СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 3/759/8997/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Єросова Іванна Юріївна, за участі особи, щодо якої складено протокол ОСОБА_1 , розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Вишгорода Київської області, громадянина України, який є діючим військовослужбовцем Національної гвардії України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

18.11.2025 до Святошинського районного суду м. Києва надійшли адміністративні матеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2025 для розгляду даного матеріалу визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.

Зі змісту протоколу серії ВАД №284406 від 09.11.2025 вбачається, що 09.11.2025 о 02 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, пр-т. Берестейський, 123, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , та здійснив перевезення пасажирів на комерційній основі в таксі «373» без державної реєстрації як суб`єкта господарювання на даний вид діяльності.

Такі дії ОСОБА_1 кваліфіковані працівниками поліції як порушення вимог п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 1 ст. 184 КУпАП.

27.11.2025 до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , в яких останній вказав, що не вважає себе винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, оскільки 09.11.2025 під час комендантської години повертався додому зі служби, по дорозі додому він побачив жінку з чемоданом. Зупинився та запитав куди остання прямує, виявилося, що вони проживають в одному будинку, а тому, він запропонував підвезти її додому. Прямуючи у напрямку будинку №19 по б-р. Миколи Руденка у м. Києві, його зупинили працівники патрульної поліції за проїзд на червоний сигнал світлофора. Крім того, останні почали задавати провокативні питання щодо отримання ним вигоди за здійснення даного перевезення, тобто поліцейські стверджували, що він працює таксистом, а його автомобіль зареєстрований у службі таксі «373». На спростування таких тверджень ОСОБА_1 долучив до пояснень відповідь директора ТОВ «Автостолиця ЛТД» ОСОБА_2 , з якої вбачається, що транспортний засіб Volkswagen Passat, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 на момент зупинки 09.11.2025, не зареєстрований у службі таксі «373».

У суді ОСОБА_1 свою вину у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, не визнав та підтримав раніше скеровані письмові пояснення. Наголосив, що він є діючим військовослужбовцем, повертався 09.11.2025 з роботи у комендантську годину, а побачивши на узбіччі жінку з валізою, запропонував допомогу підвезти до місця призначення. Як виявилося, попередньо жінка викликала таксі зі служба «373», однак, враховуючи, що вже була комендантська година, то таксі так і не приїхало за пасажиркою. У ході розмови із жінкою виявилося, що вона проживає у тому ж будинку, що і він. Водночас, на шляху додому, їх зупинили працівники патрульної поліції, котрі думали, що він надає послуги таксі та склали стосовно нього протокол. Враховуючи, що фабула протоколу не відповідає дійсності, просив закрити провадження щодо нього.

Суддя, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , ретельно вивчивши матеріали провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно останнього, доходить таких висновків.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП). Тобто адміністративне правопорушення це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Приписами ч. 1 ст. 164 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 164 КУпАП України, суб`єктом даного адміністративного правопорушення може бути: особа, яка здійснює господарську діяльність без державної реєстрації як суб`єкт господарювання або суб`єкт господарювання, який здійснює діяльність без ліцензії.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.04.2003 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» зазначено, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарський кодекс України визначає, що така діяльність повинна бути систематичною.

Статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати та пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для регулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл, паспорт маршруту, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, квитково-касовий лист, схема маршруту, розклад руху, таблиця вартості проїзду (крім міських перевезень), інші документи, передбачені законодавством України.

Зі змісту цієї норми вбачається, що документи дозвільного характеру (ліцензія, договір із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування чи їх дозвіл тощо) мають бути на підприємстві. За відсутність дозвільних документів має нести відповідальність або власник автобусу або керівник, який організовує здійснення господарської діяльності, а не водій, що перебуває у трудових відносинах.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» та «Шабельник проти України» неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів має відповідати передбаченим національним правом вимогам основним правам гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тобто, якщо уповноваженим органом не доведено підставність притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд не може в ході розгляду справи взяти на себе функції щодо самостійного відшукування доказів винуватості особи, самостійно змінювати, на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді.

У свою чергу, винуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння встановлюються за результатами оцінки доказів, якими відповідно до ст. 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.

При цьому, суддя звертає увагу, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, працівники поліції надали суду протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №284406 від 09.11.2025, письмові пояснення пасажирки ОСОБА_3 від 09.11.2025, а також відеозапис із нагрудних камер працівників патрульної поліції.

Першочергово, суддя вважає за необхідне зауважити, що сам протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не може бути визнаний беззаперечним єдиним доказом у справі у розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, що б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви суду.

Щодо письмових пояснень свідка ОСОБА_3 від 09.11.2025, то суддя звертає увагу, що вони не підтверджують викладене у фабулі порушення. Напроти, покази останньої фактично підтверджують позицію ОСОБА_1 про те, що він не є таксистом служби «373», а просто вирішив підвезти додому незнайому особу, яка чекала таксі біля ст.м. «Академмістечко» у комендантську годину.

Проаналізувавши долучений до протоколу відеозапис суддя вважає за необхідне зазначити, що на відео зафіксовано аналогічні покази ОСОБА_1 , який стверджував поліцейським, що він не надає послуги таксі, а лише підвозить сусідку по будинку додому у комендантську годину.

Жодних інших доказів працівники поліції для підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, не надали.

За усталеною практикою ЄСПЛ суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції («Малофеєва проти Росії», рішення від 30 травня 2013 року, заява F 36673/04; «Карелін проти Росії», заява F 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року).

Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом».

У відповідності до п. 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини») доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено ЄСПЛ й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02).

Виходячи з практики застосування Європейським судом ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже, його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням права на захист.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у справі №688/788/15-к від 04 липня 2018 року, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа є винною у вчиненні цього правопорушення.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стосовно складеного протоколу про адміністративне правопорушення, то сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в зазначеному діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи, що вина ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому діянні не доведена, суддя вважає за необхідне провадження у справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 1, 9, ч. 1 ст. 164, 245, 251, 280, 283-285, 294 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Вишгорода Київської області, громадянина України, який є діючим військовослужбовцем Національної гвардії України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю у діях особи складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження постанови.

Суддя І.Ю. Єросова