СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 3/759/8153/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду міста Києва Мордвінов А.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в місті Києві про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1

за ч. 1 ст. 130 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 02 жовтня 2025 р. о 23 год. 54 хв., Кільцева дорога у м. Києві, керував транспортним засобом «Nissan», державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

ОСОБА_1 на розгляд справи не з`явився, викликався в судове засідання на 04.11.2025, 13.11.2025, 01.12.2025, 11.12.2025 поштовим відправленням із рекомендованими повідомленнями на адресу, які він вказав при складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 був інформований про те, що йому слід очікувати виклику до Святошинського районного суду м. Києва. Інформація про завчасне публікування списків справ, призначених до розгляду в кожному суді України, у тому числі у Святошинському районному суду м. Києва., на офіційному сайті, є загальнодоступною.

В той же час практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008) наголошує, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». Вказаним рішенням закріплено принцип судочинства, зазначений в практиці ЄСПЛ, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним.

Таким чином, ОСОБА_1 , достеменно знаючи про наявність стосовно нього в суді справи про адміністративне правопорушення, особисто не виявив бажання бути присутнім при її розгляді. Наведена поведінка учасника процесу є такою, що направлена на затягування розгляду справи, з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Враховуючи наведене, суд вважає, що ОСОБА_1 був повідомлений про день та час розгляду справи належним чином.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Коц О.М. надав на адресу суду письмове клопотання про визнання відеозапису неналежним доказом та виклик поліцейського для допиту, яке обґрунтовано тим, що у матеріалах справи про адміністративне правопорушення міститься відеозапис, наданий працівником поліції, який за своїм змістом не був зафіксований безпосередньо нагрудною камерою, а був спочатку знятий поліцейським на власний мобільний телефон (саме рух автомобіля), після чого цей відеозапис було повторно відзнято на бодікамеру та долучено до матеріалів справи як «службовий» відеозапис. Положеннями ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що технічні засоби фіксації, у тому числі відеореєстратори та бодікамера, є спеціальними засобами, використання яких регламентується внутрішніми актами МВС. Відповідно до положень Інструкції із застосування технічних засобів відеофіксації поліцейськими (наказ МВС № 1026 від 18.12.2018), поліцейські здійснюють відеофіксацію службовими бодікамерами та портативними відеореєстраторами. Отже, відеозапис, отриманий з використанням мобільного телефону, не відповідає процесуальному порядку отримання доказів; отриманий із порушенням вимог закону щодо технічних засобів фіксації; не може підтверджувати фактичні дані, передбачені ст. 251 КУпАП.

Захисник ОСОБА_1 у своєму клопотанні просив викликати працівника поліції, який здійснював відеозапис на мобільний телефон на повторну фіксацію на бодікамеру для надання пояснень причин застосування стороннього технічного запису, обставин отримання та передачі відеозапису, наявноісті оригінального відеофайлу, відповідності створеного відеозапису вимогам закону.

Дослідивши матеріали справи та клопотання захисника, приходжу до наступного висновку.

Не дивлячись на невизнання вини, факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом.

Так, відповідно до даних протоколу про адміністративне правопорушення від 03.10.2025 року серії ЕПР1 № 471815, зафіксовано факт керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Протокол сумніву не викликає, оскільки складений відповідно до вимог ст. 254, 256 КУпАП, тому є належними доказом по справі. Крім того, будь-яких заяв, зауважень чи скарг при оформленні протоколу чи після його оформлення ОСОБА_1 не подавав, дії працівників поліції не оскаржував.

Факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження у встановленому законом порядку огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння підтверджується направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, рапортом, відеоматеріалами з нагрудної камери працівників патрульної поліції.

Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом підтверджується відеоматеріалами з нагрудної камери працівників патрульної поліції та постановою про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Суд не погоджується з твердженнями захисник про те, що відеозапис, знятий на мобільний теоефон працівника поліції та повторно відзнятий на бодікамеру, є неналежним доказом у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Тобто доказами є дані, які, зокрема, встановлюються показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються свідками.

Отже, відеозапис на мобільному телефоні працівника поліції є належним доказом у цій справі.

Судом не встановлено істотних порушень Інструкції із застосуванням органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України №1026 від 18.12.2018. Правових підстав вважати долучений до матеріалів провадження відеозапис неналежним чи недопустимим доказом в суду немає.

Вищевикладене свідчить про те, що складений працівником поліції стосовно ОСОБА_1 протокол відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, містить виклад суті вчиненого правопорушення та є джерелом доказової інформації про події правопорушення та особу, яка його вчинила.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання захисника щодо виклику працівника УПП у м. Києві у зв`язку із його необґрунтованістю, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 2.5. Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Суть даної норми закону полягає в тому, що якщо водій ухиляється від огляду на стан сп`яніння, його дії та ознаки сп`яніння фіксують у протоколі про адміністративне правопорушення, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Даних вимог правил дорожнього руху ОСОБА_1 не виконав.

Доводи ОСОБА_1 , зазначені в поясненні до протоколу про адміністративне правопорушення про те, що він не керував транспортним засобом, не є обґрунтованими та не заслуговують на увагу суду, а також розцінюються судом як спробу ухилитися від адміністративної відповідальності, оскільки з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом та був зупинений працівниками поліції. Крім нього в автомобілі інших осіб не було.

Зазначені вище докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є такими, що доповнюють одне одного, є повними, безсумнівними, належними та допустимими, оскільки у відповідності до ст.ст. 251, 252 КУпАП, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, а також є такими, що зібрані в порядку, встановленому законом.

Суд встановив, що достатніх доказів, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння немає, однак беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, тобто відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Таким чином, ОСОБА_1 слід притягнути до адміністративної відповідальності, наклавши на нього адміністративне стягнення.

При обранні адміністративного стягнення, враховуючи характер вчиненого правопорушення, обставини справи, особу порушника, ступінь вини, відсутність обставин, які обтяжують чи пом`якшують відповідальність, вважаю за доцільне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами в межах санкції статті.

Також, у відповідності до вимог ст. 40-1 КУпАП із ОСОБА_1 стягнути судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.40-1, 130, 280, 283, 284, 291 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Штраф має бути сплачений добровільно не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу після набрання нею законної сили, а в разі оскарження постанови, не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати штрафу у добровільному порядку у встановлений строк, копія постанови буде направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з моменту набрання нею законної сили.

Суддя Андрій МОРДВІНОВ