ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого судді Крот С.І., розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , адвоката Бутова М.А. на постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, без оплатного вилучення транспортного засобу та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.,

за участю:

захисника Бутова М.А.,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року 07 вересня 2025 року о 17 год. 20 хв. ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Державній в районі будинку 41 в м.Підгородне з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Бутов М.А. просив визнати поважною причину пропуску строку та поновити його зазначивши, що ОСОБА_1 участі у розгляді справи не приймав, про прийняте судом рішення йому стало відомо лише 28 листопада 2025 року, після чого адвокат відразу подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи, з якими ознайомився 01 грудня 2025 року, тому вважає, що строк на подання апеляційної скарги пропущений з поважних причин та має бути поновленим задля надання особі права на доступ до правосуддя та захисту його прав та інтересів.

По суті просить постанову суду першої інстанції по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП скасувати та винести нову постанову, якою провадження по справі закрити за відсутності вини та складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не в повній мірі встановлені обставини справи та не в повній мірі досліджені усі докази, що призвело до передчасного висновку про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому правопорушенні. Зазначає, що матеріали справи не містять доказів керування транспортним засобом ОСОБА_1 , відеозапис, який доданий до протоколу, починається з моменту бесіди поліцейського з ОСОБА_1 , який знаходився поряд з нерухомим автомобілем, припаркованим біля приватного будинку. Вважає, що за відсутності підтвердження факту керування транспортним засобом, ОСОБА_1 не зобов`язаний був проходити огляд на визначення стану сп`яніння, оскільки не був водієм. Зазначає, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення у ОСОБА_1 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, порушена координація рухів, про що також зазначено в акті. Однак, з відеозапису не вбачається, яким чином поліцейський виявив у ОСОБА_1 зазначені ознаки наркотичного сп`яніння, поліцейський не здійснював перевірку розширення/звуження зіниць очей за допомогою ліхтаря, також не вбачається будь-яке порушення координації рухів з боку ОСОБА_1 . Зауважує, що відмова від проходження огляду була виражена ОСОБА_1 саме через запевнення поліцейського про таку можливість, який повідомив ОСОБА_1 , що він має право відмовитися від проходження огляду, хоча водій такого права не має, оскільки зобов`язаний пройти огляд для визначення стану сп`яніння. Вважає, що поліцейський дезінформував ОСОБА_1 щодо порядку проходження огляду та його обов`язків, та своїми діями викликав у ОСОБА_1 відмову від медичного огляду на стан сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши думку захисника Бутова М.А., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Апеляційним судом встановлено, що оскаржувана постанова винесена 17 листопада 2025 року за відсутності учасників справи. З матеріалів справи слідує, що апеляційна скарга подана до суду першої інстанції 03 грудня 2025 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Разом з тим, враховуючи, що оскаржувана постанова винесена за відсутності учасників справи та про наявність оскаржуваної постанови ОСОБА_1 дізнався 28 листопада 2025 року, а також вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання та поновлення строку на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений не з вини апелянта, і розцінює обставини, на які він посилається, як поважні.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що судом першої інстанції, з недотриманням вищезазначених вимог закону, належним чином не з`ясовано обставини щодо вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а викладені в постанові висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 7, 9 КУпАП допустив спрощений підхід при розгляді адміністративного провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП, всебічно не з`ясувавши всіх обставин події провадження у справах про адміністративні правопорушення. Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на наступному.

Під складом адміністративного правопорушення розуміється встановлена адміністративним законом сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Одним із видів об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є керування транспортним засобом особою, яка перебуває в стані сп`яніння.

Як вбачається з матеріалів справи, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №446521 від 07 вересня 2025 року вказано, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

При цьому, з наявного в матеріалах справи відеозапису не вбачається, що вказана особа керувала транспортним засобом, оскільки керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу (руху транспортного засоби з допомогою двигуна), незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Наразі судом першої інстанції не було враховано, що під керуванням транспортним засобом розуміється вчинення технічних дій, пов`язаних з приведенням транспортного засобу в рух, зворушенням з місця, процесом самого руху аж до зупинки, відповідно до призначення і технічними можливостями транспортного засобу, що не було встановлено в діях ОСОБА_1 , оскільки відеозапис, оглянутий у апеляційному суді, не містить відомостей, що ОСОБА_1 , як водієм, були вчинені дії, пов`язані з приведенням транспортного засобу в рух відповідно до призначення і технічних можливостей транспортного засобу.

Тому, апеляційний суд вважає, що об`єктивних відомостей про те, що ОСОБА_1 керував вищевказаним транспортним засобом, матеріали справи не містять, а докази винуватості у цій частині зводяться до рапорту поліцейського, який є представником сторони обвинувачення.

Отже, судом першої інстанції залишено поза увагою наведені недоліки, допущені уповноваженою посадовою особою під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, які в свою чергу є істотними й позбавляють можливості встановити факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та наявність в його діях складу цього правопорушення.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Салабіаку проти Франції" зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

При цьому, в процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом поза розумним сумнівом, зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справі Кобець проти України (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі Авшар проти Туреччини (Avsar v. Turkey), п. 282.

Відтак, доказування має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, адже не узгоджується із стандартом доказування поза розумним сумнівом, не доказує співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваній постанові вийшов за межі обвинувачення, зазначеного у протоколі про адміністративне правопорушення, і визнав особу винною в тих діях, які останному не інкримінувались, а саме, за змістом протоколу ОСОБА_1 інкримінується те, що він 07 вересня 2025 року за адресою м.Підгородне, вул. Державна 41 керував транспортним засобом Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме звужені зіниці очей, порушена координація рухів, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на службову бодікамеру чим порушив п.2.5 ПДР України відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських засобів.

Разом з тим, у постанові Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, викладено наступним чином, а саме 07 вересня 2025 року о 17 год. 20 хв. ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Державній в районі будинку 41 в м.Підгородне з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимог п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст.130 КУпАП.

Зі змісту ст. 279 КУпАП вбачається, що справа про адміністративне правопорушення підлягає судовому розгляду в межах обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення.

Суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя ("Malofeyeva v. Russia", "Karelin v. Russia").

Таким чином, із постанови, яка оскаржується, вбачається, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки останні судом першої інстанції не досліджувалися.

Згідно з ч. 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на підставі тих доказів, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_1 має бути притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови, якою провадження у справі відносно ОСОБА_1 слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Апеляційний суд не надає оцінки іншим доводам апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного перегляду справи встановлено достатньо підстав для закриття провадження у справі.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити захиснику особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокату Бутову М.А. строк на апеляційне оскарження постанови Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Бутова М.А. задовольнити.

Постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП скасувати.

Винести нову постанову, якою на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду С.І.Крот