Справа № 128/4218/25
Провадження № 33/801/1234/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю.,

розглянув апеляційну скаргу адвоката Тиховського Миколи Олеговича на постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 481398 від 12 жовтня 2025 року, цього ж дня о 18:25 год на автомобільній дорозі М-21, 300 км, Житомирське шосе, Вінницький район, Вінницька область, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Фольцваген Каді, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням приладу Алкотест Драгер 6820 № 0038, результат позитивний 2,22 %, тест № 3247, при безперервній відеофіксації на портативні відеореєстратори № 472296 та № 765302. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_1 адвокат Тиховський М.О. оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову суду незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи доводи скарги захисник вказує, що із відеозаписів, які містяться в матеріалах справи, взагалі неможливо підтвердити факт порушення водієм правил дорожнього руху, що ставить під сумнів існування законної причини зупинки та правомірність подальших дій патрульних. Також зазначає, що працівниками поліції не було продемонстровано сертифікат якості приладу Драгер, а сам пристрій витягнуто з багажнику службового автомобіля, що ставить під сумнів його результат, оскільки із відеозаписів видно, що ОСОБА_1 поводить себе адекватно, чітко та внятно відповідає на запитання працівників поліції, погоджується на проходження тесту на стан алкогольного сп`яніння, хода у нього нормальна.

Крім того, працівниками поліції не було проведено заходів на огляд стану алкогольного сп`яніння, а лише зазначено про запах алкоголю з порожнини рота та звужені зіниці очей, однак будь-яких дій на підтвердження того ними здійснено не було, що на думку захисника свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення.

За вказаних обставин захисник просить апеляційний суд постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

11 грудня 2025 на адресу Вінницького апеляційного суду від захисника ОСОБА_1 адвоката Тиховського М.О надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 12 липня 2021 року о 10 год. 00 хв., яке мотивоване тим, що останній не може з`явитись за станом свого здоров`я.

Разом з тим, заявник до вказаної заяви не надав жодного доказу, що підтверджує погіршення стану здоров`я останнього, а тому суд апеляційної інстанції розцінює вказані дії адвоката Тиховського М.О, як намір свідомого затягування розгляду справи.

В судове засідання 11.12.2025 ОСОБА_1 також не з`явився про причини поважності неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту.

В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнов проти України» від 08 листопада 2005 року слідує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Крім того, Європейський суд з прав людини в п. 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження та добросовісно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України», заява № 50966/99 від 14 жовтня 2003 року).

Таким чином, суд вважає за можливе, з урахуванням положень ст. 268 КУпАП продовжити розгляд справи за відсутності скаржника та/або його представника.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо підчас розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з п. 2 ч. 8 цієї статті за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться доказами. Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

З матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 481398 від 12 жовтня 2025 року, цього ж дня о 18:25 год на автомобільній дорозі М-21, 300 км, Житомирське шосе, Вінницький район, Вінницька область, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Фольцваген Каді, д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння зі згоди водія у встановленому законом порядку проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням приладу Алкотест Драгер 6820 № 0038, результат позитивний 2,22 %, тест № 3247. Своїми діями ОСОБА_1 допустив порушення вимог п. 2.9а Правил дорожнього руху, внаслідок чого складений даний протокол.

До протоколу про адміністративне правопорушення доданий акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно із яким у ОСОБА_1 виявлені ознаки сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови. Огляд проведений за допомогою приладу Алкотест Драгер 6820 № 0038. Огляд проводився під час відеофіксації на портативні відеореєстратори № 472296 та № 765302. Відповідний чек Драгера із зафіксованим результатом тесту у 2,22% також долучений до протоколу.

Згідно рапорту поліцейського, яким складений протокол про адміністративне правопорушення, під час несення служби 12 жовтня 2025 року о 18:25 год на автомобільній дорозі М-21, 300 км, Житомирське шосе, Вінницький район, Вінницька область, за порушення правил дорожнього руху було зупинено транспортний засіб Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Під час спілкування у останнього було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення мови. Водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на що останній погодився; результат позитивний 2,22%, тест №3247. Проводилася безперервна відеофіксація № 472296, 473377.

Окрім цього, у матеріалах справи наявний відеозапис з портативних відеореєстраторів поліцейських, яким зафіксована хронологія події 12 жовтня 2025 року за участі ОСОБА_1 від моменту зупинки транспортного засобу та встановлення особи водія до закінчення оформлення протоколу про адміністративне правопорушення.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції виходив із того, що його вина у вчиненні адміністративного правопорушення цілком доведена матеріалами справи, а саме наявними у ній зазначеними вище доказами.

За викладених фактичних та об`єктивних обставин у справі з висновком судді суду першої інстанції належить погодитися; у діях ОСОБА_1 дійсно наявний склад правопорушення, його правильно та обґрунтовано визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Пунктом 2.9а Правил дорожнього руху водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП особа несе відповідальність за керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водія, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2, 4, 6 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 року за № 1413/27858, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; вира жене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці. Встановлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться поліцейським згідно із вимогами згаданої Інструкції з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю у крові ( пункт сьомий розділу ІІ Інструкції).

