Справа № 467/1344/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; відомості про притягнення до адміністративної відповідальності, у тому числі й протягом року, відсутні

за ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним

21 вересня 2025 року о 22 год. 06 хв. в с-щі Арбузинка по вул. Леніна, 1 ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР України і тим самим учинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.130 КУпАП.

Крім цього, 21 вересня 2025 року о 22 год. 06 хв. в с-щі Арбузинка по вул. Леніна, 1 ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ2121, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортними засобами, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності і її процесуальна поведінка щодо справи

ОСОБА_1 в судове засідання викликався неодноразово, проте, жодного разу на слухання справи не прибув, заяв і клопотань до суду не направляв, хоча про розгляд справи судом повідомлявся поліцією ще під час складання протоколів.

Разом з тим, ужиті судом заходи щодо забезпечення участі ОСОБА_1 в судовому засіданні не сприяли досягненню цієї мети.

З огляду на що, суд, беручи до уваги те, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (постанова ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12), вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

При тому, що норма ст. 268 КУпАП не передбачає обов`язкової участі такої особи при розгляді такого роду справи.

У свою чергу, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши матеріали справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ураховуючи положення ст.ст. 245, 251, 280 цього ж Кодексу, аналізував наступні питання.

Чи було вчинено адміністративне правопорушення

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.1 «а» ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно ж вимог п. 2.9 «а» ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає у разі:

1) керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції;

2) передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів;

3) відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

У цій справі установлено, що ОСОБА_1 не дотримався указаних положень ПДР України, так як керував транспортним засобом із вмістом алкоголю в крові в концентрації 2,14 проміле (міліграм спирту на літр крові), що значно перевищує передбачений законом допустимий показник, який становить 0,2 проміле.

При цьому, відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), за ст. 130 КУпАП стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника. Для притягнення до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли останній почав рухатись.

Тим самим, було учинене правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП і його кваліфікація є правильною.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 КУпАП відповідальність настає у разі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

А згідно бази ІКС «ІПНП» ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував.

Отже, було установлено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до п. 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08 травня 1993 року № 340 (з наступними змінами і доповненнями), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

У цьому випадку достовірно установлено, що ОСОБА_1 не отримував у встановленому законом порядку посвідчення водія, а тому його дії повністю охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 126 КУпАП, що вказує на правильну їх кваліфікацію.

Поряд із цим суд вважає за необхідне виключити із обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 , вказівку уповноваженої особи поліції щодо порушення ним вимог п. 2.1«а» ПДР України, зокрема, через таке.

Пункт 2.1«а» ПДР України зобов`язує водіїв механічного транспортного засобу мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

У свою чергу, водієм, згідно із п. 1.10 ПДР України, є особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

А як установлено судом, ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія будь якої категорії, а тому взагалі не має статусу водія.

Звідси, він не зобов`язаний мати при собі посвідчення водія та й фактично мати його не може.

Бо вимога п. 2.1«а» стосується спеціального суб`єкта виключно водія, а не будь-якої особи, яка й не набувала такого статусу.

Як наслідок, суд виключає з обвинувачення твердження про порушення з боку ОСОБА_1 вимог п. 2.1«а» ПДР України, проте, визнає його винним за ч. 2 ст. 126 КУпАП, як особу, яка керувала транспортним засобом не маючи права керування таким транспортним засобом.

Ураховуючи й те, що норма ч. 2 ст. 126 КУпАП не є банкетною і не визначає спеціального суб`єкта, а тому посилання на порушення того чи іншого пункту ПДР України не є обов`язковим у цьому випадку і не впливає на кваліфікацію дій порушника.

Чи винна ця особа у вчиненні адміністративного правопорушення

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП, ч. 2 ст. 126 КУпАП, підтверджується даними протоколів про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 461009 від 21 вересня 2025 року та серії ЕПР1 № 461026 від 21 вересня 2025 року щодо часу, місця та способу учинення правопорушення, у тому числі й щодо місця огляду на стан сп`яніння, його порядку та його результату, а також вставлення факту керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

У цілому протоколи відповідають вимогам ст. 256 КУпАП щодо свого змісту, зокрема, і суті викладеного у ньому правопорушення, а тому підстав вважати, що поліція висунула ОСОБА_1 звинувачення із порушенням вимог закону у частині формулювання обвинувачення немає.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення адміністративних правопорушень 31 вересня 2025 року ОСОБА_1 був неповнолітнім, оскільки є особою ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 270 КУпАП інтереси особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).

Матеріали справи не містять відомостей про складання протоколів про адміністративне правопорушення в присутності законного представника.

Однак, КУпАП не передбачає обов`язку посадової особи, яка складає протокол про адміністративне правопорушення, залучати при складанні протоколу законного представника або захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та є неповнолітньою у віці від 16 до 18 років, оскільки згідно положень ст. 270 КУПАП залучення законного представника неповнолітньої особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, є правом цієї особи або її законного представника.

Відповідно до ст. 13 КУпАП неповнолітні віком від 16 до 18 років у разі вчинення правопорушень, передбачених, зокрема, ст.ст. 126, 130 КУпАП, несуть відповідальність на загальних підставах.

Таким чином, складання протоколів про адміністративні правопорушення за відсутності законного представника особи, яка притягується до відповідальності не є порушенням вимог норм КУпАП та прав ОСОБА_1 . Останній хоч і був неповнолітнім на час складання протоколів про адміністративні правопорушення, однак за своїм віком, оскільки на час складання протоколів майже досяг повноліття, та рівнем свого розвитку здатен усвідомлювати значення своїх дій та наслідків таких дій, а також здатен розпоряджатися своїми правами при складанні протоколів. Протилежного матеріали справи не містять та особою, яка притягується до адміністративної відповідальності суду не надано.

Звідси, вважати, що протоколи про адміністративне правопорушення належать до недопустимих доказів і через це підлягають виключенню з доказової бази не можна.

Обставини, що відображені у протоколах, до цього ж, підтверджуються: результатами тестування на стан алкогольного сп`яніння; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів; направленнями на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; довідкою ВП № 1 ГУНП в Миколаївській області, виданої на підставі інформації з бази «ІКС ІПНП»; відеозаписами з нагрудної камери поліції.

Так само зазначені відеозаписи, долучені до протоколів, підтверджують, що їх складання мало місце із дотриманням поліцією приписів ст.ст. 254-256 КУпАП.

Тим самим, ця справа забезпечена доказами у їх розумінні згідно із ст. 251 КУпАП.

Крім цього, суд робить висновок, що правопорушення було учинено умисно, бо порушник в силу свого віку усвідомлював протиправний характер своїх дій, передбачав їх шкідливі наслідки і допускав настання цих наслідків, хоча в силу свого віку міг легковажно ставиться до таких наслідків.

Тому у ракурсі установлених фактичних обставин справи, підтверджених доказами, шляхом встановлення юридично значущих ознак, визначення правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчинених дій інкримінованому складу правопорушення, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Чи підлягає порушник адміністративній відповідальності

Згідно зі ст. 12 КУпАП адміністративній відповідальності підлягають особи, які досягли на момент вчинення адміністративного правопорушення шістнадцятирічного віку.

Обставин, що виключають адміністративну відповідальність, передбачених ст.ст. 18-20 КУпАП, суд не встановив.

Підстав для застосування положень ст. 22 КУпАП також немає, бо правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130, ч. 2 ст. 126 КУпАП, не можуть вважатись малозначним, у тому числі й з огляду на їх санкцію та дію прямої заборони звільняти від відповідальності за учинення такого роду порушення (ч. 2 ст. 22 КУпАП).

Мотиви накладення стягнення

Враховуючи, що ОСОБА_1 вчинив кілька адміністративних правопорушень, згідно зі ст. 36 КУпАП, стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КУпАП, у разі вчинення особами віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років адміністративних правопорушень, передбачених ст. 44, 51, 89, 121-127, 130, ст. 139, ч. 3 ст. 154, ч. 2 ст. 156, ст. 173, 173-2, 173-4, 174, 183-1, 185, 190-195 цього Кодексу, вони підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах. З урахуванням характеру вчиненого правопорушення та особи правопорушника до зазначених осіб (за винятком осіб, які вчинили правопорушення, передбачені статтею 185) можуть бути застосовані заходи впливу, передбачені статтею 24-1 цього Кодексу.

Однак, вказана норма закріплює право суду, а не обов`язок, застосувати до неповнолітнього заходи впливу передбачені ст. 24-1 КУпАП.

В свою чергу, суд керуючись ч. 2 ст. 33 КУпАП враховує зокрема: характер вчинених правопорушень, як то, значно високий ступінь їх суспільної небезпеки, як для самої особи, яка притягується до адміністративної відповідальності так і інших осіб;ступінь його вини (2,14 проміле, що є тяжким ступенем сп`яніння); особу порушника, який є, зокрема, особою молодого віку; наявність обставин, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення відповідно до ст. 34 КУпАП, як то вчинення правопорушення неповнолітнім; відсутність обставин, які обтяжують відповідальність і вважає за необхідне накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу, що у вказаній справі буде доцільним з метою попередження вчинення адміністративних правопорушень в майбутньому.

Проте, суд у цій справі не застосовує передбачене санкціями ч. 1 ст. 130 КУпАП позбавлення права керування транспортними засобами, так як ОСОБА_1 такого права не набув у встановленому законом порядку, що підтверджується довідками ВП № 1 Первомайського ВРП ГУНП в Миколаївській області.

Відповідно до п. 21 Постанови пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак, призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права керувати транспортними засобами, є неможливим.

Аналогічну позицію зайняв і Верховний Суд у постанові від 29 березня 2023 року у справі № 145/932/20, де вказав, що згідно зі сталою правозастосовною практикою, позбавлення права керування транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка його не має.

Тому стягнення на нього має бути накладене без позбавлення права керування як на іншу особу, а не на водія.

Адміністративне стягнення накладається у межах строку, визначеного ч. 6 ст. 38 КУпАП.

Інші питання, що вирішуються судом при винесенні постанови

На підставі ст. 40-1 КУпАП із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню й судовий збір у розмірі 605,60 грн., розмір якого передбачений ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 33, 283, 284 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 грн.

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 3400 (три тисячі чотириста) грн.

На підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП остаточно накласти на ОСОБА_1 стягнення в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, як за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Відповідно до ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: 1) подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; 2) витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через 15 (п`ятнадцять) днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.(ч. 1 ст. 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї.

Строк пред`явлення постанови до виконання - три місяці з дня її винесення.

Суддя Ірина Явіца