Справа № 133/618/25
Провадження № 33/801/693/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач: Сало Т. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., за участі захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Хараїм Ольги Валеріївни, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,

встановив:

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_1 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок судового збору на користь держави в особі Державної судової адміністрації.

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У скарзі зазначає, що справу судом першої інстанції розглянуто поверхнево. Вимога інспектора патрульної поліції про необхідність пред`явлення документів для перевірки була безпідставною та протиправною, оскільки поліцейські не зафіксували факт зупинки транспортного засобу під його керуванням з підстав, наведених у ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію». Йому не були роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі і право на захист, що призвело до порушення його права на професійну правничу допомогу, що в свою чергу свідчить про недопустимість наявних у справі доказів.

Також ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, мотивуючи тим, що про розгляд справи він не повідомлявся і повісток не отримував. Зазначає, що він є військовослужбовцем і на момент розгляду справи перебував в зоні бойових дій.

Вказане клопотання задоволено постановою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2025 року.

18 грудня 2025 року у судовому засіданні при апеляційному перегляді справи адвокат Хараїм О.В. також зазначила, що суд першої інстанції не перевірив наявність чи відсутність у ОСОБА_1 посвідчення водія. Оскільки ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія, а тому суд першої інстанції не мав права застосовувати до нього стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. У разі, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для скасування постанови, просила застосувати ст. 69 КК України, яка регулює питання призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши адвоката Хараїм О.В., яка підтримала апеляційну скаргу із зазначених у ній підстав, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Положеннями статей 245, 251, 252, 280 КУпАП визначено, що суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №249356, складеного командиром взводу 1 взводу 1 роти 1 батальйону БПП з обслуговування Хмільницького району УПП у Вінницькій області ДПП старшим лейтенантом поліції Черниш Є.І., 17 лютого 2025 року о 13 год. 18 хв. на трасі Н02, 297 км, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом NISSAN BLUEBIRD, д.н.з. НОМЕР_1 , не мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та притягався за ч.2 ст.126 КУпАП протягом року, чим порушив п. 2.1.а Правил дорожнього руху керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (а.с.2).

До вказаного протоколу додано копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (а.с.4).

У підпункті а) пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Диспозиція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті:

- керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (друга частина);

- керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (третя частина);

- керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (четверта частина).

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, виходив з того, що його вина підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 249356 від 17 лютого 2025 року; рапортом поліцейського від 17 лютого 2025 року; копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП; витягом адмінпрактики з бази ІПНП відносно ОСОБА_1 ; диском з відеозаписом.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що про розгляд справи на 07 квітня 2025 року судом першої інстанції він не повідомлявся, будь-яких повісток або смс-повідомлень не отримував. Крім того, він є діючим військовослужбовцем і на момент розгляду справи перебував у зоні бойових дій.

Однак, вказані твердження не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у ній доказами.

Встановлено, що 27 лютого 2025 року судову повістку було направлено за адресою місця проживання ОСОБА_1 , вказану у протоколі про адміністративне правопорушення: АДРЕСА_1 .

Повістку отримано адресатом 01 березня 2025 року, що підтверджується підписом в рекомендованому повідомлені про вручення поштового відправлення (а.с.11).

Вказана адреса ОСОБА_1 зазначена ним і в апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку повідомлявся про час і місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не подавав на підставі ст. 268 КУпАП дійшов висновку про розгляд справи у його відсутність.

За час перебування справи на розгляді в суді ОСОБА_1 з матеріалами справи не знайомився, жодних письмових пояснень (клопотань) по суті розгляду справи не подав, своїм правом на правову допомогу не скористався.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не зазначає, яким чином розгляд справи у його відсутність вплинув на висновки суду першої інстанції.

Також в апеляційній скарзі говориться про те, що зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 з підстав, передбачених у ч. 1 ст. 35 Закону України «Про національну поліцію», не зафіксована працівниками поліції.

При цьому, у тексті апеляційної скарги ОСОБА_1 не зазначає, яким чином має бути зафіксована зупинка транспортного засобу та не стверджує про незаконність такої зупинки.

Статтею 35 Закону України «Про Національну поліцію» визначено підстави для зупинення поліцейським транспортного засобу.

У цих законодавчих положеннях не зазначено, що наявність підстав для зупинення поліцейським транспортного засобу, як і допущення водієм порушення ПДР, є передумовою для фіксування факту керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом.

Вказані вимоги не визначають порушення водієм ПДР, як і взагалі наявність підстав для зупинення транспортного засобу з урахуванням положень статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», в якості передумови для можливості оформлення поліцейським адміністративних матеріалів щодо допущення правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП.

Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі №686/11314/17, проте в ній відсутні висновки в тому, що працівник поліції не має права документувати факт допущення правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП, у випадку відсутності підстав для зупинення транспортного засобу, які перелічені в статті 35 Закону України «Про національну поліцію».

У розумінні правил статті 8 КУпАП кожна особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем скоєння правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення. За таких обставин під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний застосовувати особливості дії норм КУпАП у часі та застосувати правове регулювання, яке існувало на час розгляду відповідних справ.

ОСОБА_1 зазначає, що йому не були роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі і право на захист, що призвело до порушення права на професійну правничу допомогу.

Вказана позиція не заслуговує на увагу, оскільки у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №249356 в графі «підпис особи, якій роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст.268 КУпАП» проставлено підпис ОСОБА_1 ..

Норми КУпАП не вимагають залучення адвоката на стадії оформлення адміністративного матеріалу, за наявності на те підстав.

Стаття 268 КУпАП передбачає, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Справи про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 126 КУпАП, розглядають судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відтак стаття 268 КУпАП гарантує особі право користуватися юридичною допомогою саме під час розгляду справи в суді і таким правом ОСОБА_1 скористався під час апеляційного перегляду.

Також ОСОБА_1 звертає увагу, що перед отриманням від нього будь-яких пояснень він не був повідомлений про своє право відмовитися від надання показань та не відповідати на питання.

Однак, як встановлено із протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 пояснень по суті порушення не надав, вказавши: «пояснення надам в суді».

Відтак, вказані доводи не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд звертає увагу, що подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 не оскаржує висновки суду першої інстанції в частині наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, тобто не заперечує того факту, що він, не маючи права керування транспортним засобом, керував транспортним засобом та був зупинний працівниками поліції.

Саме особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна зазначити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість постанови суду першої інстанції.

За відсутності доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційний суд позбавлений можливості з власної ініціативи перевірити судове рішення на предмет його законності.

Під час апеляційного перегляду справи, а саме 07 липня 2025 року від захисника ОСОБА_1 адвоката Хараїм О.В. надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи. В обґрунтування вказаного клопотання було зазначено, що ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду м. Києва подано позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року. Вказана постанова була підставою для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП у даній справі. Справі присвоєно номер №760/17100/25, однак, станом на цей час провадження у справі ще не відкрито. Враховуючи, що наразі триває процедура оскарження в суді постанови серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року в адміністративному порядку, то вона в силу ст. 289 та ч. 2 ст. 291 КУпАП не набрала законної сили, а тому не може бути врахована для кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2025 року зупинено апеляційне провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішення у справі №760/17100/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання незаконної та скасування постанови про адміністративне правопорушення. Зобов`язано ОСОБА_1 та адвоката Хараїм О.В. повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження.

Зупиняючи провадження у справі суд врахував дії сторони захисту щодо оскарження як незаконної постанови про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, і що у випадку задоволення позову це призведе до відсутності факту повторності в діях ОСОБА_1 , а відтак і відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Оскільки протягом тривалого часу питання про відкриття провадження у згаданій справі №760/17100/25 не вирішено, постановою Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року провадження у даній справі було поновлено.

17 грудня 2025 року від адвоката Хараїм О.В. надійшло клопотання, в якому вона просить приєднати до матеріалів даної справи копію посвідчення ОСОБА_1 , як учасника бойових дій, довідки військової частини про безпосередню участь ОСОБА_1 у бойових діях та заяву про усунення недоліків у справі №760/17100/25. Зазначає, що станом як на час поновлення провадження у даній справі, так і на цей час підстави, які зумовили зупинення провадження, не відпали. Ще 15 серпня 2025 року до Солом`янського районного суду м. Києва подано заяву про усунення недоліків, однак причини не вирішення питання про відкриття провадження у справі №760/17100/25 їй не відомі. Таким чином, беручи до уваги той факт, що наразі триває процедура оскарження в суді постанови серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року в адміністративному порядку, то відповідно вона в силу ч. 2 ст. 291 та ст. 289 КУпАП не набрала законної сили, а тому вона не може бути врахована для кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Для кваліфікації дій за ч. 5 ст. 126 КУпАП суду слід встановити факт повторності.

Пункт 3 розділу I Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року №1395 під повторністю правопорушення розуміє повторне вчинення протягом року адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями КУпАП та визначається за фактами винесених постанов у справах про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили (крім правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною третьою статті 130 КУпАП).

Пункт 6 розділу IV цієї Інструкції визначає, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення, або про відмову в її отриманні, або після повернення поштового відправлення з позначкою про невручення.

Під час розгляду даної справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 факт отримання копії постанови під час її винесення не заперечив. При цьому, з витягу з Адмінпрактики слідує, що 10 жовтня 2024 року він сплатив штраф, тобто йому були відомі реквізити, зазначені в цій постанові.

Дії щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 вчинив тільки після винесення оскаржуваної постанови у даній справі.

Оскільки провадження у справі №760/17100/25 не відкрито і ОСОБА_1 не поновлено строк на оскарження постанови, твердження останнього про те, що вона не набрала законної сили, є помилковими.

Посилання на положення ч. 2 ст. 291 та ст. 289 КУпАП не беруться до уваги апеляційним судом, оскільки вони стосуються постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, що зафіксовані в автоматичному режимі.

У разі відкриття провадження у справі та скасування, за результатами її розгляду, згаданої постанови серії ЕНА №3181040 від 02 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 не буде позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про перегляд оскаржуваної постанови суду у даній справі за нововиявленими обставинами.

Не заслуговує на увагу позиція адвоката з приводу того, що суд першої інстанції не перевірив факт отримання чи неотримання ОСОБА_1 посвідчення водія, оскільки, по-перше, за змістом пунктів 4, 5 розділу VII згаданої Інструкції № 1395 поліцейський, який подає матеріали до розгляду, готує довідку про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення, отримання (неотримання) особою за місцем її проживання посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. У разі встановлення повторності правопорушення до протоколу (якщо протокол складається) долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте в справі рішення.

До протоколу про адміністративне правопорушення поліцейським додано довідку, яка підтверджує факт повторності правопорушення.

Відтак, факт вчинення правопорушення повторно протягом року підтверджується матеріалами справи.

По-друге, зазначаючи про вказану обставину, сам ОСОБА_1 не зазначає про те, що він отримував посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Позиція захисника щодо неотримання ОСОБА_1 посвідчення водія, а відтак і відсутності підстав для позбавлення його права керування транспортним засобом, не заслуговує на увагу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП є безальтернативною стосовно видів стягнень, які застосовуються щодо особи, що порушила відповідні вимоги правил дорожнього руху.

Суд лише має право визначити строк позбавлення права керування (від п`яти до семи років) та вирішити питання щодо наявності (відсутності) підстав для вилучення транспортного засобу.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, правова природа адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статті КУпАП, і полягає у забороні керування транспортними засобами.

Позбавлення права керування транспортним засобом має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ст. 23 КУпАП.

Захисник просив, у разі визнання ОСОБА_1 винним в інкримінованому йому правопорушенні, застосувати аналогією закону, а саме положення ст. 69 КК України, і не призначати йому покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, передбачено стягнення у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Стягнення у виді штрафу та позбавлення права керування транспортним засобом визначені законодавцем як основні, і є безальтернативними. Тобто санкція передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу поєднаного із позбавленням права керування транспортними засобами.

І лише оплатне вилучення передбачене як додаткове адміністративне стягнення.

При цьому, у даному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст. 33 КУпАП не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Стаття 69 КК України визначає можливість призначення судом більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Тоді як законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.

Підстав застосовувати аналогію закону у даному випадку не має, оскільки, по-перше, така аналогія застосовується лише у разі, якщо певні відносини не врегульовані законом, по-друге, відповідно до ч. 4 ст. 3 КК України застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

КУпАП має власну систему видів адміністративних стягнень, які повинні застосовуватися за вчинення адміністративних правопорушень.

Отже, говорячи про аналогію закону мова йде про застосування аналогії закону у вигляді норм КПК України, а не КК України.

Підсумовуючи апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування постанови суду.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало