Провадження № 33/824/4728/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Оболонського районного суду міста Києва від 6 серпня 2025 року у адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за фактом вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №392129 встановлено, що 19 травня 2025 року, близько 17 год. 53 хв., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», номерний знак (далі - н.з.) НОМЕР_2 , у м. Києві по вул. Плав`юка (поблизу ТРЦ «Блокбастер»), під час зміни напрямку руху та перестроювання не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого створив небезпеку для руху автомобіля марки «BMW», моделі «X3», н.з. НОМЕР_3 , який уникаючи зіткнення різко змінив напрямок руху та здійснив наїзд на бордюрний камінь, яким огороджена клумба. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «BMW», моделі «X3», н.з. НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження. Після чого, ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), до якої був причетний.

Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 06 серпня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КпАП України, та, на підставі ст. 36 КпАП України, застосувати до нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 3 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету України судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Не погодившись з такою постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події складу адміністративного правопорушення.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що свою вину у вчиненні правопорушення не визнає, зокрема суду показав, що 19 травня 2025 року, близько 18 год., керував автомобілем марки «Volkswagen», н.з. НОМЕР_2 . Під час руху по вул. Плав`юка, ОСОБА_1 увімкнув лівий сигнал повороту та розпочав виконання вказаного маневру. У цей час, позаду нього рухався автомобіль марки «BMW», н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 , який не дотримуючись безпечної дистанції, несподівано підвищив швидкість та у забороненому для цього місці розпочав обгін його автомобіля. ОСОБА_1 , у свою чергу, зреагував на такий маневр та вчинив дії спрямовані на уникнення зіткнення. При цьому, автомобіль марки «BMW», н.з. НОМЕР_3 , не збавляючи швидкості, здійснив виїзд на клумбу де пошкодив колеса.

Також, ОСОБА_1 повідомив, що не залишав місце ДТП, оскільки не є причетним до його вчинення, тим більш, що після вказаних обставин ОСОБА_2 не повідомляв, що буде викликати працівників поліції, тому він поїхав з вказаного місця.

ОСОБА_1 посилається на конструкцію статті 124 КУпАП, до відповідальності за якою притягуються не будь-які особи, які порушили правила порожнього руху, а ті, в результаті дій яких було заподіяної матеріальної шкоди.

Посилається на висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц, відповідно до яких ричинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Вважає, що саме водій автомобіля марки «ВМW» рухався із перевищенням швидкості, не дотримувався безпечної дистанції, перед здійсненням обгону не ввімкнув покажчик лівого повороту, різко збільшив швидкість, не пересвідчився в безпечності і дозволеності обгону (у місцях з обмеженою оглядовістю, до яких можна віднести місце виїзду транспорту із прилеглої території, де обгін взагалі заборонений), не загальмував екстрено в ситуації, коли це було необхідно (після виїзду на зустрічну смугу і за відсутності на ній транспорту). Вказані обставини не заперечуються і не були спростовані під час розгляду справи.

Виходячи із вказаного, а також зважаючи на те, то ОСОБА_2 навіть не ввімкнув покажчик лівого повороту, ОСОБА_1 розраховував на те, що у відповідному місці ніхто не повинен здійснювати обгін. Подальші події відбувалися блискавично в силу перевищення швидкості водієм ОСОБА_2 , у зв`язку з чим апелянт об`єктивно не міг пересвідчитися в зміні дорожньої обстановки, яка мала місце декілька секунд тому. Відповідно, апелянт не вважає, що порушив п.10.1 ПДР щодо пересвідчення в безпечності здійснюваного маневру.

Стверджує, що суд безпідставно притягнув його до відповідальності за те, що він не зміг передбачити протиправну поведінку іншого учасника дорожнього руху, що прямо суперечить вимогам законодавства та принципу справедливості під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Вважає, що саме неправомірні дії ОСОБА_2 , які ОСОБА_1 не зобов`язаний був передбачити, призвели до того, що він мало не врізався в його авто, через що різко повернув ліворуч, не застосував екстрене гальмування і вилетів на бордюр, чим заподіяв шкоду автомобілеві, яким керував.

Стверджує, що суд повинен був обґрунтувати, а не просто вказати, що саме дії ОСОБА_1 , а не наведені вище порушення ПДР зі сторони водія автомобіля марки «ВМW» стали причиною нанесення шкоди указаному автомобілеві.

