Справа № 305/3987/24
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.12.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Ціпле І. Ю., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді у режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/982/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Ціпле І. Ю. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2024.

Цією постановою з урахуванням постанови Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.12.2024 про виправлення описки:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1, ч. 2 ст. 185-10, КУпАП та на нього з урахуванням ст. 36 цього Кодексу накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 600 (шестисот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10200 (десять тисяч двісті) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн на користь держави.

З протоколів про адміністративні правопорушення серії ЗхРУ № 024364, № 024363 від 06.09.2024 та постанови судді від 05.12.2024 вбачається, що 06.09.2024 о 06 год 10 хв прикордонним нарядом «Група реагування» в межах прикордонної смуги на напрямку прикордонного знаку № 301, на відстані 50 м від державного кордону (територія Великобичківської територіальної громади Рахівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, у складі групи осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України».

Під час затримання ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3 , здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме вдався до втечі у напрямку державного кордону та на неодноразово повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» зупинити протиправні дії відмовився виконувати, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Ціпле І. Ю. просить постанову судді від 05.23.2024 скасувати та закрити провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, або повернути протокол до відділення прикордонної служби для належного

-2-

оформлення. Стверджує, що ОСОБА_1 не вчиняв спроби незаконного перетину державного кордону, а був незаконно затриманий прикордонниками неподалік блок-поста, розташованого між населеними пунктами Біла Церква та Великий Бичків, у той час коли йшов на роботу, де працює на будівництві. При цьому, працівники прикордонної служби застосувавши щодо ОСОБА_1 фізичне насильство, примусили його підписати ряд документів, зміст яких він не розумів, і відвезли до ТЦК. ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його злісну непокору законному розпорядженню або вимозі прикордонного наряду. ОСОБА_1 є особою з легкою розумовою відсталістю, вираженими емоційно-вольовими порушеннями, не володіє українською мовою, виріс у румунському селі та є неграмотним і навіть не знає, що таке державний кордон. До протоколу не додано будь-яких доказів, які б свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. Обставини, які б обтяжували відповідальність, відсутні й майнова шкода нікому не завдана. Крім того, суд проігнорував клопотання сторони захисту про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, чим істотно порушив вимоги процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відомостей про поважність причин неявки не надав. За змістом ст. 294 КУпАП неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, на апеляційний розгляд справи, не перешкоджає проведення судового засідання. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. Про розгляд справи без участі ОСОБА_1 не заперечував захисник.

Заслухавши пояснення захисника-адвоката Ціпле І. Ю., який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

-3-

Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.

Частиною другою статті 185-10 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, вчиненні групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою вказаної статті.

Частиною другою статті 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підроблених документів чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою зазначеної статті.

Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколами про вилученні речей і документів, а також іншими вказаними у ній засобами і документами.

Протоколами про адміністративні правопорушення серій ЗхРУ за № 024364, 024363 від 06.09.2024 стверджується, що 06.09.2024 о 06 год 10 хв прикордонним нарядом «Група реагування» в межах прикордонної смуги на напрямку прикордонного знаку № 301, на відстані 50 м від державного кордону (територія Великобичківської територіальної громади Рахівського району Закарпатської області) було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, у складі групи осіб, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України». Під час затримання ОСОБА_1 спільно з ОСОБА_3 , здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме вдався до втечі у напрямку державного кордону та на неодноразово повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» зупинити протиправні дії відмовився виконувати, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України». Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

Всупереч доводів апеляційної скарги, викладені у протоколах про адміністративні правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10 та ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджуються й

-4-

протоколом про адміністративне затримання від 06.09.2024, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 06.09.2024, поясненнями ОСОБА_1 від 06.09.2024, схемою виявлення та затримання ОСОБА_1 .

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, та його винуватість у вчиненні передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративних правопорушень.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколів та дачі пояснень.

Також апеляційним судом не встановлено будь-яких даних, які би давали підстави вважати, що начальник групи моніторингу обстановки відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) ОСОБА_4 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколів за ознаками передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративних правопорушень, що в нього були підстави для фальсифікації протоколів чи обмови останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний начальнику групи моніторингу ВІПС діяв саме у межах наданих йому повноважень.

При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та при оформленні відносно нього матеріалів адміністративних правопорушень, були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій працівників прикордонної служби щодо нього, або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що в ході розгляду справи суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним доказам, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинені ним адміністративні правопорушення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані доводи апеляційної скарги та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 204-1 та ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

Твердження сторони захисту про те, що наміру перетинати державний кордон ОСОБА_1 не мав, апеляційний суд не приймає до уваги з огляду на те, що наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення ОСОБА_1 вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, та вчинення

-5-

ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.

Зокрема, як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 був затриманий на відстані 50 метрів від лінії державного кордону, в районні прикордонного знаку № 301, що на території Великобичківської об`єднаної територіальної громади Рахівського району, тобто в місці де діє прикордонний режим. При цьому, ОСОБА_1 не заперечував свого наміру на незаконний перетин державного кордону поза межами пункту пропуску.

Аналіз встановлених обставин справи свідчить про те, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на спробу перетнути поза пунктами пропуску державний кордон України, у складі групи осіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 перебував неподалік блок-посту, який розташований між с. Біла Церква та смт Великий Бичків їдучі на роботу по найму на будівництво, не підтверджені жодним доказом, відтак не спростовують встановлених обставин щодо здійснення ним спроби незаконного перетнути державний кордон України поза межами пункту пропуску.

Безпідставними апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 являється особою з легкою розумовою відсталістю, оскільки відомостей про будь-які захворювання ОСОБА_1 , які б могли вплинути на усвідомлення ним своїх дій, матеріали справи не містять і стороною захисту не надавалися.

При цьому, апеляційний суд констатує, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 вчинив спробу незаконного перетину державного кордону поза межами пункту пропуску спільно з ОСОБА_3 , що не заперечував і сам ОСОБА_1 під час його затримання та складання адміністративних матеріалів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 намагався здійснити спробу незаконного перетину державного кордону України саме поза пунктами пропуску, що і свідчить про порушення ним вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» та вчинення дій, за які передбачена відповідальність ст. 204-1 КУпАП.

Проаналізувавши зміст складених щодо ОСОБА_1 протоколів, апеляційним судом встановлено, що такі повною мірою відповідають вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в них відображені всі необхідні й передбачені цієї нормою відомості.

При цьому, в апеляційній скарзі не наведено жодних мотивів у підтвердження доводів про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185-10, ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у визначеному розмірі, яке, на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Правильно застосовано судом і ст. 36 КУпАП, згідно з якою, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у даному випадку, саме з врахуванням санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

-6-

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а подана захисником-адвокатом Ціпле І. Ю. апеляційна скарга без задоволення.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу, у тому числі про витребування доказів чи виклику свідків, не заявлялось.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Ціпле І. Ю. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2024 щодо ОСОБА_5 , - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя