Справа №587/5332/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції -
Номер провадження 23-з/816/248/25 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 163-1 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми подання голови Сумського районного суду Сумської області Степаненка О. А. щодо направлення справи про адміністративне правопорушення № 587/5332/25 відносно ОСОБА_1 за ст. 163-1 КУпАП на розгляд іншого суду,

установив:

До Сумського апеляційного суду надійшло подання голови Сумського районного суду Сумської області Степаненка О. А. щодо направлення справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 163-1 КУпАП на розгляд іншого суду, яке обґрунтовано тим, що зазначене в протоколі місце вчинення правопорушення (м. Суми, проспект Перемоги, буд. 147) не охоплюється територіальною юрисдикцією Сумського районного суду Сумської області.

Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи подання, апеляційний суд вважає, що вказане вище подання голови суду не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зокрема, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Згідно ч. 1 ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а відповідно ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі додержання законності.

Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права (ч. 2 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). При цьому належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Положеннями ст. 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно ст. 221 КУпАП, судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 163-1 цього Кодексу.

Протокол надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення. У разі вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, службовою особою, яка працює в апараті суду, протокол разом з іншими матеріалами надсилаються до суду вищої інстанції для визначення підсудності (ст. 257 КУпАП).

Орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, серед іншого, такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення (ст. 278 КУпАП).

Із системного аналізу норм КУпАП вбачається, що чинними нормами закону про адміністративну відповідальність не передбачені повноваження апеляційного суду стосовно вирішення питання передачі справ про адміністративні правопорушення в межах юрисдикції із одного суду до іншого, за винятком випадку, про який йдеться мова у ч. 3 ст. 257 КУпАП.

Повертаючись до матеріалів справи, складений відносно ОСОБА_2 протокол за ст. 163-1 КУпАП не належить до категорії тих справ, на які поширюється дія ч. 3 ст. 257 КУпАП. Відтак, апеляційний суд не наділений процесуальною компетенцією ухвалювати рішення про передачу цієї справи до іншого суду. При цьому, застосування положень КПК за аналогією ст. 34, як можливого механізму вирішення порушеного у поданні голови суду питання, є неприпустимим у межах чинного правового регулювання з огляду на наступне.

Аналогія закону це поширення в процесі правозастосування на конкретні, не врегульовані правом, відносини чинності норм, які регулюють відносини, подібні до тих, що потребують врегулювання в межах даної галузі права за найсуттєвішими ознаками.

Так, при вирішенні юридичної справи за аналогією закону, врахуванню підлягають такі обставини: 1) аналогія можлива лише у випадках повної відсутності або неповноти правових норм; 2) суспільні відносини, до яких застосовується аналогія, повинні бути врегульовані хоча б у загальній формі, тобто перебувати у сфері правового регулювання; 3) наявність схожості (аналогії) між обставинами, що аналізуються і обставинами, передбаченими в існуючій нормі, має бути в істотних, юридично рівнозначних ознаках (тобто таких, що дають змогу дійти висновку про рівність, рівнозначність обставин у правовому відношенні); 4) пошук норми, що регулює подібний випадок, повинен починатись насамперед з актів тієї ж галузі права, у разі відсутності в іншій галузі, в законодавстві в цілому; 5) правове рішення, що стало наслідком застосування аналогії, не повинно суперечити дії приписів закону, його мети; 6) обов`язковою є наявність мотивованих пояснень щодо причин застосування рішення за аналогією у даній справі.

Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого Рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності, а ЄСПЛ за певних умов також поширив стандарти Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.XI.1950 для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03).

Отже, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України, та міжнародні стандарти судочинства суд (суддя) може застосовувати чинні процесуальні норми кримінального процесуального законодавства за аналогією у випадку відсутності відповідної норми КУпАП, яка регулює процедуру вирішення тих чи інших процесуальних питань, що виникають під час розгляду справи і не можуть бути вирішені в інший спосіб (наприклад щодо розгляду відводу (самовідводу) судді у разі неможливості утворення складу суду).

Водночас, як зазначено вище, згідно ст. 257, 278 КУпАП підсудність справи про адміністративне правопорушення визначається органом (посадовою особою), який направляє відповідний протокол до суду, тоді як перевірка правильності визначення підсудності та надходження справи до належного суду здійснюється вже суддею місцевого суду на стадії підготовки справи до розгляду.

До того ж, норми КУпАП не містять заборони щодо повернення протоколу про адміністративне правопорушення, направленого до суду з порушенням ст. 276 КУпАП, для його належного скерування. Таке рішення судді може бути ухвалене шляхом постановлення вмотивованої постанови.

Отже, відсутність у КУпАП прямої норми, що регламентувала б порядок повернення протоколу через порушення правил територіальної підсудності, не означає заборони такого процесуального механізму, оскільки він не змінює підсудність, не впливає на оцінку доказів по суті та не виходить за межі повноважень судді, передбачених ст. 278 КУпАП щодо підготовки справи до розгляду. Навпаки, такий спосіб реагування узгоджується з обов`язком судді забезпечити розгляд справи лише після надходження протоколу до належного суду, що унеможливлює порушення прав учасників та сприяє забезпеченню ефективного розгляду справи.

Таким чином, у справах про адміністративні правопорушення питання належної підсудності вирішується безпосередньо суддею суду першої інстанції в межах наданих йому процесуальних повноважень на стадії підготовки справи до розгляду, оскільки саме на цьому етапі суддя оцінює чи направлено протокол до компетентного суду.

З огляду на те, що КУпАП не передбачає передачі таких повноважень апеляційному суду, а також не містить прогалин, які потребували б заповнення інструментами суміжного процесуального законодавства, тому звернення до аналогії закону для вирішення питання підсудності даної справи є необґрунтованим. Такий підхід забезпечує дотримання принципів законності, процесуальної визначеності та автономності адміністративного провадження, у зв`язку з чим подання голови місцевого суду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 276 КУпАП,

постановив:

Відмовити голові Сумського районного суду Сумської області Степаненку О. А. в задоволенні його подання щодо направлення справи про адміністративне правопорушення № 587/5332/25 відносно ОСОБА_3 за ст. 163-1 КУпАП на розгляд іншого суду.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов