Справа № 473/5975/25
Провадження № 3/473/1875/2025
П О С Т А Н О В А

іменем України

"23" грудня 2025 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Дробинський О.Е.,

з участю секретаря судового засідання Пономарьової А.П.,

розглянув справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

РНОКПП - НОМЕР_1

за ч.1 ст. 164 КУпАП

В С Т А Н О В И В :

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.164 КУпАП. Відповідно до тексту протоколу серії ВАД номер №873575 від 02 листопада 2025 року, 02 листопада 2025 року о 01:15 годині в місті Вознесенську Миколаївської області по вулиці Кутвицького, водій ОСОБА_2 на транспортному засобі моделі «Mitsubichi Pajero» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , надавав послуги в режимі таксі з перевезення пасажирів, без одержання ліцензії, передбаченої п.24 ст.2 Закону України «Про ліцензування» при здійсненні господарської діяльності, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП, що зафіксовано за допомогою нагрудної бодікамери моделі «Tecsar 4500».

В судовому засіданні ОСОБА_2 доводив, що ним не було вчинено адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП, оскільки 02 листопада 2025 року, в нічний час доби, приблизно о 01:00 годині, в місті Вознесенську Миколаївської області, він керував транспортним засобом автомобілем моделі «Mitsubichi Pajero» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , але при цьому ним не надавалися послуги в режимі таксі з перевезення пасажирів, оскільки він відвозив своїх родичів на нічний потяг до залізничного вокзалу в місті Вознесенську Миколаївської області. При цьому він не отримував за це будь яких грошових коштів, та не порушував вимоги Закону України «Про ліцензування», оскільки він не здійснює будь якої господарської діяльності в сфері перевезення пасажирів.

Крім даного протоколу серії ВАД номер №873575 від 02 листопада 2025 року, в судовому засіданні був досліджений додаток до нього, яким є DVD R диск моделі «Verbatim», котрий містить п`ять відеофайлів типу КМР формату МР4:

1.відеофайл ємністю 379072 кБ з 01:14 години до 01:19 години 02 листопада 2025 року;

2.відеофайл ємністю 368832 кБ з 01:19 години до 01:24 години 02 листопада 2025 року;

3.відеофайл ємністю 379072 кБ з 01:24 години до 01:29 години 02 листопада 2025 року;

4.відеофайл ємністю 379072 кБ з 01:29 години до 01:34 години 02 листопада 2025 року;

5.відеофайл ємністю 358592 кБ з 01:34 години до 01:39 години 02 листопада 2025 року;

Відеодані даних відеофайлів типу КМР формату МР4 не спростовують показання громадянина ОСОБА_2 про те, що ним не здійснюється будь яка господарська діяльність в сфері перевезення пасажирів.

Інших доказів по справі особою, яка склала вказаний протокол, не долучено. Вирішуючи питання про наявність в діях громадянина ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, суд враховує наступне.

На підставі ст. 252 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд вважає, що вина громадянина ОСОБА_2 в скоєнні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП не може грунтуватися на досліджених в судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган /посадова особа/ при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя районного суду при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до ст.278 КУпАП серед інших питань має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи.

Відповідно до ч.1 ст.256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення як документ, що засвідчує факт неправомірних дій та є одним з основних джерел доказів, складається за встановленою формою і має містити дані, необхідні для вирішення адміністративної справи, зокрема, про місце, час вчинення та суть правопорушення, спричинену матеріальну шкоду, а також про свідків і потерпілих. Тому предмет судового розгляду обмежений обставинами, які вказані в протоколі про адміністративне правопорушення та які визначають його суть. Тобто у протоколі серії ВАД номер №873575 від 02 листопада 2025 року, про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП, зазначено, що водій ОСОБА_2 здійснював перевезення пасажирів у маршрутному таксі, чим порушив вимоги Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України №222 VIII від 02 березня 2015 року «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що «ліцензіат зобов`язаний виконувати вимоги ліцензійних умов відповідного виду господарської діяльності, а здобувач ліцензії для її отримання - відповідати ліцензійним умовам».

Пунктом 1.10 ПДР України передбачено та визначено, що маршрутні транспортні засоби (транспортні засоби загального користування) - автобуси, мікроавтобуси, тролейбуси, трамваї і таксі, що рухаються за встановленими маршрутами та мають визначені місця на дорозі для посадки (висадки) пасажирів.

В протоколі серії ВАД номер №873575 від 02 листопада 2025 року, про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП, не вказано кількість пасажирів, яких перевозив громадянин ОСОБА_2 , їх не допитано працівниками поліції та протоколи їх допиту до справи про адміністративне правопорушення не долучені. Таким чином не спростовано версію водія ОСОБА_2 в частині того, що він керував транспортним засобом автомобілем моделі «Mitsubichi Pajero» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , але при цьому ним не надавалися послуги в режимі таксі з перевезення пасажирів, оскільки він відвозив своїх родичів на нічний потяг до залізничного вокзалу в місті Вознесенську Миколаївської області.

Приписами ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч.2 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних сводоб» від 01 лютого 1950 року передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься також в ст.62 Конституції України.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому судом звертається увага на те, що ч.1 ст.164 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону.

При цьому суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних сводоб» від 01 лютого 1950 року. Тобто ч.1 ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних сводоб» від 01 лютого 1950 року передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього обвинувачення». Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч.3 ст.6 Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Гурепка проти України» (п.50 55 рішення від 06 вересня 2005 року), суд не має сумніву, що в силу суворості санкції справа про адміністративне правопорушення за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носить кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних сводоб» від 01 лютого 1950 року, що дає підстави для застосування практики ЄСПЛ з кримінальних справ у справах про адміністративні правопорушення залежно від суворості санкції статті Закону. ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Відповідно до рішення №23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року КСУ, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні, в тому числі і закріпленій в ст.62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до ст.62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного розумного сумніву в цьому, тоді як наявність такого розумного сумніву у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Отже, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути єдиним та беззаперечним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обставина що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення є відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження того, що громадянин ОСОБА_2 є суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, а також того, що він вчиняв дії, які становлять об`єктивну сторону даного правопорушення. Те, що певна особа є суб`єктом адміністративного правопорушення. має бути перевірено та доведено особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, оскільки ч.2 ст.251 КУпАП передбачає, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП. Оскільки належних, допустимих та несуперечливих доказів вчинення громадянином ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, суду не було надано, матеріали справи не містять доказів того, що громадянин ОСОБА_2 є не суб`єктом господарювання, не надано доказів того, що громадянином ОСОБА_2 було здійснено перевезення пасажирів, та чи були такі в транспортному засобі як пасажири на момент складання протоколу, дія Господарського кодексу України на момент складання протоколу втратила чинність, а норми Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» не стосуються ситуації, наведеної в протоколі про адміністративне правопорушення.

За встановлених обставин суд вважає, що право, а не обов`язок суду приймати рішення про повернення протоколу. Тим більше, що згідно із Постановою від 02 вересня 2021 року справа №11-97 сап20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми КУпАП, які встановлюють процедуру адміністративного розслідування і стадію розгляду справи уповноваженим органом (судом), не містять законодавчих положень, які б за окресленої правової ситуації передбачали можливість повертати справу про адміністративне правопорушення для дооформлення протоколу й належного виконання вимог статті 256 КУпАП у частині забезпечення присутності порушника в суді. Водночас немає й процесуальних норм, які б забороняли, зокрема, судді, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, вимагати від уповноваженого органу виконати належним чином вимоги процесуального закону щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення і його реалізації таким чином, щоб можна було вирішити питання про винність особи у вчиненні адміністративного проступку з дотриманням строків розгляду і без порушення прав особи порушника чи осіб, які потерпіли від дій останнього. Принаймні чітких й однозначних положень, які б дозволяли чи забороняли повертати протоколи для забезпечення присутності порушника під час розгляду справи, процесуальне адміністративно-деліктне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що відсутність чітко встановленого законом порядку розгляду справ про адміністративне правопорушення або неузгодженість його складових унеможливлює настання відповідальності судді за свободу суддівського розсуду, тобто можливість судді обирати (визначати) найбільш оптимальний варіант рішення (дії) з кількох юридично допустимих його (її) варіантів». Крім того, після повернення протоколу посадовій особі, що його склала, жодні виправлення до протоколу вже внесені не можуть бути, оскільки згідно п.6 та п.7 Розділу ІІ Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1376 від 06 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції» усі реквізити протоколу про адміністративне правопорушення заповнюються чорнилом чорного або синього кольору, розбірливим почерком, державною мовою. Не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу про адміністративне правопорушення, а також унесення додаткових записів після того, як протокол про адміністративне правопорушення підписано особою, стосовно якої його складено.

Таким чином, в діях громадянина ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, а тому справа про адміністративне правопорушення, підлягає закриттю за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.247, ст.283, ст.285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , за адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КУпАП закрити, в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в його діях.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя О. Е. Дробинський