Провадження по справі № 3/522/8899/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Іванов В.В., при секретарі Тетькової В.М., за участю особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , представника ІНФОРМАЦІЯ_1 Степаняна Р.Е., розглянувши адміністративні матеріали, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_2 , про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, оператора групи обліку офіцерів запасу ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ОД № 714 від 26.11.2025 вбачається, що 05.11.2025 близько 23 год. 45 хв., за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська/вул. Троїцька, під час здійснення заходів оповіщення військовозобов`язаних, згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 солдатом ОСОБА_1 , здійснено затримання із застосуванням заходів фізичного впливу невідомого громадянина, всупереч вимогам «Порядку проведення призову громадян та військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560, без залучення працівника Національної поліції України, який входив до складу групи оповіщення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

У судовому засіданні особа, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КупАП не визнав, просив провадження закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Свої доводи мотивував тим, що що під час пересування службовим автомобілем «Hyundai H1» д.н.з. НОМЕР_1 , при спробі встановити особу громадянина призовного віку, останній першим застосував газовий балон, задувши ОСОБА_1 обличчя. У відповідь на раптовий та протиправний напад невідомої особи, інший військовослужбовець молодший сержант ОСОБА_2 застосував газовий балон для припинення агресивних дій невідомого громадянина.

Таким чином, застосування спеціальних засобів не здійснювалося ОСОБА_1 , а його дії мали виключно вимушений та оборонний характер, спрямований на захист власного здоров`я та припинення протиправної поведінки невідомої особи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 також наголосив на тому, що в нього закрита травма лівого колінного суглобу, що підтверджується висновком лікарем-рентгенологом клініки «Святої Катерини» та лікарем ортопедом травматологом військово-медичного клінічного центру Піденного регіону Міністерства оборони України, а тому зазначені дії були вчинені в умовах фізичного протистояння, раптового нападу та реальної загрози здоров`ю, що виключає наявність умислу на перевищення службових повноважень.

ОСОБА_1 також звертає увагу суду на те, що у матеріалах адміністративної справи повністю відсутній будь-який відеозапис події, яка стала підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи, відеофіксація із портативного відеореєстратора не здійснювалася з технічних причин, а саме у зв`язку з його розрядженням. У результаті цього об`єктивна технічна фіксація події відсутня, що істотно обмежує можливість встановлення фактичних обставин інциденту та перевірки тверджень, викладених у протоколі.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що під час подій, які стали підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, працівник Національної поліції України фактично перебував на місці затримання невідомої особи, що підтверджується матеріалами адміністративної справи та поясненнями учасників події.

Разом з тим, зазначений працівник поліції перебував у службовому автомобілі та не здійснював безпосередньої участі у затриманні, не вживав жодних активних процесуальних чи організаційних дій, не виходив із транспортного засобу та не втручався у перебіг подій.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які пояснення потерпілого, що позбавляє суд можливості з`ясувати: за яких саме обставин відбувалася подія; які дії, на думку потерпілого, вчиняв ОСОБА_1 ; чи вбачає потерпілий у цих діях протиправність та перевищення службових повноважень.

Також матеріали адміністративної справи не містять жодних відомостей щодо характеру, обсягу та виду шкоди, яка нібито була спричинена потерпілому. Не зазначено: чи була шкода фізичною, моральною або майновою; у чому саме вона полягала; чи підтверджується вона будь-якими медичними документами, актами огляду або іншими доказами.

Суд, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали адміністративної справи, заслухавши надані в судовому засіданні пояснення особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Склад правопорушення повинен в собі містити: суб`єкт правопорушення, суб`єктивну сторону правопорушення, об`єкт правопорушення та об`єктивну сторону правопорушення. Відсутність одного із вищезазначених елементів в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не містить складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у скоєнні, в тому числі й адміністративного правопорушення, слід виходити з положень ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Відповідно до вимог ст. 254 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені вимоги щодо змісту протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, у такому зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у скоєнні, в тому числі й адміністративного правопорушення, слід виходити з положень ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Зазначений підхід до тлумачення норм, в тому числі, адміністративного законодавства, відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським Судом й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02).

Згідно досліджених матеріалів справи встановлено, що з 14.09.2025 ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації в ЗСУ.

Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.09.2025 № 257, солдат ОСОБА_1 призначений на посаду оператора групи обліку офіцерів запасу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Батьківщини, незалежності і територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати і виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати і утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

Частиною 2 статті 172-14 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, вчинені в умовах особливого періоду.

Безпосереднім об`єктом цього правопорушення є встановлений порядок службової діяльності у сфері реалізації військовими службовими особами своїх прав і виконання обов`язків. У разі вчинення цього адміністративного правопорушення щодо військовослужбовця обов`язковим додатковим об`єктом виступають честь та гідність особи.

Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає в активних діях військової службової особи всупереч інтересам військової служби, з перевищенням наданої їй влади та службових повноважень.

Суб`єктивна сторона перевищення військовою службовою особою влади чи службових повноважень характеризується виною у формі умислу до діяння та умислом або необережністю до наслідків. Інтелектуальний елемент умислу в цьому випадку полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру своїх дій і передбачення можливості або неминучості настання суспільно небезпечних наслідків. Це означає, що особа, коли вчиняє вказане адміністративне правопорушення, усвідомлює вихід за межі наданих їй повноважень, тобто розуміє, що вчиняє дії, які не входять до її компетенції.

Суб`єктом цього правопорушення є лише військові службові особи, під якими згідно з приміткою до ст. 172-13 КУпАП розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування.

