водночас, з матеріалів, доданих до подання, вбачається, що співробітники поліції жодних дій, направлених на розшук ОСОБА_1 , фактично не вживають.

Суддя зазначає, що згідно статті 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Отже, звільнення ОСОБА_1 від відбування стягнення у виді адміністративного арешту, накладеного на нього постановою суду за вчинення правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП з підстав, непередбачених законом, унеможливить виховний вплив вказаного стягнення на дану особу для забезпечення додержання ним у подальшому законів України, виховання поваги до правил співжиття, а також не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тому за таких обставин подання начальника ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Олександра Акіменко про вирішення питання щодо звільнення від відбування адміністративного покарання у виді адміністративного арешту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою Козельщинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2023 року у справі №533/916/23, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 284, 304 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в

В задоволенні подання начальника ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області Олександра Акіменко про вирішення питання щодо внесення змін до постанови чи звільнення від відбування адміністративного покарання у виді адміністративного арешту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , накладеного постановою Козельщинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2023 року у справі №533/916/23, відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Оксенюк