Відповідно до п. 10 розділу ІІ Інструкції результати проведеного поліцейським огляду на стан сп`яніння водія транспортного засобу зазначаються в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів. У випадку встановлення стану сп`яніння результати проведеного поліцейським огляду зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду. Акт огляду складається у двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається у поліцейського та/або долучається до протоколу про адміністративне правопорушення у разі встановлення стану сп`яніння. Якщо технічними характеристиками спеціального технічного засобу передбачається роздрукування його показників на папері, ці результати долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Як слідує із матеріалів цієї адміністративної справи, огляд ОСОБА_1 за його згоди проведений на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Алкотест Драгер 6820. Результат огляду встановлений у 2,22‰, тобто, з очевидним перевищенням допустимого цифрового показника.

Крім того, у відповідності до норм ст. 266 КУпАП під час проведення огляду застосовувалися технічні засоби відеозапису, що також свідчить про належне фіксування події та огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. Із наявного відеозапису безумовно убачається, що ОСОБА_1 у зв`язку із виявленими ознаками сп`яніння було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, зокрема, за допомогою приладу «Драгер» на що останній погодився без жодних заперечень на місці зупинки. Після проведення тесту виявлених результатів огляду він не заперечував, будь-яких заяв чи клопотань не заявляв, що свідчить про його згоду з результатом огляду.

За викладених обставин неможливо належним чином спростувати зафіксований в установленому порядку факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом, як і неможливо заперечити належним чином зафіксованих результатів проведення огляду на стан сп`яніння, що вказує на наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо викладених у скарзі посилань скаржника на безпідставність зупинення транспортного засобу та грубе порушення вимог ст.35 Закону України «Про національну поліцію» з огляду на відсутність відеодоказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за перетинання суцільних ліній дороги, що фактично і стало причиною зупинки транспортного засобу, апеляційний суд зазначає таке.

Судом досліджено як доказ відеозаписи із портативних відеореєстраторів поліцейських, з яких слідує, що водій не заперечує порушенням ним правил дорожнього руху за здійснення перетину подвійної суцільної лінії, як і своєї вини у вчиненні зазначеного правопорушення.

Відтак, належними та достовірними доказами безумовно спростовуються доводи скарги щодо безпідставної зупинки транспортного засобу Volkswagen Caddy д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та вони не можуть бути розцінені інакше, аніж спосіб захисту з метою уникнення від адміністративної відповідальності.

Також суд критично оцінює посилання скаржника на ті обставини, що працівниками поліції не було продемонстровано сертифікат якості приладу Драгер, а сам пристрій витягнуто з багажнику службового автомобіля, що ставить під сумнів його результат.

Так, відповідно до п.5 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, перед проведенням огляду на стан сп`яніння поліцейський інформує особу, яка підлягає огляду на стан сп`яніння, про порядок застосування спеціального технічного засобу та на її вимогу надає сертифікат відповідності та/або сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки, та/або декларацію про відповідність та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Із зазначеного висновується, що саме на вимогу особи, щодо якої здійснюється перевірка поліцейський надає сертифікат відповідності та/або сертифікат перевірки типу засобів вимірювальної техніки, та/або декларацію про відповідність та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки.

Проте, як убачається із наявних у матеріалах справи доказів та відеозапису із портативних відеореєстраторів поліцейських такої вимоги ОСОБА_1 їм не заявляв. Разом з тим на роздруківці чеку Драгера, де зазначена дата останнього калібрування пристрою та результат тесту на алкогольне сп`яніння ОСОБА_1 наявний його підпис.

Щодо викладених у апеляційній скарзі доводів про те, що працівниками поліції не було проведено заходів огляду стану алкогольного сп`яніння, а лише зазначено про запах алкоголю з порожнини рота та звужені зіниці очей, то воно спростовується дослідженим судом відеозаписом із портативного відеореєстратора поліцейського №472296 з якого вбачається, що на 00:30 секунді поліцейський чітко зазначає, що у ОСОБА_1 наявні ознаки алкогольного спяніння, а саме: порушення мови; запах алкоголю з порожнини рота. На цьому ж відеозаписі на 29:47 хв. поліцейський, після проходження ОСОБА_1 огляду повідомляє йому про результат тесту 2,22‰ та знайомить його із ним.

Із зазначеного убачається, що проведений поліцейськими огляд на стан алкогольного сп`яніння здійснено у межах чинного законодавства та відповідає вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Ураховуючи вищенаведені обставини висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Відтак, апеляційний суд приходить до переконання, що докази вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, були отримані з дотриманням вимог законодавства і суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність його вини у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, наведених у постанові суду від 11 листопада 2025 року, оскільки вина правопорушника у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, цілком доведена матеріалами справи та зібраними у ній доказами.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене у статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожний довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи в цілому не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права, не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, оскільки вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, повністю доведена матеріалами справи. З урахуванням наведеного вимогу апеляційної скарги про скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції апеляційний суд визнає необґрунтованою та не знаходить підстав для її задоволення.

У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2008 року у справі «Романаускас проти Литви» констатований обов`язок національного суду переконатися, що провадження у цілому, зокрема, спосіб отримання доказів, були справедливими. У справі «Бакланов проти Росії» ( рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2005 року ), у справі «Фрізен проти Росії» ( рішення від 24 березня 2005 року ) Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначене тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, рішення від 18 липня 2006 року ).

З огляду на викладене апеляційний суд не знаходить законних, ґрунтовних та об`єктивних підстав для скасування правильної, належно умотивованої та справедливої постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тиховського Микли Олеговича залишити без задоволення.

Постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий