Єдиний унікальний номер № 375/1480/25
Апеляційне провадження № 33/824/5512/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №351529 від 04.06.2025 року слідує, що 04 червня 2025 року о 21 год 47 хв на вул. Поповича, 40 в с. Житні Білоцерківського району Київської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, а саме автомобілем «ЗАЗ 110207», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці, які не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, неприродна блідність. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, що зафіксовано технічними засобами відеозапису - нагрудною камерою співробітників поліції, які оформили у зв`язку з цим протокол про адміністративне правопорушення.

Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У судове засідання, призначене на 11.12.2025 року, з`явився особа, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Основними доводами апеляційної скарги було те, що:

- відеозапис, що міститься в матеріалах справи не є безперервним, не тримає в полі зору водія від моменту його зупинки до моменту відмови від проходження огляду.

- під тиском працівників поліції ОСОБА_1 був вимушений відмовитися від проходження огляду. Зокрема спочатку він заперечив вживання наркотичних речовин та погодився на пропозицію пройти огляд в медичному закладі, в подальшому коли один з працівників був у службовому автомобілі, до нього підійшов інший працівник та сказав, що краще буде відмовитися від проходження огляду, тоді вони не будуть забирати автомобіль на штраф майданчик та буде невеликий штраф, про позбавлення водійських прав вони не говорили.

Переважна більшість вищевказаних доводів апеляційної скарги фактично повторюють позицію апелянта, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана відповідна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й апеляційний суд.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується й суд апеляційної інстанції.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта в частині порушення вимог щодо безперервності відеофіксації не відповідають дійсності.

Відповідно до вимог ст.266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Зважаючи на вказану норму, обов`язок відеофіксації встановлений лише щодо огляду на стан сп`яніння.

Наявний у матеріалах справи відеоматеріал фіксує, що 04 червня 2025 року водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, а саме автомобілем «ЗАЗ 110207», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинили працівники патрульної поліції за непрацюючий лівий габарит ззаду. Установивши наявність у водія ознак наркотичного сп`яніння, працівники патрульної поліції запитали у нього чи не вживав він наркотичні засоби, на що ОСОБА_1 повідомив, що не вживає та ніколи не вживав. Разом з цим, оскільки працівники патрульної поліції виявили ознаки наркотичного сп`яніння, ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, на що останній дійсно погодився. Отримавши від водія згоду на проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, працівники поліції повідомили ОСОБА_1 , що разом вони випишуть направлення на огляд та поїдуть до лікарні. Після того як було виписане направлення працівники поліції вийшли до водія та для переконання ознак, знову перевірили зіниці водія на світло. У подальшому ОСОБА_1 відмовився проходити огляд на стан наркотичного сп`яніння. Працівники патрульної поліції роз`яснили водію, що за відмову від проходження огляду також передбачена відповідальність за статтею 130 КУпАП.

Долучений відеозапис фіксує всі події що стосуються огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 із самого початку до кінця відповідно до вимог Інструкції № 1026 від 18 грудня 2018 року.

Також не можуть бути прийняті доводи апелянта в частині здійснення на нього тиску працівниками поліції, внаслідок чого він був змушений відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки зауважень чи заперечень щодо незаконності дій поліціантів ОСОБА_1 у протоколі не зазначив, із заявами про неправильність дій чи порушення його прав під час складання протоколу до компетентних органів він не звертався і матеріали справи таких доказів не містять.

Будь-яких даних, які б давали підстави стверджувати про те, що під час спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції здійснювали стосовно нього тиск чи змушували відмовитись від проходження огляду, не містить і наявний в матеріалах справи відеозапис.

Таким чином саме лише твердження апелянта про спонукання працівниками поліції до відмови від проходження огляду, за відсутності будь-яких належних та допустимих доказів про дійсне вчинення працівниками поліції таких дій, не може бути прийняте судом до уваги.

Таким чином вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, була підтверджена на підставі сукупності належних та допустимих доказів, що й було належним чином встановлено судом.

Апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба