Справа № 305/4021/25
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Прібиткової О. В., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/771/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Прібиткової О. В. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 24.10.2025.

Цією постановою:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 (сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 356183 від 16.09.2025 та постанови судді від 24.10.2025 вбачається, що 16.09.2025 близько 14 год 15 хв в рамках кримінального провадження за ч. 3 ст. 332 КК України, спільною міжвідомчою групою у складі ПОРВ (з м.д.н.п. Ділове), ПОРВ (з м.д.н.п. Тячів), СКП Рахівського та Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, 4 відділом 6 управління ДВКР СБУ та прикордонним нарядом «Група реагування» в ході проведення контролю за вчиненням злочину у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 302, на відстані близько 20000 метрів до державного кордону, на околиці населеного пункту Водиця (територія Великобичківської об`єднаної громади Рахівського району Закарпатської області), було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме: вдався до втечі на мотоциклі марки «Kovi» без державного реєстраційного номеру, неодноразово на повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» зупинити протиправні дії, відмовився виконувати, та в подальшому чинив опір складу прикордонного наряду, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Прібиткова О. В. просить постанову судді від 24.10.2025 скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. Судом першої інстанції при розгляд справи про адміністративного правопорушення допущено порушення прав ОСОБА_1 , оскільки про розгляд справи йому стало відомо з електронної повістки, яка надійшла на його номер телефону лише за добу до судового засідання. Однак,

-2-

прибути в судове засідання на визначений судом час не зміг з поважних причин, оскільки являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , в якій проходить військову службу з 23.09.2025 і по теперішній час. Відтак останній не отримав можливості надати суду свої пояснення та аргументи, які мають виключне значення для правильного вирішення справи. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 було виявлено та затримано на відстані 20000 м до державного кордону на околиці населеного пункту Водиця (територія Великобичківської територіальної громади Рахівського району Закарпатської області), що не являється ні пунктом пропуску через державний кордон України, ні контрольним пунктом в`їзду-виїзду, тобто поза місцем, визначеним диспозицією статті, виключно в якому невиконання законної вимоги військовослужбовця ДПС може бути кваліфіковано за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення та інші матеріали справи не містять жодної інформації, яка б свідчила про те, що ОСОБА_1 вчиняв дії, хибно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, в межах будь-якого пункту пропуску через державний кордон України або на контрольному пункті в`їзду-виїзду, що беззаперечно вказує на відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. В протоколі не вказано, в чому саме полягали протиправні дії ОСОБА_1 , у якій формі ці дії вчинялися, чи мали вони ознаки зухвалості та явної зневаги до військовослужбовця ДПС. Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення і долучених до нього матеріалів, неможливо достеменно встановити місце вчинення інкримінованого правопорушення, а саме: звідки ОСОБА_1 здійснив втечу на мотоциклі та де саме не виконав неодноразову вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування», натомість зазначено лише місце виявлення затримання, яке не являється місцем вчинення адміністративного правопорушення, що не лише вказує на відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, а й ставить під обґрунтований сумнів підсудність цієї справи Рахівському районному суду Закарпатської області.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відомостей про поважність причин чергової неявки не надав. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, чи захисника, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. Також приймається до уваги думка захисника про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Прібиткової О. В., яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.

-3-

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 356183 від 16.09.2025 вбачається, що 16.09.2025 близько 14 год 15 хв в рамках кримінального провадження за ч. 3 ст. 332 КК України, спільною міжвідомчою групою у складі ПОРВ (з м.д.н.п. Ділове), ПОРВ (з м.д.н.п. Тячів), СКП Рахівського та Тячівського РВП ГУ НП в Закарпатській області, 4 відділом 6 управління ДВКР СБУ та прикордонним нарядом «Група реагування» в ході проведення контролю за вчиненням злочину у контрольованому прикордонному районі на напрямку прикордонного знаку № 302, на відстані близько 20000 метрів до державного кордону, на околиці населеного пункту Водиця (територія Великобичківської об`єднаної громади Рахівського району Закарпатської області), було виявлено та затримано ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_3 здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця ДПСУ під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із охороною державного кордону України, а саме: вдався до втечі на мотоциклі марки «Kovi» без державного реєстраційного номеру, неодноразово на повторювану законну вимогу старшого прикордонного наряду «Група реагування» зупинити протиправні дії, відмовився виконувати, та в подальшому чинив опір складу прикордонного наряду, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України».

З протоколу також вбачається, що зміст протоколу ОСОБА_1 доведений, права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП йому роз`яснені, однак останній відмовився від підпису протоколу та надання пояснень у присутності двох свідків. При цьому, ОСОБА_1 не заявляв клопотань про забезпечення йому захисника.

Вказані у протоколі обставини підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 16.09.2025, протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення

-4-

речей і документів від 16.09.2025, рапортом заступника начальника відділення інспекторів прикордонної служби ОСОБА_4 , інформацією про особу, витягом з книги прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » щодо результатів виконання плану охорони державного кордону в період з 13 по 20 год 16.09.2025, витягом зі списку особового складу книги прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».

