Провадження № 33/801/1252/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романчук Р. В.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Войтка Ю. Б.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сивенюк Олександр Миколайович, на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року в справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП,

встановив:

Постановою судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, а також стягнуто з нього судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп. на користь держави.

Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, 18.05.2025 о 23 год. 58 хв. по вул. Київській 144 в м. Вінниці ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки "AUDI A6", д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме, різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на місці зупинки під час безперервної відеофіксації на портативні відеореєстратори № 468818 та № 468813, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погодившись з постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає постанову незаконною та такою, що не відповідає обставинам правопорушення, тому просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутності події і складу правопорушення.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, не встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання його винуватості.

В апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції формально підійшов до з`ясування обставин справи, оскільки належним чином не дослідив та не встановив факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували саме факт керування, у зв`язку з чим висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, скаржник вказує, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено належної назви та серійного номера технічного засобу, за допомогою якого здійснювалася відеофіксація. Посилання у протоколі на «портативний відеореєстратор № 468813» та «портативний відеореєстратор № 468818» не відповідає дійсній назві та серійним номерам технічних засобів, які визначаються виробником. За відсутності чіткого та ідентифікуючого зазначення технічного засобу відеозапис, на думку скаржника, не може вважатися належним і допустимим доказом.

Також зазначається, що відеозапис не є безперервним, у зв`язку з чим не може підтверджувати всі обставини події, а суд першої інстанції не надав цим доводам належної оцінки. На відеозаписі, за твердженням скаржника, відсутні будь-які об`єктивні ознаки перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, зокрема порушення координації рухів, нечіткість мови, запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, неадекватна поведінка чи інші характерні ознаки сп`яніння. Поведінка скаржника, зафіксована на відео, є адекватною та відповідає обстановці.

За таких обставин, на думку скаржника, працівники поліції безпідставно, з порушенням вимог пунктів 2, 3 розділу І Інструкції та ст. 256 КУпАП, запропонували йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

В апеляційній скарзі також зазначається, що матеріали справи не містять акта огляду на стан алкогольного сп`яніння, що свідчить про відсутність доказів того, що працівник поліції у встановленому законом порядку пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу. За таких обставин направлення його до закладу охорони здоров`я для проходження огляду було безпідставним та здійсненим з порушенням вимог Інструкції, що регулює порядок виявлення у водіїв ознак сп`яніння.

Крім того, скаржник посилається на відсутність передбачених ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» законних підстав для зупинки його транспортного засобу, оскільки будь-яких порушень Правил дорожнього руху з його боку працівниками поліції зафіксовано не було.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, зі слів адвоката Сивенюка О. М. своєчасно повідомлений про час і місце розгляду справи. Захисник підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просить її задовольнити.

Заслухавши пояснення адвоката Сивенюк О. М., дослідивши матеріали адміністративної справи, доводи апеляції, приходжу до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

За змістом ст. 7 КУпАП, провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності, а положеннями ст. 245 цього ж Кодексу визначено, що завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

З аналізу ст. ст. 251, 252 КУпАП слідує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КпАП України).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 23 ЗУ Про національну поліцію, поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Судом встановлено, що відповідно до змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 334797 від 19.05.2025 вбачається, що ОСОБА_1 18.05.2025 о 23 год. 58 хв. по вул. Київській 144 в м. Вінниці керував транспортним засобом марки "AUDI A6", д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме, різкий запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на місці зупинки під час безперервної відеофіксації на портативні відеореєстратори № 468818 та № 468813, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП є правильними і узгоджуються з дослідженими судом доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння; рапортом лейтенанта поліції та дослідженим відеозаписом події.

Докази в сукупності узгоджуються між собою, відображають реальний перебіг події, підтверджують факт відмови правопорушника від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції, діючи згідно зі ст. ст.245, 252, 280, 283 КУпАП, всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, і дійшов вірного висновку порушення ним п. 2.5 Правил дорожнього руху, що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до п. 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (далі за змістом - Інструкція) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п. 7 даної Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 КУпАП (далі заклад охорони здоров`я).

За таких обставин, оскільки за змістом ч. 1 ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, є окремою підставою для притягнення до адміністративної відповідальності незалежно від того тверезий водій чи ні.

Згідно з вимогами п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Законодавець саме з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, життя та здоров`я його учасників, поклав на водіїв транспортних засобів додаткові обов`язки, зокрема пройти на вимогу працівника поліції в установленому порядку огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння. Не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння щодо її бажання проходити огляд на стан сп`янінням у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не тільки погодитись на проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі, а і своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення такого огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції був досліджений відеозапис з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) інспектора патрульної поліції.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі.

Зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Так, обставини зазначені в протоколі фіксувалися шляхом проведення відеозйомки і містять відеозапис щодо відмови від проходження огляду на стан сп`яніння водія ОСОБА_1 .. З відеозапису встановлена послідовність перебігу подій, що відбувались на місці зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , оскільки ними зафіксовано обставини події, поведінку скаржника та його відмову від огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Неодноразово суд в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Тобто, наявні в матеріалах справи фрагменти відеозаписів та інші матеріалі справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п. 2.5 ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами.

Водій ОСОБА_1 погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна, проте вимоги вказаного пункту ним дотримано не було.

З дослідженого відеозапису вбачається, що до щойно зупиненого автомобіля підходять працівники поліції та під час спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції зафіксували у нього ознаки алкогольного сп`яніння та неодноразово пропонували пройти огляд на стан сп`яніння на місці, від проходження якого він відмовився. Водночас із відеозапису об`єктивно встановлюється, що на початковому етапі спілкування ОСОБА_1 не заперечував факт керування транспортним засобом. Лише після того, як працівники поліції роз`яснили йому, що у разі відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відносно нього буде складено протокол за ст. 130 КУпАП, ОСОБА_1 змінив свою позицію та почав стверджувати, що транспортним засобом не керував. Така зміна пояснень є очевидно непослідовною, зумовленою розвитком ситуації та усвідомленням можливих негативних правових наслідків, що свідчить про наявність у його діях ознак усвідомлення факту керування транспортним засобом. Тому апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 намагається ввести суд в оману та уникнути адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення

За таких обставин суд оцінює наведені пояснення критично, оскільки вони змінювалися залежно від розвитку ситуації та не узгоджуються з зафіксованими на відеозаписі подіями. У сукупності з відмовою від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння така поведінка підтверджує обґрунтованість висновків працівників поліції про наявність підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання, які долучаються до протоколу.

Проте ОСОБА_1 не скористався таким правом й не зазначив в протоколі про адміністративне правопорушення, що не керував транспортним засобом, хоча поліцейські надавали йому таку можливість.

Отже доводи скаржника, що автомобілем не керував, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, є безпідставними.

Водій ОСОБА_1 погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна, проте вимоги вказаного пункту ним дотримано не було.

Апеляційний суд звертає увагу, що скаржник у апеляційній скарзі не заперечує факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що є самостійною підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП відповідно до вимог чинного законодавства. Така відмова, зафіксована відеозаписом та протоколом, підтверджує наявність передбачених законом підстав для складання протоколу та обґрунтованість висновків працівників поліції.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи сторони захисту про нібито неналежність відеозапису через те, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено точної назви та серійного номера технічного засобу, за допомогою якого здійснювалася відеофіксація.

Відповідно до ст. 268 КУпАП, будь-які докази, що отримані у встановленому законом порядку, є належними та допустимими для встановлення обставин адміністративного правопорушення. Відеозапис, наданий до матеріалів справи, зафіксував безпосередньо дії водія та перебіг події на місці зупинки транспортного засобу, а в протоколі містяться посилання на технічні засоби відеофіксації з відповідними ідентифікаційними номерами, що достатньо для підтвердження факту фіксації.

Відсутність у протоколі точних серійних номерів та повної назви обладнання не впливає на доказову цінність відеозапису, оскільки метою вказівки технічного засобу є підтвердження можливості відтворення подій, що у даному випадку забезпечено. Суд першої інстанції належно оцінив відеозапис як доказ, а тому доводи захисту щодо нібито недопустимості цього доказу є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відеозапис не є доказом в справі, оскільки є не безперервними, суд зазначає наступне.

Так, обставини зазначені в протоколі фіксувалися шляхом проведення відеозйомки і містять відеозапис щодо відмови від проходження огляду на стан сп`яніння водія ОСОБА_1 . З відеозапису встановлена послідовність перебігу подій, що відбувались на місці зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , оскільки ними зафіксовано обставини події, поведінку ОСОБА_1 та його відмову від огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Порушення принципу безперервності відеозапису в описаному моменті не впливає на належність і допустимість відеозапису як доказу в цілому, оскільки сторона захисту підтвердила достовірність обставин, зафіксованих на відео, не повідомила суду інших важливих для справи обставин, які залишись поза межами відеозйомки. Суд відхиляє ці доводи також з тих мотивів, що визнання недопустимим вагомого доказу, який фіксує повну картину розвитку подій через недотримання принципу безперервності лише в один момент часу, про який не заявлено, що він приховує важливі обставини, є занадто формальним підходом і суперечить суті права на справедливий судовий розгляд.

