15.12.2025 Провадження по справі № 3/940/656/25
Справа № 940/1886/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 грудня 2025 року суддя Тетіївського районного суду Київської області Самсоненко Р.В., розглянувши матеріали, які надійшли з батальйону 2 полку патрульної поліції в місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції у Київській області про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025 вбачається, що 18.09.2025 о 10 год. 26 хв. в с. Тайниця по вул. Центральна, 24, водій ОСОБА_1 керував Мотоблоком Forte, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку у найближчому медичному закладі у лікаря нарколога категорично відмовився, що зафіксовано на БК «Моторола» 476742, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні законний представник ОСОБА_1 його мати ОСОБА_2 зазначила, що її син є психічно хворим з дитинства, з 2018 року має другу групу інвалідності безтерміново, має виражені порушення мовлення. Вважає, що працівники поліції не мали права складати щодо ОСОБА_1 протокол, оскільки він, в силу свого психічного стану, не повністю розумів, що з ним відбувається.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення законного представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від 11.10.2011 N 10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям "правопорушення".

У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008 року, заява № 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого. У справі «Надточій проти України» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15.05.2008 року відзначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (п. 21 рішення).

Конституційний Суд у Рішенні від 30.09.2009 року №23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) зазначив: «1. Положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує».

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 270 КУпАП інтереси особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і потерпілого, які є неповнолітніми або особами, що через свої фізичні або психічні вади не можуть самі здійснювати свої права у справах про адміністративні правопорушення, мають право представляти їх законні представники (батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники).

З відеозапису долученого до матеріалів справи, вбачається, що поведінка ОСОБА_1 очевидно свідчила про наявність у нього психічних вад та порушення мовлення, про що також неодноразово повідомляли працівникам поліції очевидці, присутні на місці складанння протоколу. Однак, вказані обставини залишені поліцейськими поза увагою.

Встановивши, що ОСОБА_1 є інвалідом та має психічні вади, працівники поліції не забезпечили участь захисника або законного представника під час складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, хоча в цьому випадку зобов`язані були такі дії вчинити, шляхом залучення до справи законного представника або захисника, як того вимагають загальні положення норм права як національного так і міжнародного.

Згідно із ч 2 ст. 52 КПК України, обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні: 3) щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення цих вад.

При вирішенні питання про наявність психічних чи фізичних вад, внаслідок яких особа нездатна повною мірою реалізувати свої права, суддям доцільно керуватись п.13 постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», згідно з яким під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

З огляду на стан здоров`я ОСОБА_1 поліцейським необхідно на самому початку процедури забезпечити присутність під час складання протоколу захисника або законного представника особи з інвалідністю.

Так, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 , згідно довідки МСЕК № 531205 від 13.09.2016 та виписок з акту огляду МСЕК, має ІІ групу інвалідності, безтерміново, діагноз F7.1.1.

Крім того, ОСОБА_1 має серйозні порушення мовного розвитку з дитинства, що судом було установлено і під час засідання.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025 також не містить відміток, які б свідчили про присутність законного представника або захисника ОСОБА_1 під час його складення.

Будь-яких передбачених ст. 251 КУпАП доказів на підтвердження обставин присутності законного представника або захисника ОСОБА_1 при відібранні у нього усних пояснень та складенні стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення, до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025 додано не було, про їх наявність у самому протоколі також не зазначено.

Наведені обставини вказують на істотне порушення права ОСОБА_1 , як особи, що має психічні вади, на захист, що дає суду підстави дійти висновку про те, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025, який є основним процесуальним документом, на підставі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не можна за таких обставин вважати допустимим доказом у справі.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суддя керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст. 62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (п.161 рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», заява №25).

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд, відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доданих до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025 належних та допустимих доказів на підтвердження присутності законного представника або захисника при відібранні у ОСОБА_1 усних пояснень та складенні стосовно нього зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 457449 від 18.09.2025, суд приходить до висновку про недоведеність факту вчинення громадянином ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та відсутність в його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за наявності таких обставин, як зокрема, відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, керуючись ст. 7, ч. 1 ст. 130, ст.ст. 245, 247, 251, 252, 256, 270, 280, 283, 284, 285, 287, 289, 294 КУпАП, суд

постановив:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів до Київського апеляційного суду.

Суддя Р.В. Самсоненко