Вищенаведені докази, які є належними та допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки сумнівів у їх достовірності чи порушень під час їх підготовки та збирання у ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення.

Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 стороною захисту не надано.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які б давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ознаками передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний інспектор при виконанні своїх обов`язків діяв у межах наданих йому повноважень.

Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до відмови від надання пояснень з приводу обставин, що мали місце, а також від підписання протоколу.

Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 оскаржував незаконність дій працівників прикордонної служби при його затриманні та складанні відносно нього адміністративних матеріалів.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що не встановлено місце вчинення ОСОБА_1 правопорушення, апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені жодними доказами та повністю спростовуються наведеними вище судженнями.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 під час затримання відмовився від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце, у тому числі не заперечував своєї вини та обставини, викладені у протоколі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що подія мала місце на території, яка не має жодного відношення до державного кордону, оскільки відстань до державного кордону становить приблизно 20 км, що свідчить про незаконність будь-яких вимог працівників прикордонної служби на цій території, апеляційний суд бере до уваги таке.

Відповідно до ст. 185-10 КУпАП, адміністративним правопорушенням вважається злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

-5-

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 законні вимоги і розпорядження військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових повноважень залучені до оперативно-службової діяльності, є обов`язковими для виконання громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, посадовими і службовими особами.

Пунктом 10 Положення про прикордонний режим передбачено, що особи, зазначені у пунктах 7 та 8 цього Положення, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами.

Відповідно до п. 11 цього Положення з метою виявлення порушень законодавства з прикордонних питань, виконання завдань, пов`язаних з боротьбою з організованою злочинністю та незаконною міграцією у межах прикордонної смуги і контрольованого прикордонного району, уповноважені особи Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також члени громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону мають право відповідно до Законів України «Про Державну прикордонну службу України» та «Про дорожній рух», у разі потреби зупиняти та оглядати транспортні засоби

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, оскільки наявними доказами безумовно підтверджується те, що подія мала місце на околиці населеного пункту Водиця Рахівського району Закарпатської області, на напрямку 302 прикордонного знаку, на відстані близько 20000 метрів до державного кордону, зокрема у межах контрольованого прикордонного району (територія Великобичківської селищної ради Рахівського району Закарпатської області).

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 як громадянин України зобов`язаний був виконувати законні вимоги працівників прикордонної служби, однак як встановлено матеріалами справи на неодноразово повторювані законні вимоги військовослужбовця Державної прикордонної служби України зі складу прикордонного наряду «Контрольний пост», зупинити транспортний засіб у визначеному місці та пред`явити документи, що посвідчують його особу, ОСОБА_1 проігнорував та разом з ОСОБА_3 вдався до втечі, внаслідок чого 16.09.2025 приблизно о 14 год 15 хв прикордонним нарядом «Група реагування» був виявлений та затриманий.

Указані факт свідчать про вчинення ОСОБА_1 злісної непокори законним вимогам військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону.

-6-

Тому, апеляційним судом не встановлено будь-яких порушень при складанні щодо ОСОБА_1 адміністративних матеріалів та невідповідності складеного щодо нього протоколу вимогам ст. 256 КУпАП, які б давали підстави для скасування оскаржуваної постанови та повернення матеріалів справи для належного оформлення, у зв`язку з чим доводи та вимоги апеляційної скарги визнаються безпідставними, необґрунтованими і такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним правопорушення. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що складений щодо ОСОБА_1 протокол у повній мірі за формою та змістом відповідає вимогам ст. 256 КУпАП і в ньому відображені всі необхідні та передбачені цією нормою відомості.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, оскільки наявними доказами безумовно підтверджується те, що на законні вимоги прикордонників надати документи для перевірки з метою контролю за дотриманням прикордонного режиму, ОСОБА_1 спільно з іншими особами, не реагував, у злісній формі проігнорував такі вимоги та вдався до втечі, чим вчинив адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не здійснював непокору законним вимогам військовослужбовця, апеляційний суд відхиляє як такі, що не підтверджені жодними доказами, навпаки спростовані наявними в матеріалах справи доказами, які є належними, допустимими та достатніми для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані докази отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.

При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження, не знайшли свого підтвердження і такі відхиляються.

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.

Такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, та не являються підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 , не повідомивши його про час та місце розгляду справи, чим порушив його права, передбачені Конституцією України та КУпАП, а також не врахував подані ним заперечення на протокол та додані до них докази.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд звертає увагу на те, що участь особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у розгляді справи про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП не є обов`язковою.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.

-7-

За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, а доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли.

Також апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника без задоволення.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Прібиткової О. В. залишити без задоволення, а постанову судді Рахівського районного суду Закарпатської області від 24.10.2025 щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя