КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 33/824/5795/2025

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є. П.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі: ОСОБА_1 та його захисника Малярчук Т. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Малярчук Тетяни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 ,

на постанову Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Проскурні О. І.

від 11 вересня 2025 року

у справі №759/18973/25 Святошинського районного суду міста Києва

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП

громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 вересня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі в однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 80 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, захисник Малярчук Т. В. 25.11.2025 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки доводам захисту про те, що ОСОБА_1 автомобілем не керував, а відеозапис є недопустимим доказом через тиск на неповнолітнього. Окремо апелянт наголошує на наявності преюдиційного судового рішення у справі № 759/1861/25, яким встановлено факт відсутності керування транспортним засобом ОСОБА_1 у той самий час та місці.

Також подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, в обґрунтування якого вказувала, що розгляд справи відбувся у відсутність апелянта, копія постанови, що є предметом апеляційного оскарження, йому не надходила, про наявність оскаржуваної постанови апелянт дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Посилаючись на те, що вказані обставини зумовили причину пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, просила поновити такий строк.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що заявлене апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне заслуговують на увагу і підтверджуються матеріалами справи, оскаржувану постанову було винесено за відсутності особи, а копію рішення отримано із запізненням, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 294 КУпАП, вказані обставини визнаються поважними, а пропущений строк підлягає поновленню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Малярчук Т. В. підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника Малярчук Т. В., апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до змісту протоколу серії ЕПР1 №409776 від 02.08.2025 про адміністративне правопорушення, 02.08.2025 о 03 год. 00 хв. у м. Києві по проспекту Академіка Палладіна ОСОБА_1 керував автомобілем «SKODA OCTAVIA TOUR», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, порушення мови. Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, районний суд виходив з доведеності вини останнього у порушенні ним вимог пункту 2.5 ПДР України, що підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновком суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Окремим видом адміністративних правопорушень (проступків) є правопорушення на транспорті, в тому числі порушення, вчиненні під час дорожнього руху.

Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) визначено обов`язок водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Підстави та порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак сп`яніння передбачені ст. 266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - Інструкція).

Згідно з п. 2 Розділу І Інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження огляду.

Отже, суб`єктом даного адміністративного правопорушення може бути виключно водій - особа, яка фактично керує транспортним засобом.

Судом першої інстанції встановлено вину ОСОБА_1 на підставі протоколу серії ЕПР1 № 409776 та відеозаписів, які, на думку районного суду, підтверджують факт керування транспортним засобом «SKODA OCTAVIA TOUR», д.н.з. НОМЕР_1 , та відмову від огляду. Проте апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, приходить до іншого висновку.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 роз`яснено, що керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.2019 зазначив, що саме по собі керування розуміється як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух і його переміщення в просторі.

З дослідженого в судовому засіданні відеозапису з нагрудної камери співробітника поліції (диск № 2) вбачається, що на ньому відсутній момент руху автомобіля під керуванням ОСОБА_1 . Відеозапис розпочинається вже з моменту спілкування поліцейських з особою, яка перебуває поза межами транспортного засобу. Не зафіксовано ані факту зупинки транспортного засобу, ані перебування ОСОБА_1 за кермом у момент руху.

Крім того, апеляційний суд враховує, що постановою Святошинського районного суду міста Києва від 03.10.2025 у справі № 759/1861/25, яка набрала законної сили, провадження відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 126 КУпАП (керування т/з особою, яка не має права керування) закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вказаним судовим рішенням встановлено преюдиційний факт того, що 02.08.2025 о 03 год. 00 хв. ОСОБА_1 не керував зазначеним транспортним засобом. Оскільки подія правопорушення за ч 1 ст. 130 КУпАП відбувалася в той самий час і в тому самому місці, факт відсутності керування, встановлений іншим судовим рішенням, має істотне значення для цієї справи та виключає об`єктивну сторону інкримінованого правопорушення.

Суд першої інстанції послався на окремі репліки ОСОБА_1 на відеозаписі як на підтвердження вини. Апеляційний суд вважає такий підхід помилковим, оскільки він не враховує вікових особливостей особи та обставин отримання таких доказів.

Хоча відповідно до ч. 2 ст. 13 КУпАП особи віком від 16 до 18 років підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах, ця норма не звільняє уповноважених осіб від обов`язку дотримуватися прав неповнолітнього та не нівелює процесуальних гарантій захисту дитини від психологічного тиску.

Апеляційний суд бере до уваги, що на момент спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 виповнилося лише 16 років. В силу свого віку, відсутності життєвого досвіду та правової обізнаності, неповнолітній є особою вразливою, схильною до навіювання та підпорядкування авторитету представників влади в стресовій ситуації.

З дослідженого відеозапису (диск № 2) вбачається, що працівники поліції, усвідомлюючи вік особи, вдалися до маніпулятивного впливу, погрожуючи негативними наслідками для його близьких родичів. Зокрема, на записі (02 хв. 44 сек.) зафіксовано висловлювання поліцейського: «Заберемо машину на штрафплощадку… Ювенальна поліція щас буде, протокол на маму складемо...». Така комунікація створила для неповнолітнього ситуацію сильного психологічного стресу, в якій його пріоритетом стало не встановлення істини, а відвернення проблем для матері та збереження майна родини.

Європейський суд з прав людини у справі «Panovits v. Cyprus» (пп.67-77 рішення від 11.12.2008 Заява № 4268/04 ) наголошував, що стосовно неповнолітніх органи влади повинні діяти таким чином, щоб враховувати їхню вразливість, і що зізнання, отримані від неповнолітнього без присутності опікуна або адвоката під тиском, викликають обґрунтовані сумніви у їх достовірності.

За таких умов, окремі репліки ОСОБА_1 на відеозаписі, які суд першої інстанції розцінив як визнання вини, не можуть вважатися добровільним та усвідомленим повідомленням фактичних даних, а є захисною реакцією дитини на залякування. Враховуючи, що факт керування транспортним засобом спростований іншим судовим рішенням, «зізнання» неповнолітнього, отримане внаслідок психологічного тиску, не може бути покладено в основу обвинувачення.

Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності. Згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб всі сумніви щодо винуватості особи тлумачилися на її користь.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи. Враховуючи, що відеозапис не містить доказів руху авто під керуванням апелянта, преюдиційним судовим рішенням факт керування спростовано, а суперечливі пояснення на відео отримані під тиском на неповнолітнього, вина особи не може вважатися доведеною «поза розумним сумнівом».

Відсутність факту керування транспортним засобом виключає об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки особа, яка не керувала транспортним засобом, не є суб`єктом вимоги про проходження огляду в розумінні п. 2.5 ПДР України.

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, не дотримався вимог статей 245, 252, 280 КУпАП та дійшов помилкового висновку про винуватість, що є підставою для скасування постанови та закриття провадження у справі.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного перегляду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а постанова Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити захиснику Малярчук Тетяні Володимирівні, в інтересах ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника Малярчук Тетяни Володимирівни, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Постанову Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року скасувати.

Провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. П. Євграфова