Справа № 467/1487/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Арбузинка Миколаївської області,

фізичної особи підприємця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; відомості про притягнення до адмінісстративної відповідьності, у тому числі, й протягом року, відсутні,

за ч. 1 ст. 155-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Суть інкримінованого правопорушення

Протоколом №625 від 08 жовтня 2025 року ОСОБА_1 висунуте звинувачення за двома епізодами адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 155-1 КУпАП, а саме, у тому, що:

1) 11 вересня 2025 року під час перевірки ФОП ОСОБА_1 було проведено інвентаризацію коштів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , результат якої оформлено описом готівкових коштів, за даними якого (опису) в касі було 1 101,00 грн.

Тим самим, станом на 11 год. 51 хв. розрахункові операції в магазині ФОП ОСОБА_1 , що розташований по АДРЕСА_2 , на суму 1 101,00 грн. здійснювались без використання реєстратора розрахункових операцій, що є порушенням п.п.1,2 ст. 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових опрецій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

2) Крім цього, 11 вересня 2025 року під час перевірки ФОП ОСОБА_1 в присутності посадових осіб контролюючого органу вибірково було знято залишки товарних запасів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого по АДРЕСА_2 , що відображено в Описі про залишки фактичних запасів (товарно матеріальних цінностей) за місцем їх реалізації та /або зберігання.

Тим самим, встановлено ненадання під час проведення перевірки документа, який підтверджує облік або походження товару, що відображений в Описі про залишки фактичних запасів (товарно матеріальних цінностей) за місцем їх реалізації та /або зберігання, на суму 6 500,00 грн., що знаходилися у місці продажу в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований по АДРЕСА_2 , що є порушенням вимог п. 12 ст. 3 Закону №265.

Позиція особи, яка притягується до адміністративної відповідальності

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив відображені у протоколі обставини, зокрема, й стосовно безпосередньо самої фактичної перевірки, проведеної посадовими особами ГУ ДПС у Миколаївській області у належному йому магазині.

Однак, за першим епізодом правопорушення пояснив, що він використовує реєстратор розрахункових операцій у виді програми, яка завантажена на ноутбук. Але у день перевірки ноутбук перебував в ремонті, про що він пояснив особам, які здійснювали перевірку.

Щоправда, документів про ремонт ноутбука він не має.

Проте, посадові особи ГУ ДПС вказали йому, що в магазині має бути банківський термінал. Проте, банк не надає йому термінал з причини відсутності у нього відповідного розміру прибутку.

Стосовно другого епізоду правопорушення пояснив, що дійсно не мав документів, зокрема, чека на купівлю, не то двигуна, не то компресора, який придбав десь у 2023 році в магазині в м. Одеса.

У свою чергу, суд, вивчивши зміст протоколу і заслухавши позицію особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши надані йому докази за правилами ст. 252 КУпАП, тобто, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, аналізував наступні, передбачені ст. 280 КУпАП обставини.

Чи було вчинено адміністративне правопорушення

Відповідальність за ч.1 ст. 155-1 КУпАП настає у разі порушення встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Об`єктом правопорушень є суспільні відносини у сфері здійснення розрахункових операцій.

Недотримання вимог ст.3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», власне, і є об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, бо вона виражається у порушенні встановленого законом порядку проведення розрахунків у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Суб`єктивна сторона правопорушення, характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.

Суб`єктами правопорушень можуть бути особи, які відповідно до своїх функціональних обов`язків здійснюють розрахункові операції, а також посадові особи, до компетенції яких належить організація здійснення розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

При цьому, норма ч.1 ст. 155-1 КУпАП є бланкетною, тобто, такою, яка не містить повного опису правил поведінки, а відсилає до інших нормативних актів.

У даному випадку протокол містить у собі твердження про два епізоди правопорушення за ч.1 ст. 155-1 КУпАП:

1)порушення п.п.1,2 ст.3 Закону №265, а саме: здійснення розрахункових операцій на суму 1 101,00 грн. без застосування реєстратора розрахункових операцій (далі РРО);

2)порушення п. 12 ст. 3 Закону № 265, а саме: ненадання контролюючому органу документів, що підтверджують облік та походження товарних запасів, які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Стосовно епізоду №1, то суд враховує наступне.

Відповідно до п.1 ст. 3 Закону №265 суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані, серед іншого, проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно п.2 ст.3 Закону №265 суб`єкти господарювання зобов`язані надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).

Як зрозумів суд із пояснень ОСОБА_1 , він використовує програмний РРО (ПРРО), який встановлено на ноутбук, і який на момент проведення перевірки перебував в ремонті.

Матеріали справи, у тому числі, й акт фактичної перевірки, не відображають цієї обставини, але стаття 5 Закону № 265 регулює питання проведення розрахункових операцій на період виходу РРО (ПРРО) з ладу.

Зокрема, згідно ч.1 ст. 5 Закону №265 на період виходу з ладу реєстратора розрахункових операцій та здійснення його ремонту або у разі тимчасового, не більше 7 робочих днів, відключення електроенергії проведення розрахункових операцій здійснюється з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки або із застосуванням належним чином зареєстрованого резервного реєстратора розрахункових операцій.

А відповідно до ч.2 ст. 5 указаного Закону на період виходу з ладу програмного реєстратора розрахункових операцій проведення розрахункових операцій не здійснюється до моменту усунення несправностей.

Тобто, у разі, якщо ноутбук ОСОБА_1 із встановленим на нього ПРРО дійсно перебував у ремонті, то інкримінування йому порушень п.п.1,2 ст. 3 Закону №265 виключається.

При цьому, ніяких документів на підтвердження цієї обставини ОСОБА_1 суду не надав, але він і не зобов`язаний доводити свою невинуватість в силу дії ч.2 ст. 62 Конституції України.

А на підставі ст. 63 Конституції України має право не свідчити проти себе і право на свій захист від висунутого звинувачення у такий спосіб, який він вважає для себе ефективним.

Натомість, згідно ч.2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, у даному випадку на посадових осіб ГУ ДПС.

Але матеріали справи не містять у собі ніяких даних про те, що застосування ст. 5 Закону №265 у даній ситуації виключалось.

З огляду на письмові пояснення ОСОБА_1 від 11 вересня 2025 року, а так само і на його усні пояснення, надані в судовому засіданні, суд припускає, що посадові особи ГУ ДПС у Миколаївській області мали на увазі POS реєстратор, який повинен був використовуватись у магазині «Мій мотоблок».

Але цьому контексті, суд звертає увагу на положення ст. 9 Закону №265, яка передбачає у собі умови, за яких РРО та /або ПРРО не застосовуються.

Так, реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій, та розрахункові книжки не застосовуються:

1) при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних уповноваженою особою відповідного суб`єкта господарювання;

2) при виконанні банківських операцій;

4) при продажу проїзних і перевізних документів на залізничному (крім приміського) та авіаційному транспорті з оформленням розрахункових і звітних документів та на автомобільному транспорті з видачею талонів, квитанцій, квитків з нанесеними друкарським способом серією, номером, номінальною вартістю, а також при продажу білетів державних лотерей через електронну систему прийняття ставок, що контролюється у режимі реального часу центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та квитків на відвідування культурно-спортивних і видовищних закладів;

6) при продажу товарів (наданні послуг) платниками єдиного податку (фізичними особами - підприємцями), які не застосовують реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій відповідно до Податкового кодексу України;

9) при здійсненні фізичними особами торгівлі продуктовими або промисловими товарами (крім технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння) за готівкові кошти на ринках;

10) при продажу у кіосках, з лотків та розносок газет, журналів та інших видань, листівок, конвертів, знаків поштової оплати, якщо питома вага такої продукції становить понад 50 відсотків загального товарообігу за відсутності продажу підакцизних товарів та технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, лікарських засобів, виробів медичного призначення, а також при продажу жетонів та проїзних квитків у касах метрополітену;

11) при продажу води, молока, квасу, олії та живої риби з автоцистерн, цистерн, бочок та бідонів; страв та безалкогольних напоїв у їдальнях і буфетах загальноосвітніх навчальних закладів і професійно-технічних навчальних закладів під час навчального процесу;

12) якщо в місці отримання товарів (надання послуг) операції з розрахунків у готівковій формі не здійснюються (склади, місця зберігання товарів, оптова торгівля тощо);

14) при здійсненні розрахунків за послуги у разі проведення таких розрахунків виключно за допомогою банківських систем дистанційного обслуговування та/або сервісів переказу коштів.

Але, жодних доказів того, що випадок ОСОБА_1 не підпадає під цію цієї норми матеріали справи не містять.

Зокрема, суд звертає увагу на п.6 ч.1ст. 9 Закону №625, який вказує, що РРО та/або ПРРО не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) платниками єдиного податку (фізичними особами - підприємцями), які не застосовують реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій відповідно до Податкового кодексу України.

Відповідно, суд не може однозначно встановити, що ОСОБА_2 дійсно і умисно порушив вимоги п.п.1,2 ст.3 Закону №265, позаяк, могли мати місце випадки, які визначені ст.ст. 5,9 указаного Закону.

