ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/6173/25

провадження № 3/0285/2639/25

09 грудня 2025 року м. Звягель

Суддя Звягельського міськрайонного суду Житомирської області Літвин О. О., при секретарі судового засідання Клечковській М. М.,

з участю:

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал, який надійшов

від Звягельського РВП за ч.5 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення

відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

уродженця с Суханово Бориславського району Херсонської області,

який проживає в АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 30.10.2025 о 12:25 год по вул Шевченка, 55 в м Звягель Житомирської області, повторно протягом року, керував транспортним засобом марки «Форд Транзіт», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не маючи права керування транспортним засобом, тобто без посвідчення водія відповідної категорії.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вину не визнав та пояснив, що дійсно посвідчення з категорією «В» в нього немає, однак 30.10. 2025 він не керував транспортним засобом, водієм був його товариш. На диску з відеозаписом складення протоколу відносно нього рух автомобіля, де б він був за кермом, не зафіксований.

Свідок ОСОБА_2 , допитаний судом за клопотанням ОСОБА_1 , підтвердив в засіданні покази останнього. Втім, не зміг пригадати, якого саме числа він підвозив свого товариша до міста на його автомобілі.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, приходжу наступного висновку.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху України (далі по тексту ПДР), згідно з п.1.9 яких особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Адміністративна відповідальність за ч.5 ст.126 КУпАП настає за дії, передбачені ч.2-4 ст.126 КУпАП, якщо вони вчинені повторно протягом року.

Частина 2 ст.126 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передачу керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 (далі по тексту Положення) особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

Пункт 2.1 «а» ПДР зобов`язує водія механічного транспортного засобу мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Зазначені вимоги перекликаються з положеннями ст.15 Закону України «Про дорожній рух».

Винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме:

даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №757465 від 30.10.2025;

довідкою інспектора САП Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області, відповідно до якої ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував;

копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5887002 від 07.10.2025, згідно якої ОСОБА_1 цього дня керував транспортним засобом, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.126 КУпАП;

копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №645848 від 30.10.2025, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП (не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено») та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу;

даними диску з відеозаписом. Згідно останнього, який розпочинається з оформлення протоколу у службовому автомобілі поліцейських, де ОСОБА_1 сидить на задньому сидінні, він не заперечував зупинку автомобіля в зоні дії знаку «зупинку заборонено», втім заперечив факт керування транспортним засобом. Також поліцейськими було повідомлено йому, що він знаходиться в розшуку, як військовий, який самовільно залишила військову частину, на що ОСОБА_1 почав із цього приводу сперечатись із поліцейськими. Від підпису в протоколі відмовився.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Ситуація, відповідно до якої на ОСОБА_1 складався протокол, вимагала від нього надати детальні пояснення щодо інкримінованої йому події, зокрема вказати на особу, яка була за кермом і про яку він повідомив лише в суді.

Покази свідка ОСОБА_2 , який є товаришем ОСОБА_1 , та й позиція останнього щодо невизнання вини у вчиненні адміністративного правопорушення розцінюється, як спосіб захисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Відтак, суд відхиляє показання вказаного свідка, який з`явився лише після притягнення ОСОБА_1 до відповідальності

Оцінюючи надані докази, приходжу висновку, що ОСОБА_1 повторно вчинив порушення на транспорті, та його дії вірно кваліфіковані за ч.5 ст.126 КУпАП. За таких обставин, його слід визнати винним у вчиненні вищезазначеного правопорушення. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, не встановлено.

Особі, яка вчинила адміністративне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових порушень. Виходячи з цієї мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При визначенні виду та розміру адміністративного стягнення беру до уваги характер вчиненого правопорушення; всі обставини справи в їх сукупності; особу ОСОБА_1 та вважаю, що до нього слід застосувати безальтернативне адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, що буде необхідним для його виправлення, достатнім для виконання завдань КУпАП та можливим недопущенням продовження вчинення правопорушень або настання більш тяжких наслідків.

Санкція ч.5 ст.126 КУпАП передбачає також стягнення з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого. Оскільки доказів стосовно того, що транспортний засіб є у приватній власності порушника, суду не надано, застосування даного виду стягнення буде недоцільним й передчасним.

Підстави для застосування іншого, більш м`якого або суворого стягнення, відсутні.

З винної особи також належить стягнути судовий збір відповідно до ст.401 КУпАП.

Керуючись статтями 33-35, 38, 40-1, 280, 283, 284 КУпАП,

ПОСТАНОВИЛА:

Визнати ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП,

та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги на неї через Звягельський міськрайонний суд до Житомирського апеляційного суду протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Суддя О. О. Літвин