Неодноразово суд апеляційної інстанції в справах про адміністративне правопорушення наголошував, що скасування судового рішення виключно на підставі формальної констатації, зокрема за наявності технічних помилок, відсутність безперервності відеозапису, за відсутності інших підстав для скасування постанови суду жодним чином не сприятиме досягненню мети адміністративного провадження і адміністративної відповідальності за вчинення протиправного діяння. Такий підхід був би проявом надмірного формалізму та істотно порушував основні принципи правовладдя (невідворотності покарання за скоєне порушення, справедливості, рівності тощо).

Тобто, наявні в матеріалах справи фрагменти відеозаписів та інші матеріалі справи, які узгоджується між собою є достатньою доказовою базою для належної фіксації скоєння порушення п.2.5 ПДР України, а тому є допустимими і належними доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що матеріали справи не містять акта огляду на стан алкогольного сп`яніння, що нібито свідчить про відсутність доказів пропозиції пройти огляд на місці зупинки та безпідставність направлення його до закладу охорони здоров`я.

Суд апеляційної інстанції не приймає ці доводи до уваги. Вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки акт огляду складається у разі фактичного проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння. У ньому фіксуються результати проведеного огляду.

У цьому випадку ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на місці зупинки. Через відмову водія законні підстави для складання акту огляду у працівників поліції відсутні, оскільки такий акт не може бути складений без фактичного проведення огляду.

Таким чином, відсутність акту огляду у матеріалах справи не свідчить про порушення порядку встановлення стану сп`яніння та не впливає на належність доказів, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння та факт відмови від огляду.

Доводи скаржника про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування водія у стані алкогольного сп`яніння, не приймаються до уваги, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції, до ознак алкогольного сп`яніння належать, зокрема: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, а також поведінка, що не відповідає обстановці.

За змістом Інструкції та Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, ключовою підставою для вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння є наявність у водія ознак алкогольного сп`яніння, встановлення яких віднесено до повноважень поліцейського. Саме поліцейський, виявивши відповідні ознаки, повідомляє про це водія та після цього висуває вимогу пройти огляд на стан сп`яніння.

З наведених норм убачається, що вимога водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння є правомірною у разі встановлення поліцейським ознак такого стану, визначених Інструкцією, що й мало місце у даному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, факт наявності у водія ознак алкогольного сп`яніння зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення, а також у рапорті працівника поліції, які складені уповноваженими службовими особами в межах їхніх повноважень.

Зокрема, у зазначених документах містяться відомості про такі ознаки алкогольного сп`яніння водія, як запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови та почервоніння обличчя. Вказані ознаки відповідно до вимог чинного законодавства та усталеної судової практики є достатньою підставою для висновку про можливе перебування особи у стані алкогольного сп`яніння та для висунення законної вимоги про проходження огляду на стан сп`яніння.

Інші доводи, на які посилається скаржник, зводяться до незгоди з постановленим судовим рішенням, не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення питання. Докази, які б спростовували вину скаржника не надано.

Разом з тим, відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає саме після встановлення факту відмови особи від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і, враховуючи особу правопорушника, характер вчиненого правопорушення та ступінь його суспільної небезпеки, що дане правопорушення являється грубим порушенням правил дорожнього руху є потенційно небезпечним для суспільства та становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті, що відповідає характеру вчиненого правопорушення та меті адміністративного стягнення.

Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд розглядаючи справу не вжив належних заходів спрямованих на встановлення всіх обставин справи та підійшов до розгляду справи в спрощеному порядку.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції відповідно до ст. 245 КУпАП у повній мірі дослідив та проаналізував наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення докази і надав їм належну правову оцінку. Відтак дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що з урахуванням характеру вчиненого правопорушення є правильним та достатнім і відповідає вимогам ст. 33 КУпАП.

З урахуванням наведеного, посилання в апеляційній скарзі на необхідність закриття провадження у справі за відсутності в діях скаржника складу правопорушення суд вважає безпідставними та не знаходить підстав для їх задоволення.

За таких обставин постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сивенюк Олександр Миколайович залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко