Провадження № 3/761/9896/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року місто Київ

Суддя Шевченківського районного суду міста Києва Ковтуненко В.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП

У С Т А Н О В И В :

З протоколу серії ЕПР1 №520957 від 22 листопада 2025 року вбачається, що 22 листопада 2025 року о 22:50 у м. Києві на вул. Січових Стрільців водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Land Rover Range Rover Vogue,д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в установленому законом порядку, тим самим скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

У судовому засіданні ОСОБА_1 категорично заперечував проти протоколу про адміністративне правопорушення та просив суд закрити провадження у справі, оскільки він не керував транспорним засобом, а також не підтверджено факт керування транспортним засобом.

Вислухавши думку учасника судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі обставини у сукупності, суд зазначає наступне.

Належно застосовуючи п.2.9(а) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306, слід виходити з того, що ця норма встановлює імперативну заборону для водія керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Заборона має профілактичний характер і спрямована на охорону безпеки дорожнього руху; її зміст охоплює будь-яку форму фактичного керування (рух із власного ходу чи під час буксирування), а також триває весь час фактичного виконання функцій водія. Для юридичної оцінки за ч.1 ст.130 КУпАП цього припису недостатньо; він має бути співвіднесений з доказами події правопорушення, які достеменно підтверджують факт керування конкретною особою.

Положення п.2.5 ПДР встановлює процесуальний обов`язок водія - на законну вимогу поліцейського пройти у встановленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння. Законність вимоги передбачає дотримання умов виникнення підстав для огляду (наявність ознак сп`яніння, фіксація таких ознак у встановлених документах), а також процедури її реалізації (ст.266 КУпАП, Інструкція №1452/735). Вимога повинна бути чіткою, зрозумілою, зафіксованою належним чином (у протоколі/на відеозаписі), із роз`ясненням права на огляд у закладі охорони здоров`я та наслідків відмови. Лише за цих умов невиконання водієм припису п.2.5 ПДР може тягнути адміністративну відповідальність.

Кваліфікація за ч.1 ст.130 КУпАП (включно з відмовою від огляду) обов`язково передбачає наявність ключового елементу об`єктивної сторони - керування транспортним засобом. Норма прямо адресована «особі, яка керує транспортним засобом»; отже, сам факт відмови не створює складу правопорушення, якщо не доведено, що особа на момент законної вимоги була водієм, а не пасажиром/власником/іншою особою. Відсутність належних доказів керування (зокрема, відсутність такого факту на відео або в показаннях очевидців) руйнує об`єктивну сторону інкримінованого проступку та унеможливлює притягнення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Правові позиції ЄСПЛ у справах «Schmautzer v. Austria» (1995) та «Malige v. France» (1998) визначають, що провадження за правопорушення, за яке може бути накладено штраф або позбавлення права керування, за своєю природою має ознаки «кримінального обвинувачення». Це означає, що застосовуються усі гарантії п.1 ст.6 Конвенції: справедливий розгляд, презумпція невинуватості, розумний строк, незалежний суд. Для національного суду це трансформується у вимогу до якості доказування: орган обвинувачення має довести склад правопорушення поза розумним сумнівом, а будь-які сумніви тлумачаться на користь особи.

Критерії, сформульовані у справі «Engel та інші проти Нідерландів» (1976) (класифікація за національним правом, коло адресатів, мета та суворість санкції), підтверджують «кримінальний» характер такого провадження за Конвенцією. Відтак, на державу покладається посилений тягар доказування, що у справах за ч.1 ст.130 КУпАП означає: довести подію (керування), незаконність поведінки (сп`яніння/відмова за законної вимоги) і процесуальну бездоганність дій поліції (ст.266 КУпАП; Інструкція №1452/735). Невиконання будь-якої з цих умов перешкоджає притягненню.

Вимоги ст.61 та ст.62 Конституції України посилюють наведені стандарти: відповідальність є індивідуальною, а особа вважається невинуватою, доки її вину не доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи. У нашому контексті це вимагає від суду відкинути конструкції «ймовірного керування» чи «можливого перебування за кермом» без безпосередньої фіксації цієї дії на відео або в інших надійних, узгоджених доказах.

Відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП, обов`язок збирання доказів покладено на уповноважених осіб. Доказами є будь-які фактичні дані, одержані у передбаченому законом порядку. Це положення виключає можливість «перекладати» на особу тягар спростування недоліків протоколу чи процесуальних порушень поліції. Якщо докази події керування або законності вимоги про огляд відсутні чи здобуті з порушеннями, наслідком є неможливість формувати обвинувачення.

Принцип суворої законності та завдання провадження) зобов`язують суд забезпечити повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, а не обмежуватися формальною констатацією ознак сп`яніння «до» чи «після» події. Саме тому суд має встановити послідовність: 1) чи доведено факт керування; 2) чи була законна, належно оформлена вимога про огляд; 3) чи зафіксовано відмову від огляду у порядку ст.266 КУпАП; 4) чи дотримано гарантій Конвенції та Конституції.

За ст.280 КУпАП суд зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено правопорушення, чи винна конкретна особа, чи підлягає вона відповідальності, та інші істотні обставини. Невстановлення хоча б одного з елементів складу (наприклад, самого факту керування) виключає притягнення за ч.1 ст.130 КУпАП і зумовлює закриття провадження.

Норми ст.ст.251-252 КУпАП визначають критерії оцінювання доказів: належність, допустимість, достовірність та достатність у сукупності. Відеозапис, відповідно до Інструкції МВС №1026 від 18.12.2018, є об`єктивним джерелом доказів і має підвищену доказову вагу для підтвердження або спростування факту керування. Якщо відео не фіксує керування ОСОБА_1 , а інші матеріали цього не доводять, суд не вправі замінити доказування припущеннями.

Правові позиції Верховного Суду (постанова від 20.02.2019 у справі №404/4467/16-а) та п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 конкретизують зміст поняття «керування транспортним засобом» як виконання функцій водія під час руху, незалежно від тривалості часу або відстані. Ці орієнтири унеможливлюють кваліфікацію поведінки як «керування» за відсутності об`єктивної фіксації руху транспортного засобу під контролем особи.

Отже, з урахуванням наведеного та аналізу відеоматеріалів, які не підтверджують факту керування автомобілем ОСОБА_1 у момент виявлення правопорушення, у матеріалах провадження відсутні належні, допустимі та достатні докази ключового елементу об`єктивної сторони. За стандартом доказування, сумісним із п.1 ст.6 Конвенції та ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи.

Таким чином, не встановлення факту керування про огляд, належно задокументованої відповідно до ст.266 КУпАП, виключає можливість інкримінування ч.1 ст.130 КУпАП за підставою відмова від огляду. За відсутності доведеного складу проступку провадження підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.130, 247, 268, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Апеляційну скаргу на постанову може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва.

Суддя В.О. Ковтуненко