Крім цього, в силу ч.2 ст. 251 КУпАП обов`язок доказування того, що ОСОБА_1 дійсно є суб`єктом, який зобов`язаний використовувати РРО і на нього не поширюються норми, які звільняють його від такого обов`язку, зокрема, норми ст.9 Закону № 265, покладається саме на особу, яка складає протокол.

Однак, безсумнівні докази того, що ОСОБА_1 однозначно має обов`язок використовувати РРО при здійсненні розрахункових операцій відсутні, у тому числі й у разі поломки програмного РРО.

Бо не виключено, що його діяльність і статус платника податків можуть підпадати під норми Податкового кодексу України, які звільняють від обов`язкового застосування РРО.

Відповідно, суд не може вважати порушення ОСОБА_1 вимог п.п.1,2 ст. 3 Закону №265 безсумнівно доведеними.

Щодо епізоду №2, суд виходить із такого.

За нормою п.12 ст. 3 Закону №265 суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані, серед іншого, вести в порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів, здійснювати продаж лише тих товарів, що відображені в такому обліку. Порядок та форма обліку товарних запасів для фізичних осіб - підприємців, у тому числі платників єдиного податку, встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. При цьому суб`єкт господарювання зобов`язаний надати контролюючим органам на початок проведення перевірки документи (у паперовій або електронній формі), що підтверджують облік та походження товарних запасів (зокрема, але не виключно, документи щодо інвентаризації товарних запасів, документи про отримання товарів від інших суб`єктів господарювання та/або документи на внутрішнє переміщення товарів), які на момент перевірки знаходяться у місці продажу (господарському об`єкті).

Разом із цим, на підставі абзацу другого пункту 12 ст. 3 указаного Закону такі вимоги не поширюються на фізичних осіб - підприємців, які є платниками єдиного податку та не зареєстровані платниками податку на додану вартість (крім тих, які провадять діяльність з реалізації технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту, а також лікарських засобів та виробів медичного призначення, ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення та напівдорогоцінного каміння).

Але ніяких доказів того, що ця норма абз.2 п.12 ст.3 Закону № 625 не поширюється на ОСОБА_1 у суду немає.

Крім цього, безпосередньо сам протокол не містить у собі чітко визначеного переліку товару, на який ОСОБА_1 не було надано документів.

А самостійно суд визначати їх кількість і назву, обравши із долученого до протоколу доказу, не має права в силу позицію ЄСПЛ, висловленої ним у рішення «Малофєєв проти росії».

Тим більше, що в судовому засіданні ОСОБА_1 не чітко вказав вид товару, на який у нього не було документів.

Отже, у такий спосіб сформульоване обвинувачення не може вважатись відповідним закону, бо не є чітким і детальним, а тому й сумнівним.

Загалом, суд має зазначити, що у матеріалах справи немає доказів того, що ОСОБА_1 є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 155-1 КУпАП, адже до протоколу не долучено відповідного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так само, податковий орган повинен довести, що особа, яка притягається, відповідає за розрахункові операції.

У той час, суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування.

Суд зазначає, що суб`єктами правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 155-1 КУпАП, можуть бути особи, які відповідно до своїх функціональних обов`язків здійснюють розрахункові операції, а також посадові особи, до компетенції яких належить організація здійснення розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

А протокол сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та неспростовним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Отже, суд мусить констатувати, що висунуте ОСОБА_1 обвинувачення не є беззаперечним і безсумнівним.

Відповідно, говорити про те, що ОСОБА_1 було вчинене правопорушення, передбачене ч.1 ст. 155-1 КУпАП, однозначно не можна. Бо є вірогідними інші версії події, які у цьому провадженні не є спростованими достатнім обсягом доказів.

Чи винна за таких обставин особа у вчиненні адміністративного правопорушення

У справах про адміністративні правопорушення обвинувачення особі висувається вилючно протоколом про адміністративне правопорушення, який має відповідати вимогам ст. 256 КУпАП.

Одночасно протокол є доказом щодо факту учинення правопорушення, так як фіксує його подію (час, місце, спосіб, наслідки, тощо) та ніші, обставини, що мають значення для справи.

Однак, як вказував суд вище, сам по собі протокол не є беззаперечним доказом вини, так як викладені у ньому обставини повинні бути підтверджені за допомогою інших фактичних даних і відповідних їмджерел.

Проте, у цій справі суд мусить включити протокол №625 від 08 жовтня 2025 року із доказової бази і визнати порушенною процедуру пред`явлення ним обвинувачення, зокрема, із таких мотивів.

