ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/2589/25 Головуючий І-ї інстанції Смирнов В.А.
Провадження № 33/818/1351/25 Суддя доповідач Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.5 ст.126 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Дєдової Н.С,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу захисника Задерея О.В. на постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, щодо ОСОБА_1 -

УСТАНОВИВ

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно постанови судді, 02 лютого 2025 року о 01 год. 21 хв в м. Харкові Майдан Конституції, 1 водій ОСОБА_1 керував автомобілем Mersedes Vito, д.н.з. НОМЕР_1 , , не маючи права керування транспортним засобом, чим порушив вимог п. 2.1а ПДР. Правопорушення вчинене повторно протягом року.

Постановою судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу та стягнуто судовий збір.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову судді скасувати та винести нову постанову, якою провадження у справі закрити з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження захисник посилається на те, що ОСОБА_1 на час розгляду справи та по теперішній час перебуває на службі в ЗСУ. Постанову Фрунзенського районного суду м.Харкова від 29 жовтня 2024 року він отримав лише 14.07.2025 року та протягом 10 днів було подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 перебуває на службі у ЗСУ та під час виконання бойових та службових завдань користування транспортними засобами є для нього вкрай важливою та життєво важливою необхідністю.

Зазначає, що матеріали справи вбачається, що постанова ЕНА № 3202170 від 05.10.2024 року не містить підпису ОСОБА_1 про отримання, не містить доказів, що зазначена постанова набрала законної сили, а тому відсутні докази на підтвердження повторності правопорушення.

Зазначає, що відповідно до постанови КМУ від № 184 03.03.2022 року, в період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії C, C1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії B, однак не було встановлено можливості навпаки керувати транспортними засобами категорії В особам, які мають посвідчення водія категорії С, що на думку захисника, є не логічним. А тому з урахуванням того, що ОСОБА_2 має посвідчення водія категорії «С», на переконання захисника, суд має можливість застосування аналогії закону та вважати особу, яка має посвідчення водія категорії С такою, яка має право керування транспортними засобами категорії В.

Вказує, що ОСОБА_1 у жовтні 2024 року пройшов практичну підготовку для отримання посвідчення водія категорії В, однак з необхідністю повернутись на службу не встиг скласти практичний іспит.

Також, просить застосувати аналогію закону та застосувати ст.69 КК України

Мотиви суду

До початку судового розгляду захисник ОСОБА_3 подав заяву в якій просить провести судове засідання без участі апелянта та просить апеляційну скаргу задвольнити.

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, клопотання підлягає задоволенню.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено,що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Диспозицією ч.5 ст.126 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за повторне, протягом року, вчинення порушень, таких як: керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом; керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Так, судовим розглядом встановлено, що 02 лютого 2025 року о 01 год. 21 хв в м. Харкові Майдан Конституції, 1 водій ОСОБА_1 керував автомобілем Mersedes Vito, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 2.1а ПДР, не маючи права керування транспортним засобом. Правопорушення вчинене повторно протягом року.

Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 9236417 від 02.02.2025 року.

Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, яким судом надано належної оцінки, а саме:

- оглянутими відомостями відеозаписів із нагрудної камери інспектора патрульної поліції, які беззаперечно доводять зазначені в протоколах подію та обставини правопорушення з боку водія ОСОБА_1 ;

-копією постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3202170 від 05.10.2024 року, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч.2 ст. 126 КУпАП у зв`язку з тим, що 05.10.2024 року о 17 год 11 хв ОСОБА_1 в м.Чугуїв, вул..Харківська, буд.1 керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії.

- довідкою інспектора ВАП УПП в Харківській області про те, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно облікових даних ІПНП отримував посвідчення водія кагорії «С».

Апеляційний суд приймає до уваги те, що захисник в апеляційній скарзі не спростовує встановлені фактичні обставини справи про те, що 02 лютого 2025 року о 01 год. 21 хв в м. Харкові Майдан Конституції, 1 водій ОСОБА_1 повторно протягом року керував автомобілем Mersedes Vito, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 2.1а ПДР, не маючи права керування транспортним засобом.

Переглядаючи доводи апелянта про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було перевірено те, що постанова ЕНА №3202170 від 05.10.2024 року набрала законної сили, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки відповідно до довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області постанова ЕНА №3202170 від 05.10.2024 року щодо ОСОБА_1 набрала законної сили. Доказів на спростування зазначеного захисником не надано.

Вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.5 ст.126 КУпАП, віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Положення, якими регламентовано адміністративну відповідальність, застосовуються до ОСОБА_1 на загальних підставах.

Разом із цим, апеляційний суд критично ставиться до посилання апелянта в частині неможливості застосування штрафу як адміністративного стягнення при порушенні правил дорожнього руху, оскільки вказана частина статті КУпАП поширюється на вичерпне коло суб`єктів, а саме на водіїв транспортних засобів Збройних Сил України або інших утворених відповідно до законів України військових формувань та Державної спеціальної служби транспорту. Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 хоча і є військовослужбовцем, однак ним не підтверджено, що він керував автомобілем, що віднесений до Збройних Сил України.

Перевіряючи доводи апелянта про те, що судом може бути застосовано аналогію права, а саме ст. 69 КК України, апеляційний суд звертає увагу на те, що законодавець прямо передбачив відповідальність за ч.5 ст. 126 КУпАП у виді санкції позбавлення права керування транспортним засобом до осіб, що повторно протягом року вчинили адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 126 КУпАП, зокрема за керування транспортним засобом, не маючи такого права.

Отже, ні норми Загальної частини КУпАП, ні стаття 126 КУпАП не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами (певної категорії).

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, апеляційний суд вважає, що правова природа додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 126, 130 КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.

При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Каральна мета такого додаткового стягнення досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу обов`язків за ухилення від відбування додаткового стягнення.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами з застосуванням ст.69 КК України, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету стягнення.

Крім того, застосування положень Кримінального кодексу України за аналогією у справах про адміністративні правопорушення є неможливим, оскільки ним регулюються інші суспільні відносини щодо виключного переліку діянь, які є кримінальними правопорушеннями, встановлюються підстави кримінальної відповідальності та передбачаються види покарань та/або заходів безпеки до осіб, котрі вчинили заборонену дію чи бездіяльність.

Відтак, доводи захисника про можливість не накладати на ОСОБА_1 додаткового стягнення (покарання) є безпідставними.

Посилання захисника на постанову КМУ від 22.03.2024 №348 «Про внесення змін до постанови КМУ від 03.03.2022 №184» відповідно до якої визначено, що у період воєнного стану до керування транспортними засобами категорії С,С1 на території України допускаються особи, які мають посвідчення водія категорії В, тому водій, який має нижчу категорію «В» допускається до керування категорією «С». відтак наявність вищої категорії, дозволяє керувати категорією нижчою, апеляційний суд вважає безпідставними з таких підстав.

Так відповідно до Правил дорожнього руху водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.

Відповідно до абз.9 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 керував автомобілем марки, який відноситься до «легкових» транспортних засобів, мав право керування транспортним засобом категорії «С», тобто, яка дозволяє особі керувати транспортними засобами призначеними для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів), состав транспортних засобів з тягачем категорії С та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів. При цьому, посвідчення яке дає право на керування транспортними засобами, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми, состав транспортних засобів з тягачем категорії В та причепом, повна маса якого не перевищує 750 кілограмів, ОСОБА_1 не отримував.

За таких обставин наявність посвідчення на право на керування транспортними засобами категорії С не наділяло ОСОБА_1 таким правом, а тому такі твердження захисника є суб`єктивним та довільним тлумаченням Постанови КМУ та норм ПДР, що спрямовані на уникнення ОСОБА_1 відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, а саме, що останній внаслідок порушення вимог п. 2.1 «а» ПДР України, повторно протягом року керував транспортним засобом, не маючи права керування відповідної категорії, а тому оскаржуване судове рішення в цій частині є законним та мотивованим.

Статтею 23 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладене відповідно до положень ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особами, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Згідно із Порядком видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної статті і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ст. 23 КУпАП. У контексті питання, яке розглядається, особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових правопорушень як особами, які вчинили адміністративні правопорушення, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Таким чином, винуватість ОСОБА_1 за ч.5 ст.126 КУпАП підтверджується сукупністю досліджених доказів, які є логічними, послідовними та узгоджуються між собою.

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.294 КУпАП, апеляційий суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника Задерея О.В. задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року щодо ОСОБА_1 .

Апеляційну скаргу захисника Задерея О.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 квітня 2025 року у справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик