ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/31560/25

Провадження № 33/820/897/25

Суддя Хмельницького апеляційного суду Топчій Т.В., розглянувши у відкритому засіданні в місті Хмельницькому за участю секретаря Мельничук К.С., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Палінчака А.О. апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені суддею обставини.

Постановою суду встановлено, що ОСОБА_1 , 24.10.2025 року, о 21 год. 16 хв., по Старокостянтинівське шосе, біля будинку 3а, в м. Хмельницькому, в порушення п. 2.9 "а" Правил дорожнього руху, керував автомобілем «Volkswagen Tiguan», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник Палінчак А.О. просить постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч.1 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити з підстав визначених ст. 247 ч.1 п.4 КУпАП.

Стверджує, що за обставин, які вказані у протоколі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 діяв саме в стані крайньої необхідності, оскільки змушений був їхати у інший населений пункт (Городоцький район) з метою доставлення своїй сестрі ліків інсуліну, які вона забула, гостюючи напередодні у нього вдома. Факт наявності у неї захворювання підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №ІХ-240305/5544, а також Випискою №3935 із медичної картки амбулаторного хворого. Саме ці обставини змусили ОСОБА_1 керувати транспортним засобом 24.10.2025 року у стані алкогольного сп`яніння, що мали б бути враховані судом.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 є військовим пенсіонером, який 19.06.2022 року по 14.09.2024 року перебував у полоні російської федерації, у зв`язку з чим він має діагноз: «Змішаний тривалий депресивний розлад, що призвело до погіршення його стану», що підтверджується Консультативним висновком спеціаліста від 12.11.2025 року, Виписними епікризами із медичних карток амбулаторного (стаціонарного) хворого №6075 та №5029.

Водночас, захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року, оскільки вважає, що такий пропущено з поважної причини. Вказує на те, що ОСОБА_1 ознайомився із повним текстом постанови суду через захисника лише 28.11.2025 року, а тому строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Позиції учасників апеляційного провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Під час апеляційного перегляду справи ОСОБА_1 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати постанову суду з підстав викладених у ній.

Заслухавши сторону захисту, перевіривши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду.

Згідно з ст.294 ч.2 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником.

При цьому, перебіг процесуального строку оскарження постанови слід рахувати із наступного дня після її проголошення, а саме з 25.11.2025 року, а кінець строку 04.12.2025 року (останній день подачі апеляційної скарги).

Однак, апеляційна скарга стороною захисту подана 09.12.2025 року, тобто із пропуском строку апеляційного оскарження.

Враховуючи незначний пропуск строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд вважає за необхідне поновити захиснику Палінчаку А.О. строк на подачу апеляційної скарги у даному провадженні.

Згідно з ст.245КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Вимоги ст.ст. 252, 280 КУпАП регламентують, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Аналіз матеріалів даної справи свідчить, що суд при її розгляді дотримався зазначених вимог закону та постановив законне і обґрунтоване рішення та правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ст. 130 ч.1 КУпАП, як керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Фактичні обставини справи стороною захисту в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому судом не переглядаються.

Вирішуючи питання за апеляційними вимогами захисника Палінчака А.О. про те, що за обставин зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

Апеляційний суд вважає, що небезпека, про яку вказує захисник, а саме те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, оскільки був змушений їхати у інший населений пункт (Городоцький район) з метою доставлення своїй сестрі ліків інсуліну, які вона забула, гостюючи напередодні у нього вдома, могла бути усунута іншим способом, зокрема шляхом виклику служби таксі.

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 , є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому не може вважатись таким, що вчинене особою в стані крайньої необхідності, на що посилається апелянт.

Крім того, при перевірці судом доводів захисту та перегляді відеозапису з місця події з боді камер поліцейських, доданому до протоколу про адміністративне правопорушення, обставини, на які посилається захист, щодо перевезення ОСОБА_1 24.10.25 року інсуліну сестрі з Хмельницька в Городок не знайшли свого підтвердження. При складанні матеріалів про адміністративне правопорушення щодо нього поліцейськими, ОСОБА_1 про такі обставини не згадує.

Відтак, доводи захисту про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності на увагу не заслуговують. Таку позицію суд розцінює як намагання уникнути встановленої законом відповідальності за скоєне правопорушення.

Керування транспортним засобом у стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху: водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Посилання апелянта на те, що він є військовим пенсіонером, тривалий час перебував у полоні російської федерації та має психічні захворювання, апеляційний суд вважає такими, що не мають правового значення для вирішення справи. Зазначені обставини самі по собі не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин та висновків щодо перебування особи в стані алкогольного сп`яніння, а отже не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційним судом.

За таких обставин, постанова судді місцевого суду відповідає вимогам закону, істотних порушень норм матеріального чи процесуального права, які були б підставою для зміни чи скасування судового рішення не встановлено.

Адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 в межах санкції ст.130 ч.1 КУпАП у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, відповідає положенням ст.ст. 33-35 КУпАП щодо загальних правил накладення стягнень за адміністративні правопорушення, є адекватним скоєному і відповідає відомостям характеризуючим особу правопорушника.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою, та підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 293, 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя: