Справа №: 307/4265/25
Провадження № 3/307/1698/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Тячів

Суддя Тячівського районного суду Закарпатської області Сас Л.Р., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122-2 та ст. 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , приватного підприємця,

встановила:

ОСОБА_1 31 липня 2025 року, приблизно о 12 год. 20 хв. по вул. Незалежності у м. Тячів Закарпатської області, керуючи транспортним засобом марки «AUDI», номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги пункту 2.4. Правил дорожнього руху, а саме, на вимогу працівників поліції відмовився здійснити зупинку транспортного засобу, а саме, не реагував на проблискові маячки та продовжив рух транспортним засобом, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122-2 КУпАП.

Також, ОСОБА_1 31 липня 2025 року, приблизно о 12 год. 20 хв. по вул. Нересенській у м. Тячів Закарпатської області, здійснив непокору законній вимозі працівників поліції, а саме, відмовився вийти з автомобіля та чіплявся за формений одяг, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП.

Вказані протоколи надійшли до суду 31 жовтня 2025 року.

Згідно постанов судді від 18 листопада 2025 року, матеріали справи повернуто до Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області для правильного складення протоколів.

Вказані протоколи після дооформлення надійшли до суду 27 листопада 2025 року на справи призначено до розгляду на 10 грудня 2025 року.

ОСОБА_1 10 грудня 2025 року під час розгляду справи винуватим себе визнав частково та пояснив, що того дня він на автомобілі зупинився біля відділення Приват Банку, навпроти відділення поліції, оскільки йому потрібно було купити ліки дружині та не помітив, що припаркувався в межах дії дорожнього знаку «Зупинка заборонена». Коли він придбав ліки та вийшов з аптеки побачив працівників поліції, які стояли біля його автомобіля та повідомили йому, що він порушив правила ПДР та відносно нього буде винесена постанова за порушення правил дорожнього руху. Він пред`явив посвідчення водія та під час перевірки виявилося, що він перебуває у розшуку ТЦК та поліцейські наполегливо просили його проїхати з ними до військомату для уточнення його облікових даних, на що він відмовився. Натомість він вирішив піти на прийом до начальника Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області та зайшов у приміщення відділення, про що свідчить запис у журналі реєстрації, однак з таким зустрітися не вдалося. Коли він вийшов з відділення, сів у свій автомобіль та поїхав додому, так як його чекала дружина, яка нездужала. У потоці машин він не бачив, щоб за ним їхали працівники поліції чи його зупиняли. Приїхавши додому та заїхавши у подвір`я він побачив, що за ним під`їхали працівники поліції, після чого вони незаконно намагалися витягнути його з автомобіля та доставити у ТЦК. Конфлікт закінчився після того, як приїхав адвокат. Таким чином, він визнав, що порушив правила зупинки (стоянки), однак жодної непокори він не вчиняв, а намагався захистити себе від незаконних дій працівників поліції, які намагалися витягти його з машини та доставити в ТЦК.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 цього Кодексу орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтями 251 та 252 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною 2 ст. 251 та ст. 252 КУпАП встановлено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Пунктом 11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п.2.4 Правил дорожнього руху, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: а) пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; б) дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; в) дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Згідно вимог п.8.9 б) ПДР, вимога про зупинку транспортного засобу подається поліцейським за допомогою: увімкненого проблискового маячка синього і червоного або лише червоного кольору та (або) спеціального звукового сигналу.

Згідно з ч.1 ст.122-2 КУпАП, невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.

Із протоколу про адміністративне правопорушення відомо, що ОСОБА_1 31 липня 2025 року, приблизно о 12 год. 20 хв. по вул. Незалежності у м. Тячів Закарпатської області, керуючи транспортним засобом марки «AUDI», номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги пункту 2.4. Правил дорожнього руху, а саме, на вимогу працівників поліції відмовився здійснити зупинку транспортного засобу, а саме, не реагував на проблискові маячки та продовжив рух транспортним засобом (а. с. 1).

Свідок ОСОБА_2 під час розгляду справи 11 грудня 2025 року показав, що того дня, під час патрулювання, ним було виявлено правопорушення, а саме, ОСОБА_1 зупився неподалік пішоходного переходу, в межах дії дорожнього знаку «Зупинка заборонена»; він підійшов до нього, повідомив про порушення, однак в ході перевірки було встановлено, що особа перебуває у розшуку ТЦК та ОСОБА_1 було запропоновано пройти у приміщення ТЦК для з`ясування вказаних обставин та уточнення військово-облікових даних, на що ОСОБА_1 відмовився, сів у автомобіль та поїхав. Він не реагував на вимоги про зупинку, а саме на проблискові маячки, прямував у напрямку свого місця проживання, заїхав на подвір`я свого будинку, вийшов з автомобіля, не виконав законну вимогу попрямувати до ТЦК та зайшов у будинок.

Отже, винуватість ОСОБА_1 у невиконанні вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу доведена зібраними та дослідженими у встановленому законом порядку доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення від 29 жовтня 2025 року, довідкою про результати проведення перевірки матеріалів ЖЄО № 22137 від 31 липня 2025 року, рапортом ПОГ СП Тячівського РВП ГУПН в Закарпатській області Ю. Сабадоша від 31.07.2025 та іншими доказами долученими до протоколу.

Щодо твердження про те, що ОСОБА_1 31 липня 2025 року, приблизно о 12 год. 20 хв. по вул. Нересенській у м. Тячів Закарпатської області здійснив непокору законній вимозі працівників поліції, а саме, відмовився вийти з автомобіля та чіплявся за формений одяг, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 185 КУпАП, суд зазаначає наступне.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 слід дійти висновку про закриття вказаної справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення керуючись таким.

Згідно з п. 2) ч. 1 ст. 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, ст. 185 КУпАП передбачено відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції (або члена громадського формування з охорони громадського порядку чи державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку) при виконанні ним службових обов`язків.

Відтак, відповідно до ст. 185 КУпАП, злісна непокора повинна проявлятись у відмові від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівників поліції при виконанні службових обов`язків. Саме на таке тлумачення посилається й Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.10.2011 №10-рп/2011.

З матеріалів справи вбачається, що в протоколі про адміністративне правопорушення, складеного щодо ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП не розкрито об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, зокрема, відсутнє посилання на те, від виконання яких саме вимог працівника поліції відмовився ОСОБА_1 в чому вона полягала та у зв`язку з чим його відмову слід вважати злісною непокорою.

Крім цього, обставини, які викладені в протоколі також не відображають всіх наведених ознак складу правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається судом на підставі протоколу про адміністративне правопорушення і лише в межах визначеного у ньому обсягу (обвинувачення) встановлених і зазначених у протоколі обставин та кваліфікації дій особи. Суд не може самостійно встановлювати склад адміністративного правопорушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.97 №475/97-ВР визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини («Малофеєв проти Росії» та «Карелін проти Росії»), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу. У такому випадку справа про адміністративне правопорушення має бути закрита у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Свідок ОСОБА_2 під час розгляду справи 11 грудня 2025 року показав, що працівники поліції мали намір запросити ОСОБА_3 до ТЦК для з`ясування обставин, однак той відмовився, чим вчинив злісну непокору, почав їх відштовхувати з машини та чіплявся за форменний одяг.

Оскільки як доказ вчинення такого правопорушення, представником органу, який уповноважено на складання адміністративного матеріалу додано лише протокол про адміністративне правопорушення та рапорт, які по своїй суті є лише формою фіксації певних відомостей працівником поліції, суду не надано належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

У п.4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Також, у справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Ураховуючи наведене, в діях ОСОБА_1 відсутній склад такого адміністративного правопорушення як злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Згідно п. 1) ч. 1ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 284 КУпАП постанова про закриття справи виноситься, зокрема, при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що матеріали справ про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122-2 та ст. 185 КУпАП були надіслані до суду 31 жовтня 2025 року, в той час, коли правопорушення, які інкримінують ОСОБА_1 вчинені 31 липня 2025 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - восьмій цієї статті.

Вказані правопорушення не є триваючими, однак протоколи про вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122-2 та ст. 185 КУпАП складені 29 жовтня 2025 року та надійшли до суду 31 жовтня 2025 року? тобто в останній день накладення адміністративного стягнення.

Вказані матеріали були повернуті для правильного складання матеріалів і такі після їх доопрацювання надійшли до суду 27 листопада 2025 року, тобто за межами строку накладення на особу адміністративного стягнення.

Відтак, строк накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 на момент розгляду справи закінчився, у зв`язку з чим на підставі ст. 247 КУпАП розпочате провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ч.1 ст. 122-2 КУпАП до адміністративної відповідальності підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 278, 283, 284 КУпАП,

постановила:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122-2 КУпАП.

На підставі п. 7) ст. 247 КУпАП - закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 на підставі п. 1) ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не буде подано, та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову, протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Л.Р. Сас