ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/28201/25

Провадження № 33/820/744/25

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду Смірнова В.В., за участю секретаря судового засідання Степанюка А.М., захисника Павлюка М.Ю., потерпілої ОСОБА_1 , представника потерпілої Смірнової І.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвоката Павлюка М.Ю. на постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено стягнення у виді попередження,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено стягнення у виді попередження, стягнуто на користь держави 605 грн. 60 коп. судового збору.

У постанові суду зазначено, що ОСОБА_2 ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушила ч.1 ст.150 СК України, внаслідок чого останній 23.09.2025 о 12 год. 30 хв. по пров. Вовчогоранському, 1 в смт. Чорний острів Хмельницького району під час навчального процесу на уроці фізкультури, вчинив неправомірні дії, а саме вжив нецензурну лексику відносно матері однокласника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які принижують її честь і гідність.

При ухваленні оскаржуваної постанови суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_5 в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій апелянт вважає, що постанова є незаконною та підлягає скасуванню.

Апелянт зазначив, що фабула протоколу містить некоректне посилання на порушення норм законодавства, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 184 КУпАП. При цьому вказано неіснуюче посилання «п. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України».

Суд першої інстанції визнав це посилання «опискою», на думку апелянта, не надавши належної правової оцінки тому, що стаття 150 Сімейного кодексу України не має пунктів, а складається лише з частин.

Вважає, що посилання у протоколі на неіснуючу норму права позбавляє можливості встановити, який саме обов`язок батьків, передбачений законом, орган поліції вважав порушеним. Отже, протокол фактично не містить матеріально-правового елемента складу правопорушення, а саме його об`єктивної сторони.

На думку апелянта, суд, визнавши це «опискою», самостійно змінив зміст фабули протоколу, фактично підмінив сторону обвинувачення та вийшов за межі своїх повноважень, чим порушив принцип змагальності. Суд самостійно уточнив зміст обвинувачення, якого у первинному документі не існувало, не маючи підтверджень від працівника поліції, який складав протокол.

Такі дії, вважає апелянт, свідчать про грубе порушення права особи на захист, оскільки ОСОБА_2 була позбавлена можливості захищатися від конкретного, чітко сформульованого обвинувачення. Фактично йдеться не про технічну «описку», а про підміну суті правової норми.

Тому, на думку апелянта, висновок суду першої інстанції про те, що «описка не призвела до неможливості встановлення фактичних обставин» є надуманим, необґрунтованим і таким, що перекручує зміст доказу.

Крім того, апелянт вказує, що суд безпідставно визнав доведеним факт уживання неповнолітнім ОСОБА_3 «нецензурної лексики» стосовно матері однокласника.

Вважає, що зі змісту протоколу та долучених матеріалів вбачається, що жоден із документів ні протокол, ні рапорт, ні письмові пояснення осіб не містить дослівного відтворення конкретних слів. На думку апелянта, усі вони обмежуються загальною формулою: «вжив нецензурну лексику».

Вважає, що такі формулювання є оціночними судженнями, а не фактичними даними, і не дозволяють встановити, чи дійсно висловлювання мали образливий чи лайливий характер.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що у судовому засіданні жоден свідок не був допитаний, а працівник поліції, який складав протокол, до суду не з`явився та не підтвердив достовірність пояснень.

Відтак, на думку апелянта, орган поліції не виконав свій обов`язок із забезпечення явки свідків і доведення вини особи.

За таких обставин, апелянт вважає, що суд першої інстанції зробив висновки на припущеннях, замінив собою сторону обвинувачення і порушив принцип змагальності. Тому, твердження суду про встановлення «образливого, лайливого характеру висловлювань» є безпідставним, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують цей факт.

Також, апелянт звертає увагу, що у протоколі не зазначено, які саме пояснення чи рапорти долучені як додатки вказано лише загальну фразу «копії справи», без конкретизації назв документів, дат чи кількості аркушів.

Вважає, що це унеможливлює перевірку їх походження, автентичності та належності, внаслідок чого суд фактично використав у рішенні невідомі документи, не підтверджені належними процесуальними діями.

Крім того, зазначив апелянт, що у протоколі зазначені прізвища свідків без адрес їх проживання, що унеможливлює їх ідентифікацію та виклик до суду. Суд першої інстанції цим обставинам правової оцінки не надав.

Додатково апелянт вказав, що у мотивувальній частині постанови суд помилково зазначив іншу особу ОСОБА_6 , тоді як до адміністративної відповідальності притягнуто ОСОБА_2 .

Ця очевидна помилка, на думку апелянта, свідчить про поверхневий і формальний характер дослідження матеріалів справи, що є неприпустимим у судовій діяльності і ставить під сумнів законність постанови.

На думку апелянта, постанова ухвалена з істотними порушеннями норм матеріального і процесуального права, оскільки: суд першої інстанції вийшов за межі повноважень, змінив суть обвинувачення, визнав належними недопустимі документи, спирався на припущення замість доказів, не забезпечив ідентифікацію свідків, використав невідомі додатки.

Вважає, що сукупність цих порушень свідчить про відсутність належної доказової бази, що унеможливлює встановлення складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, апелянт вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з істотними порушеннями вимог матеріального та процесуального права, є незаконною і підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення захисника, потерпілу та її представника, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно з положеннями ст.ст. 278, 280 КУпАП, суд першої інстанції при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення має вирішити питання про правильність складання протоколу та інших матеріалів справи, чи є необхідність у витребуванні додаткових матеріалів, а при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено такі обставини.

ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 01.04.2014.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_2 ухилилася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на порушення ч.1 ст.150 СК України, внаслідок чого останній 23.09.2025 о 12 год. 30 хв. по пров. Вовчогоранському, 1 в смт. Чорний острів Хмельницького району під час навчального процесу на уроці фізкультури, вчинив неправомірні дії, а саме вжив нецензурну лексику відносно матері однокласника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які принижують її честь і гідність.

Вказаними діями ОСОБА_2 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Приймаючи рішення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_2 підтверджується: рапортом старшого інспектора з ЮП СП ВнП №2 ХРУП ГУНП в Хмельницькій області Мельник С. від 25.09.2025, у якому зазначено, що 23.09.2025 до відділення поліції №2 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області надійшло повідомлення ОСОБА_1 , 03.07.1988 про вчинення булінгу учнем 6-Б класу відносно її сина , однокласником ОСОБА_7 ; протоколом серії ВАД 418830 від 24.09.2025 року, яким зафіксовано обставини вчинення правопорушення та який є належним і допустимим доказом; письмовими поясненнями ОСОБА_8 від 24.09.2025, ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , кожен з яких підтвердили подію, що відбулася 23.09.2025 року в ОСОБА_12 ліцеї, зокрема те, що на уроці фізичної культури між двома учнями ОСОБА_13 і ОСОБА_7 відбувся конфлікт , під час якого ОСОБА_14 зняв з ноги ОСОБА_15 кросівок та назвав його маму з використанням ненормативної лексики. Крім цього ОСОБА_16 , який є учнем 6 класу у письмових поясненнях зазначив, що і раніше траплялися випадки, коли ОСОБА_14 його ображав в навчальному закладі; письмовими поясненнями самого ОСОБА_3 ,у яких він частково підтвердив конфлікт між ним і ОСОБА_4 та те, що і раніше вчиняв відносно нього неправомірні дії, причину яких пояснити не може. Чи вживав ненормативну лексику щодо матері ОСОБА_17 не пам`ятає (пояснення відібрані у присутності матері ОСОБА_2 ).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками.

Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, у відповідності до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За ч. 1 ст. 184 КУпАП передбачена відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відтак, виходячи з аналізу вище перелічених норм законодавства та встановлених обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративної правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

У матеріалах справи наявні належні та достатні докази, які свідчать про невиконання належним чином ОСОБА_2 батьківських обов`язків, щодо виховання її сина ОСОБА_3 , зокрема, пояснення вчителів та учнів.

В судовому засіданні апеляційної інстанції свідок ОСОБА_8 підтвердила подію, що відбулася 23.09.2025 року в Чорноостріському ліцеї.

Крім того, свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснив, що на уроці фізичної культури між двома учнями ОСОБА_13 і ОСОБА_7 відбувся конфлікт , під час якого ОСОБА_14 зняв з ноги ОСОБА_15 кросівок та назвав його маму з використанням ненормативної лексики, що відомо зі слів учнів.

Вказані докази є логічними та в сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_2 інкримінованому правопорушенні.

Аналізуючи спрямованість поведінки малолітного ОСОБА_3 на порушення прав іншої дитини, суд дійшов правильного висновку, що така поведінка хлопчика, є наслідком не виконання (ухилення) від виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , яка не здійснює виховних заходів щодо свого сина, не приділяє достатньої уваги його вихованню в дусі поваги до прав та свобод інших осіб, що має такі негативні наслідки для оточуючих.

Ураховуючи встановлені обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 не вчинила дій направлених на виховання у своєї дитини поваги до прав та свобод інших людей, поваги до гідності, прав, свобод і законних інтересів людини, законів та етичних норм, що свідчить про неналежне виконання нею батьківських обов`язків із виховання сина та наявність у таких її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони вже були предметом дослідження та належної правової оцінки судом першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення посилання на «п. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України» є очевидною технічною опискою, яка не вплинула на правильність кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Зі змісту протоколу та інших матеріалів справи чітко вбачається, що йдеться про невиконання батьками обов`язків щодо виховання дитини, передбачених саме статтею 150 Сімейного кодексу України, тому об`єктивна сторона правопорушення визначена належним чином.

Таким чином, посилання апелянта на нібито вихід суду за межі обвинувачення або підміну сторони обвинувачення є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно визнав доведеним факт уживання неповнолітнім ОСОБА_3 «нецензурної лексики» стосовно матері однокласника,також не підлягають задоволенню, оскільки вони вже були предметом детального аналізу судом першої інстанції, який надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності.

Посилання апелянта на відсутність свідків у судовому засіданні не впливає на законність постанови, оскільки суд мав у своєму розпорядженні достатні письмові матеріали, отримані належним чином уповноваженим органом. Суд першої інстанції, керуючись вимогами статей 252, 280 КУпАП, правильно оцінив надані докази в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях матері ОСОБА_2 ознак правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Щодо матеріалів, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, вони містяться у справі в належному вигляді, засвідчені відповідним органом поліції, а тому є автентичними й допустимими доказами. Посилання апелянта на відсутність у протоколі детального переліку додатків не впливає на законність і обґрунтованість рішення, оскільки такі документи фактично були досліджені судом першої інстанції і містяться у матеріалах справи, що підтверджує їх походження та належність.

Крім того, формальне зазначення у протоколі фрази «копії справи» не є істотним порушенням вимог ст. 256 КУпАП, оскільки не позбавляє суд можливості встановити зміст долучених доказів і дати їм оцінку. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, дослідив кожен із цих документів, у тому числі письмові пояснення свідків та рапорт працівника поліції, і вірно визнав їх належними та допустимими доказами.

Щодо зауваження апелянта про технічну помилку в мотивувальній частині судового рішення (зазначення іншого прізвища), то така описка є очевидною, не впливає на зміст постанови та не свідчить про порушення прав особи, притягнутої до відповідальності. Вказана обставина не змінює суті висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, і не є підставою для скасування законного рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині є формальними, не ґрунтуються на фактичних даних справи та не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають вимогам закону і зібраним доказам.

З огляду на встановлені обставини справи апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд приходить до висновку, що факт вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, доведено повністю та поза розумним сумнівом, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про притягнення її до адміністративної відповідальності. Твердження апелянта про відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, є надуманими та безпідставними.

Відповідно до ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Малозначне правопорушення - це такі дії, які не спричинили або не могли спричинити істотної шкоди суспільним та державним інтересам, правам і свободам громадян або іншим цінностям, що охороняються законом.

Положення зазначеної статті відображають принцип індивідуалізації адміністративної відповідальності, який означає відповідність обраного заходу впливу меті відповідальності. Також даний принцип передбачає як індивідуальний підхід до застосування примусових заходів залежно від особистих якостей правопорушника та характеру і обставин вчиненого, так і можливість пом`якшення і навіть відмови держави від застосування заходів відповідальності, якщо її мета може бути досягнута іншим шляхом.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного та відомостей про особу ОСОБА_2 , яка раніше до адміністративної відповідальності не притягувалась, приймаючи до уваги, що конфлікт між дітьми, а саме між ОСОБА_18 та ОСОБА_7 , врегульовано добровільно; діти досягли порозуміння та не мають претензій один до одного; між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 також немає непорозумінь; ОСОБА_1 разом с керівництвом Чорноострівського ліцею Чорноострівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області та ОСОБА_2 обговорили ситуацію і дійшли згоди щодо подальшого взаємного спілкування та дружньої взаємодії дітей, провели бесіди з дітьми щодо важливості взаємоповаги, стриманості та конструктивного спілкування, виробили спільний підхід до попередження можливих конфліктів та вирішення непорозумінь у майбутньому апеляційний суд приходить до висновку, за можливе у даному конкретному випадку, на підставі ст. 22 КУпАП, звільнити ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, обмежившись усним зауваженням.

Керуючись ст. ст.245,280,294 КУпАП, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвоката Павлюка М.Ю. задовольнити частково.

Постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025року, якою ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено стягнення у виді попередження скасувати.

Звільнити ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП на підставі ст. 22 КУпАП за малозначністю вчиненого адміністративного правопорушення, обмежившись усним зауваженням та закрити провадження в цій справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Хмельницького

апеляційного суду Вікторія СМІРНОВА