Норми чинного КУпАП не передбачають у собі можливості складення протоколу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

На присутність особи при складанні протоколу вказують й вимоги Інструкції з оформлення податковими органами матеріалів про адміністративні правопорушення, що затверджена наказом Міністерства фінансів України від 02 липня 2016 року №566 (далі Інструкція №566).

Зокрема, у пункті 12 вказаної Інструкції зазначено про складання протоколу у податковому органі лише уразі неможливості його складання за місцем вчинення адміністративного правопорушення.

Тоді як будь - якого обґрунтування і доказів неможливості складання протоколу за місцем вчинення правопорушення, а саме: у приміщенні магазину «Мій мотоблок», матеріали справи у собі не містять.

При цьому, уповноважена особа, яка складає протокол, має забезпечити не тільки присутність ймовірно винної особи при складанні протоколу, а й можливість реалізації нею гарантованих ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Адже ВС КАС у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 522/12566/18 вказав, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Тобто, особа набуває певного обсягу прав ще зі стадії складання протоколу і забезпечення можливості їй для використання цих прав, звісно, що на її розсуд, є запорукою законності подальшого провадження у справі і прийняття законного рішення уповноваженим органом.

По перше, особа має бути негайно і детально поінформована про факти та юридичну кваліфікацію обвинувачення. ЄСПЛ у п.34 рішення від 09.10.2008 року у справі «Абрамян проти росії» вказав, що деталі злочину мають бути повідомлені обвинуваченому, інакше порушується п.1 та п.п. «а» п.3 ст. 6 Конвенції.

По - друге, особі має бути забезпечене право на кваліфіковану правову допомогу. Бо ЄСПЛ завжди вважав доступ до захисника на ранніх стадіях провадження процесуальною гарантією права не свідчити проти себе та основоположною гарантією від поганого поводження, знаючи про особливу вразливість обвинуваченого на цих етапах.

У пункті 73 Рішення у справі «Зінченко проти України» (Заява № 63763/11) від 13/06/2014 року ЄСПЛ вказав, що відповідно до підпункту «b» пункту 3 статті 6 Конвенції обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист у належний спосіб та без обмежень можливості наводити суду першої інстанції усі відповідні аргументи на свій захист, і отже, впливати на результати провадження Цей обов`язок включає в себе надання обвинуваченому можливості ознайомитися з результатами розслідування, проведеного під час провадження, з метою підготовки свого захисту (наприклад, рішення від 18 березня 1997 року у справі «Фуше проти Франції» (Foucher v. France), пп. 26-38, Reports 1997-II).

Суд дослідив обставини запрошення ОСОБА_1 до м. Миколаєва для складання протоколу, однак, відмічає, що КУпАП не передбачає порядку прибуття особи до уповноваженого органу для учинення цієї дії.

Натомість, у КУпАП міститься чітка вимога щодо складання протоколу на місці виявлення порушення протягом 24 годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, за умови обов`язкової присутності цієї особи.

Звідси, суд не може прийняти рішення на підставі такого протоколу і мусить визнати його недопустимим доказом, так як не дотримано порядку його складання, в висунуте ним звинувачення не відповідає критеріям безсумнівності.

Беручи до уваги, зокрема, й рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства.

Тож, у цій справі суд тлумачить усі сумніви на користь «звинуваченої» особи згідно із принципом «In dubio pro reo», за яким «У випадку сумнівів справа вирішується на користь підсудного».

Чи настає адміністративна відповідальність за таких обставин

Підставою адміністративної відповідальності є наявність у вчиненому особою діянні всіх ознак складу правопорушення, передбаченого законом. Склад адміністративного правопорушення - це сукупність встановлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення входять ознаки, які характеризують об`єкт, об`єктивну і суб`єктивну сторони та суб`єкта правопорушення.

У даному випадку суд встановив відсутність (недоведеність і сумнівність) у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.155-1 КУпАП, ані його об`єктивної, ані його суб`єктивної сторони.

А тому приймає рішення про закриття провадження у цій справі на підставі п.1 ст.247 цього ж Кодексу, відповідно до якого відсутність складу адміністративного правопорушення є обставино, що виключає провадження у справі, а тому воно підлягає закриттю.

Інші питання, що вирішуються судом при винесенні постанови

Судовий збір не підлягає стягненню із ОСОБА_1 , так як на нього за вказаних вище обставин не накладається адміністартивне стягнення.

Застосування заходів забезпечення провадження у цій справі не вбачається.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 245, 247, 251, 280, 283,284 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 155-1 КУпАП- закрити на підставі п.1 ст. 247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї.

Суддя Ірина Явіца