Провадження № 33/801/1255/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач: Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 грудня 2025 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу захисника, адвоката Панасюка Ігоря Івановича, подану в інтересах ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КпАП України,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

встановив:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, що передбачене ч. 1 статті 173-2 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі 680 грн, а також стягнуто в дохід держави судовий збір в сумі 605,60 грн.

Не погодившись із судовим рішенням ОСОБА_1 , через свого захисника адвоката Панасюка І.І., подав апеляційну скаргу, якій просить скасувати вказану постанову та закрити провадження в справі в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції в порушення вимог статті 268 КпАП України розглянуто справу у відсутність ОСОБА_1 , якого не було повідомлено про судове засідання, а тому при розгляді справи не було встановлено всі обставини справи й безпідставно притягнуто його до адміністративної відповідальності за домашнє насильство.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення не містить доказів вчинення правопорушення, що йому інкримінується. Проте судом однобічно досліджено докази подані ОСОБА_3 .

Крім того, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження посилаючись на те, що справа розглянута у відсутність ОСОБА_1 , а копію оскаржуваної постанови отримано 21.11.2025 року.

Згідно з статтею 289 КпАП України апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.

Враховуючи обґрунтування апеляційної скарги в частині пропущення строку на апеляційне оскарження судового рішення та матеріалів справи, причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними та поновити заявнику строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

ОСОБА_1 суду пояснив, що у 2021 році його колишня дружина ОСОБА_4 , забравши їх спільних дітей і свої речі з квартири, виїхала закордон до Німеччини і з того часу постійно проживає там. Приїхавши в Україну в жовтні 2025 року вона жодним чином не попередила і не повідомили його про це. За час її відсутності він у зв`язку з поломкою попереднього замка замінив його, а також уклав договір охорони квартири. Він приїхав на місце після того, як йому повідомили про спрацювання сигналізації, проте ОСОБА_4 на місці не застав. Вона телефоном повідомила, що має намір укласти договір про продаж належної їй частки квартири, що і було зроблено за кілька днів. Він не мав наміру позбавляти її житла і взагалі не знав, що вона має намір приїхати в Україну.

Потерпіла ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, проте її неявка не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, а також додатково подані до апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 245 КпАП України, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог статті 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КпАП України встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КпАП України.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що суд розглянув справу без участі ОСОБА_1 , а в матеріалах справи не міститься жодних відомостей про вручення судової повістки з повідомленням про час та місце розгляду справи щодо нього, або даних щодо небажання її отримати.

Згідно з статтею 268 КпАП України справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

При цьому повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи (стаття 277-2 КпАП України).

Перевіркою апеляційним судом матеріалів справи встановлено, що матеріали адміністративної справи надійшли суду першої інстанції 07 листопада 2025 року, а справа розглянута по суті 10 листопада 2025 року. При цьому в матеріалах справи відсутні відомості про повідомлення ОСОБА_1 щодо дати проведення судового розгляду.

З урахуванням цього слід визнати, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості реалізувати в суді свої права, передбачені ст. 268 КУпАП, якими наділена особа, що притягається до адміністративної відповідальності, зокрема, права давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, користуватися юридичною допомогою тощо, тобто, фактично був позбавлений права на захист, а зрештою-решт і на справедливий суд, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже постанову суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення.

Визначаючись щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому правопорушення, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до протоколу серії ВАД № 667543 від 06.11.2025 року ОСОБА_1 24 жовтня 2025 о 12.00 год в АДРЕСА_1 , учинив стосовно своєї колишньої дружини ОСОБА_3 домашнє насильство економічного характеру, а саме обмежив доступ до квартири, змінивши замки до дверей квартири, частка якої знаходилась у власності потерпілої, чим позбавив її житла та вчинив адміністративне правопорушення, що передбачене ч. 1 статт1 173-2 КпАП України.

Частиною 1 статті 173-2 КпАП України встановлена відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

У той же час, організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначаються Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" за N 2229-VIII.

Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон) визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Між тим, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні насильства в сім`ї економічного характеру, який змінив замки у вхідних дверях за місцем свого проживання, чим позбавив свою колишню дружину ОСОБА_3 доступу до житла, суд у своєму рішенні не навів доказів, якими підтверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, не зазначив чи могла та чи була такими діями правопорушника завдана шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої, а також не перевірив чи має колишня дружина ОСОБА_3 передбачене законом право на житло та майно, якого остання була позбавлена внаслідок дій ОСОБА_1 що призвело до неповноти з`ясування фактичних обставин справи, і як наслідок прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Як вбачається з постанови, яка оскаржується, суд першої інстанції поклав в основу висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КпАП України протокол про адміністративне правопорушення, протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 24.10.2025, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Проте місцевим судом не розкрито зміст вказаних доказів та вони не оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, що свідчить про те, що судом не в повній мірі виконані вимоги ст. 245 КпАП України.

При цьому суд звертає увагу, що законодавець визнав адміністративним правопорушенням не будь-яке домашнє насильство, а лише те, внаслідок якого завдано шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Статтею 21 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства.

Однак важливо розрізняти поняття "сварка", "конфлікт", "насильство".

Особливостями ознак домашнього насильства є: наявність патерну (повторювані в часі інциденти множинних видів насильства); системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.

Конфлікт (лат. conflictus - зіткнення, сутичка) - зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Переглядаючи справу про адміністративне правопорушення в межах поданої апеляційної скарги вважаю, що матеріали справи не містять доказів, які б вказували, що ОСОБА_1 умисно позбавив свою колишню дружину ОСОБА_3 житла, на яке остання має передбачене законом право.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 , яка мала у власності 1/6 частку у квартирі по АДРЕСА_1 , виїхала за межі України, до Німеччини і з того часу перебуває на території іншої держави, тобто постійно проживає в іншому місті, і навіть іншій країні. .

Відповідно до акту обстеження та встановлення факту відсутність особи за місцем реєстрації вбачається, що ОСОБА_3 з квітня 2021 року в квартирі за вказаною вище адресою не проживає, не сплачує комунальні послуги та не бере участі у витратах по утриманню будинку.

ОСОБА_1 стверджує про те, що ОСОБА_3 жодним чином не повідомила його про те, що має намір проживати в зазначеній квартирі чи взагалі про те, що вона має намір приїхати в Україну.

При цьому неспростованими є його посилання на те, що замок в квартирі ним змінено в зв`язку з виходом з ладу попереднього, а не з тією метою, щоб перешкодити колишній дружині зайти в квартиру.

Того ж дня, коли він дізнався про приїзд ОСОБА_3 , він запропонував їй комплект ключів, проте вона натомість вирішила продати свою частку у ній, що і було зроблено згідно з нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу частки в квартирі вже 27 жовтня 2025 року.

Тобто як на час складання протоколу про адміністративне правопорушення, так і на час розгляду справи судом першої інстанції, потенційний конфлікт між колишнім подружжям вже було вичерпано через врегулювання майнових питань, ОСОБА_3 заявила про відсутність в неї будь-яких претензій до колишнього чоловіка.

За таких підставі складений відносно ОСОБА_5 протокол про адміністративне правопорушення від 06.11.2025 року в даному випадку не можна вважати належним доказом вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КпАП України.

При цьому апеляційний суд враховує те, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КпАП України і який є підставою для подальшого провадження у справі.

Апеляційний суд не вбачає також будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини викладені в протоколі щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Отже апеляційним судом встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддею не було дотримано вимог, передбачених статтями 245, 251, 252, 268, 280 КпАП України, а тому, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства економічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_3 , вважаю, що постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року підлягає скасуванню із закриттям провадження в справі на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, 294 КпАП України, Суд, -

постановив:

Поновити захиснику - адвокату Панасюку Ігорю Івановичу строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 10 листопада 2025 року скасувати, а провадження в адміністративній справі № 127/35176/25 щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 статті 247 КпАП України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Стадник