Натомість в оскаржуваній постанові зазначене не враховано, не надано правову оцінку всім обставинам справи, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_1 та заподіяною шкодою, не досліджено наявність інших обставин, які призвели до ДТП.

За відсутності належних доказів та аргументів на підтвердження наявності причинного зв`язку між діями апелянта та шкодою, завданою автомобілю марки «ВМW», вважає, що відсутній обов`язковий елемент, необхідний для притягнення особи до відповідальності саме за ст.124 КУпАП.

Вважає, також, що показання потерпілого в силу його зацікавленості у результаті розгляду справи повинні оцінюватися критично і лише у взаємозв`язку з іншими доказами. Зважаючи на неналежність вищеописаних доказів, пояснення ОСОБА_2 не можуть лежати в основі обґрунтування вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень стосовно ОСОБА_2 .

У судове засідання, призначене на 11 грудня 2025 року, ОСОБА_1 та його захисник Мамась М.О. не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені.

ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що його адвокат Мамась М.О. в силу надмірної завантаженості не має змоги прийняти участь в засіданні. З огляду на указане ОСОБА_1 має намір укласти договір з новим адвокатом.

Заслухавши думку адвоката потерпілої особи ОСОБА_3 , який проти заявленого клопотання заперечив, не встановлено підстав для задоволення відповідного клопотання, враховуючи, що справа відкладалась не один раз саме за ініціативою апелянта, та враховуючи, що апелянтом викладені доводи щодо незгоди із оскаржуваним судовим рішенням в апеляційній скарзі.

У судовому засіданні адвокат потерпілої особи ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечив, просив її залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 252 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до диспозиції ст. 124 КУпАП встановлена відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Положеннями ст. 122-4 залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні,

Відповідно до п. 1.10 термін залишення місця дорожньо-транспортної пригоди - дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

Норма ст. ст. 124 КУпАП є бланкетною і при кваліфікації дій правопорушника, необхідно керуватися, також, спеціальними Законами.

Згідно вимог ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

Відповідно до п. 10.1Правил дорожнього руху перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Термін створення аварійної обстановки розкривається лише у частині п`ятій ст. 122 КУпАП, як порушення, передбачені частинами першою - четвертою цієї статті, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

При цьому, основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Як слідує із мотивувальної частини оскаржуваної постанови, суд першої інстанції визнав доведеною вину ОСОБА_1 на підставі даних, що містяться в протоколах про адміністративні правопорушення від 15.07.2025 серії ЕПР1 №392121 та № 392129, в яких зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та факт зникнення останнього з місця дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_1 був ознайомлений із їх змістами, про що свідчить підпис останнього;

схемою місця ДТП від 19.05.2025, з якої убачається розміщення автомобіля марки «BMW», моделі «X3», н.з. НОМЕР_3 , за адресою: м. Київ, вул. Плав`юка (поблизу ТРЦ «Блокбастер»), а також зафіксовано ушкодження правого та заднього правого коліс вказаного автомобіля;

відеозаписами з місця дорожньо-транспортної пригоди, з яких вбачається, що по вул. Плав`юка, що у м. Києві рухається автомобіль марки «Volkswagen», позаду якого рухається автомобіль марки «BMW». У подальшому, автомобіль «BMW» пришвидшується, виїжджає на смугу зустрічного руху та здійснює обгін автомобіля «Volkswagen». У свою чергу, водій автомобіля «Volkswagen» вмикає лівий сигнал повороту та починає зміщення ліворуч. При цьому, вказаний маневр та увімкнення сигналу повороту автомобіль «Volkswagen» розпочав у той момент коли автомобіль «BMW» вже виїжджав на смугу зустрічного руху. У подальшому, уникаючи зіткнення автомобіль «BMW» виїхав за межі дорожнього покриття та зупинився на клумбі;

- письмовими поясненнями потерпілого ОСОБА_2 ;

- поясненнями потерпілого ОСОБА_2 , які останній надав суду, та які, на переконання суду, узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, протоколами про адміністративні правопорушення, схемою місця ДТП, відеозаписами з місця ДТП.

Водночас, суд першої інстанції критично оцінив як письмові пояснення ОСОБА_1 , так і його пояснення надані в судовому засіданні, оскільки останні повністю спростовуються, зокрема, поясненнями потерпілого ОСОБА_2 , протоколами про адміністративні правопорушення, схемою місця ДТП, відеозаписами з місця ДТП.

Також у оскаржуваній постанові судом зроблено припущення, що з огляду на спосіб виконання маневру - обгону автомобіля «Volkswagen», зокрема недотримання достатньої дистанції та різкого пришвидшення, потерпілий ОСОБА_2 під час руху також міг порушити ПДР України.

У постанові судом першої інстанції також зроблено висновок, що вказані обставини, за відсутності відповідного протоколу, не підлягають перевірці та встановленню в межах даної справи, при цьому, жодним чином не виключають винуватості ОСОБА_1 у порушенні ПДР України та вчиненні ДТП.

Однак з такими висновками не можна погодитись у повному обсязі, оскільки положеннями ст.124 КУпАП встановлена відповідальність не за будь-яке порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, а такого, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Тобто, підставою для притягнення до відповідальності є доведення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, яке полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Як слідує із відео, пояснень обох учасників, що по вул. Плав`юка, що у м. Києві рухався автомобіль марки «Volkswagen», позаду якого рухався автомобіль марки «BMW». У подальшому, автомобіль «BMW» пришвидшується, виїжджає на смугу зустрічного руху та здійснює обгін автомобіля «Volkswagen». У свою чергу, водій автомобіля «Volkswagen» вмикає лівий сигнал повороту та починає зміщення ліворуч. При цьому, вказаний маневр та увімкнення сигналу повороту автомобіль «Volkswagen» розпочав у той момент коли автомобіль «BMW» вже виїжджав на смугу зустрічного руху. У подальшому, уникаючи зіткнення автомобіль «BMW» виїхав за межі дорожнього покриття та зупинився на клумбі.

Тобто, як слідує із встановлених обставин, автомобілі практично одночасно вчинили дії щодо маневру: автомобіль «BMW» виїжджав на смугу зустрічного руху (ще повністю не виїхав), а водій автомобіля «Volkswagen» вмикає лівий сигнал повороту та починає зміщення ліворуч. При цьому водій автомобіля «Volkswagen» знаходиться попереду, а автомобіль «BMW» позаду.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що водій автомобіля «Volkswagen» мав можливість вчасно виявити небезпеку у виді автомобіля «BMW», який рухався позаду без дотримання достатньої дистанції, як про це зазначив у оскаржуваній постанові суд.

Не зважаючи на це водій автомобіля «Volkswagen» здійснив відповідні заходи (повернувся у свій ряд) для уникнення ДТП.

Обидва водії відповідно до п. 1.4 ПДР мали право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Згідно із п. 1.5 ПДР дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

В той же час, водій автомобіля «BMW» не впорався із управлінням і не зміг уникнути небезпеки унаслідок обраного ним способу виконання маневру - обгону автомобіля «Volkswagen», зокрема недотримання достатньої дистанції та різкого пришвидшення. Тобто, така поведінка водія автомобіля «BMW» могла бути додатковим фактором, що стала причиною ДТП.

Стороною потерпілого не оскаржено постанову Оболонського районного суду міста Києва від 6 серпня 2025 року в частині викладених відповідних мотивів, а саме щодо припущення порушення потерпілим ОСОБА_2 ПДР України щодо недотримання достатньої дистанції та різкого пришвидшення під час руху.

При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Переконливих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, які стали причиною ДТП, під час перегляду апеляційної скарги не встановлено. Відповідно є недоведеними обставини щодо залишення місця дорожньо-транспортної пригоди, як дії учасника дорожньо-транспортної пригоди, спрямовані на приховання факту такої пригоди або обставин її скоєння, які спричинили необхідність проведення поліцейськими заходів щодо встановлення (розшуку) цього учасника та (або) розшуку транспортного засобу.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими.

Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів апеляційний суд дійшов висновку, що є доведеними твердження ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях ознак правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП, які поза розумним сумнівом доводять його вину.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було прийнято помилкове рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4, 124 КУпАП.

З урахуванням наведеного постанова Оболонського районного суду міста Києва від 6 серпня 2025 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Оболонського районного суду міста Києва від 6 серпня 2025 року скасувати.

Провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана