Провадження № 3-в/752/119/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2025 року суддя Голосіївського районного суду міста Києва Первушина О.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про визнання постанови судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23.07.2025 року у справі №752/12352/25 такою, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2025 року надійшла заява ОСОБА_1 про визнання постанови суду такою, що не підлягає виконанню (ст. 303 КУпАП). В обгрунтування вказаної заяви зазначено, що 09.06.2025 року постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/12352/25 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення - штраф в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. 23.07.2025 року постановою судді Київського апеляційного суду постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/12352/25 - залишено без змін та вказане судове рішення вступило в законну силу. Штраф у розмірі 17000 гривень ним було сплачено 04.08.2025 року. Разом з тим, станом на 14.11.2025 року вказана постанова не була звернута до виконання, що підтверджується тим, що він не здава посвідчення водія, не отримував жодних вимог від поліції чи будь-якого органу про його здачу; жодних дій, спрямованих на виконання постанови, щодо нього не здійснювалося; 11.11.2025 року під час звернення через мобільний застосунок «Дія» він отримав повідомлення про відсутність рішення суду, за яким передбачено позбавлення права керування транспортними засобами; офіційною відповіддю РСЦ ГСЦ МВС № 31/32/6344/К-5849/04-2025-5578-2025 від 14.11.2025 року, згідно з якою в ЄДР МВС відомості про позбавлення його права керування транспортними засобами - відсутні.Вказане свідчить про те, що гранична дата звернення постанови суду до виконання - 23.10.2025 року, однак у вказаний строк постанова не була звернена до виконання, а тому підлягає визнанню такою, що не підлягає виконанню у зв`язку із закінченням строків давності її виконання.

В судовому засідання заявник - ОСОБА_1 підтримав заяву та просив задовольнити з підстав, викладених у ній.

Вивчивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Згідно з положеннями статті 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги.

Під зверненням постанови до виконання у статті 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції.

Системний аналіз основних положень КУпАП дає суду підстави для висновку про те, що не зважаючи на положення статті 303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови про накладення адміністративного стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, в свою чергу, необґрунтовано обмежує права, свободи і законні інтереси особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, та суперечить завданням КУпАП.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується ЄСПЛ при оцінці порушень державами-членами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 29 червня 2010 року у справі № 17-рп/2010 зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац 3 підпункт 3.1 пункту 3), а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5 рп/2005 Конституційний Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абзац 2 підпункт 5.4 пункту 5).

У рішеннях ЄСПЛ від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України», від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» ЄСПЛ звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності.

Крім того, Конституційний Суд України у пунктах 3.4, 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним».

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України», рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України, рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України»), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною складовою принципу верховенства права та який знайшов своє закріплення у рішеннях Конституційного Суду України, суд надходить до висновку про те, що на справу про адміністративне правопорушення в частині вирішення питання щодо закінченням строку давності виконання судового рішення про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, поширюються стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження.

Відтак, це надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосування іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України, яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК України є стаття 80 КК України, яка міститься у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно ст. 80 ч. 1 п. 1 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в строк два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що давність виконання судового рішення про накладення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, згідно з нормами КУпАП не може тривати довше, ніж давність виконання обвинувального вироку, ухваленого за наслідками розгляду кримінального провадження.

Таким чином, строк давності виконання постанови судді про накладення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік не повинний перевищувати двох років.

Так, судом встановлено, що постановою судді Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/12352/25 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення - штраф в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

23.07.2025 року постановою судді Київського апеляційного суду постанову судді Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/12352/25 - залишено без змін та вказане судове рішення вступило в законну силу.

04.08.2025 року ОСОБА_1 було сплачено штраф та судовий збір, після чого 05.08.2025 року вказані квитанції надійшли на електронну пошту суду.

10.10.2025 року матеріали вказаної справи повернулись до Голосіївського районного суду міста Києва з Київського апеляційного суду.

Крім того, 03.12.2025 року копію постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за за ст. 130 ч. 1 КУпАП було направлено до Управління патрульної поліції у місті Києві, тобто звернуто до виконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі викладеного, враховуючи те, що постанову від 23.07.2025 року звернено до виконання, а також те, що з часу винесення постанови щодо ОСОБА_1 пройшло менше двох років, суд надходить до висновку про те, що заява ОСОБА_1 про визнання постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 23.07.2025 року такою, що не підлягає виконанню, задоволенню не підлягає.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-рп/2015 від 31 березня 2015 року справа №1-7/2015, рішення суду про вирішення питань, пов`язаних з виконанням постанови суду оскарженню не підлягають.

Керуючись ст. 80 КК України, ст. ст. 303, 304 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання постанови судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23.07.2025 року такою, що не підлягає виконанню, - відмовити.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Первушина