Характер дій військової службової особи при перевищенні влади чи службових повноважень полягає у тому, що службова особа вчиняє те чи інше діяння по службі, яке не входить до її компетенції.

Перевищення службових повноважень це дії службової особи, яка не має владних функцій і виходить під час виконання своїх адміністративно-господарських функцій за межі своїх повноважень, або дії службової особи, яка має владні повноваження, але у конкретному випадку перевищує не їх, а інші свої повноваження, або перевищує свої повноваження стосовно осіб, які не входять до числа підлеглих. Явний вихід службової особи за межі наданих їй повноважень слід розуміти як відкритий, очевидний, явний для всіх, в тому числі і винного, безсумнівний, відвертий.

Як перевищення влади або службових повноважень кваліфікуються: 1) вчинення дій, які є компетенцією вищою службової особи даного відомства чи службової особи іншого відомства, 2) вчинення дій одноособово, тоді як вони могли бути вчинені лише колегіально, 3) вчинення дій, які дозволяються тільки в особливих випадках, з особливого дозволу і з особливим порядком проведення за відсутності цих умов, 4) вчинення дій, які ніхто не має права виконувати або дозволяти.

Повноваження, за межі яких виходить службова особа при її перевищенні, повинні бути передбачені відповідними нормативно-правовим актом, законом, декретом, указом, постановою, статутом, положенням, інструкцією, правилами тощо.

Зазначена норма є бланкетною, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює норму більш конкретним змістом, для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП.

Адміністративно-господарські функції (обов`язки) це обов`язки з управління або розпорядження державним, комунальним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо). Такі повноваження в тому чи іншому обсязі є у начальників планово-господарських, постачальницьких, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами, майстернями, ательє, їх заступників, керівників відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо. Організаційно-розпорядчі функції (обов`язки) це обов`язки щодо здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, комунальних підприємств, установ або організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їхні заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Разом з тим, відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 26.04.2002 № 5, особа є службовою не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції чи виконує обов`язки постійно, а й тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальним повноваженням, за умови, що зазначені функції чи обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

Однак, складаючи протокол про адміністративне правопорушення, посадова особа, зазначивши ряд статей Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, які на його думку порушив ОСОБА_1 не розкрив їх зміст, не вказав, які умисні дії вчинені правопорушником мали наслідком заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян або державі, і чи усвідомлював він протиправність своєї поведінки.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. ст. 251, 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення повинен містити повний і конкретний опис обставин вчинення правопорушення, а також відомості, які дають змогу встановити наявність усіх обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, у тому числі об`єкта посягання, об`єктивної сторони, суд`єкта, суб`єктивної сторони.

З протоколу про адміністративне правопорушення та доданих до нього матеріалів адміністративної справи вбачається, що посадовою особою, яка склала протокол, не встановлено особу потерпілого, а також не долученого його письмових пояснень чи заяв, що унеможливлює перевірку факту заподіяння шкоди потерпілому.

Крім того, в матеріалах адміністративної справи відсутні дані, які б стверджували, що зазначені дії ОСОБА_1 носили умисний характер, а також те, що він усвідомлював протиправність своєї поведінки та передбачав настання негативних наслідків.

Суд бере до уваги доводи особи, що притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , що застосування спеціальних засобів ним не здійснювалось, а його дії мали виключно вимушений та оборонний характер, спрямований на захист власного здоров`я та припинення протиправної поведінки невідомої особи.

В протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що всі дії групи оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_1 відображені на відеозаписі, який виявлено у відкритих джерелах інформації, зокрема у месенджері «Telegram», а саме:https:t.me/kindzadza_ua/23175, який підписаний: «Потужне ИПСО в Одесі».

Водночас, суд звертає увагу на те, що вказаний відеозапис до матеріалів справи не долучений. За даних обставин, суд позбавлений можливості дослідити вказаний відеозапис, перевірити його зміст та відповідність з викладеними в протоколі обставинами.

Саме по собі посилання у протоколі на наявність відеозапису у відкритому джерелі інформації, а саме месенджері «Telegram», без фактичного доручення такого відеозапису до матеріалів адміністративної справи, не може вважатися належним та допустимим доказом.

Суд вважає доводи ОСОБА_1 , що під час оповіщення невідомої особи, працівник Національної поліції України перебував на місці затримання невідомої особи, належними та обґрунтованими, оскільки вони також підтверджується матеріалами адміністративної справи та поясненнями інших учасників події.

Окрім цього, суд зауважує, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що у фабулі вищезазначеного протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не зазначена суть адміністративного правопорушення відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи додані до протоколу про адміністративне правопорушення докази, протокол про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку, що по даній справі не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Вирішуючи питання щодо належності, допустимості та достатності доказів на підтвердження факту скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)». Таким чином, суд має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчинення адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено перед судом. Суд також не має права самостійно відвишукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином перебиратиме на себе функції обвинувача, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суд має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчинення адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено перед судом. Суд також не має права самостійно вишукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином перебиратиме на себе функції обвинувача, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який визначає людину, її права та свободи найвищою цінністю в державі, що обумовлює можливість обмеження її прав та свобод лише при неухильному дотриманні законодавства України та лише за наявності вини.

Тобто, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Тобто факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП не знайшов свого підтвердження при розгляді справи про адміністративне правопорушення в суді.

Оцінюючи зібрані та надані суду докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_1 «поза розумним сумнівом» у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 174-12 КУпАП під час розгляду справи судом не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин, провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ч. 2 ст. 172-14, ст.ст. 221, 247, 280, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за ч. 2 ст. 172-14 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-14 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси Віктор ІВАНОВ