Житомирський апеляційний суд
Справа №287/1253/25 Головуючий у 1-й інст. Винар Л. В.
Номер провадження №33/4805/1031/25
Категорія ч.1 ст.122-2 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника адвоката Зарицького А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Олевського районного суду Житомирської області від 02 липня 2025 року, якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Олевського районного суду Житомирської області від 02 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 153 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Згідно з постановою судді районного суду, ОСОБА_1 16 травня 2025 року, о 22-45 год у м. Олевську, по вул. Промисловій, 60 керував транспортним засобом марки «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський подавав заздалегідь шляхом увімкнення світлових маячків червоного і синього кольорів, а також увімкнення звукової сирени. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.

Не погоджуючись із вказаною постановою судді місцевого суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи. Зокрема зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутності ОСОБА_1 порушивши його право на захист. Протокол про адміністративне правопорушення не вважає беззаперечним доказом вини. Посилання суду першої інстанції на постанову ЕНА №4748233 від 16 травня 2025 року за ч. 2 ст. 122 КУпАП як на доказ вини та законність причини для зупинки транспортного засобу вважає безпідставними, оскільки остання була оскаржена у судовому порядку (287/1159/25) та на момент винесення рішення не вступила в законну силу, вказав на відсутність доказів порушенням ним ПДР, а також зупинки у порядку 8.9 ПДР. Зазначив, що працівники поліції незаконно та безпідставно здійснили заїзд на територію його домоволодіння.

На думку скаржника, у його діях відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, а вина у вчиненні даного адміністративного правопорушення недоведена.

Разом із апеляційною скаргою ОСОБА_2 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови. Як на поважну причину пропуску строку на апеляційне оскарження посилався на те, що про дату засідання належним чином не повідомлявся, про оскаржувану постанову дізнався 01 серпня 2025 року. Вважає строк на оскарження постанови суду першої інстанції таким, що пропущений з поважних причин.

Розглянувши клопотання про поновлення строку, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_2 та адвокат Зарицький А.І. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, доходжу наступного висновку.

Згідно положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За вимогами ст. 280 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16 травня 2025 року, о 22-45 год в м. Олевську, по вул. Промисловій, 60, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, яку поліцейський подавав заздалегідь шляхом увімкнення світлових маячків червоного і синього кольорів, а також увімкнення звукової сирени.

16 травня 2025 року щодо ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №332811 за порушення п. 2.4 ПДР України.

Пунктом 2.4 Правил дорожнього руху України передбачено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу, тягне за собою накладення штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців (ч. 1 ст. 122-2 КУпАП).

З наявного в матеріалах справи відеозапису працівників поліції вбачається, що працівники поліції 16 травня 2025 року о 22-45 год в м. Олевську слідували за транспортним засобом марки «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_1 . За допомогою проблискових маячків синього та червоного кольору та звукової сирени завчасно подали водію сигнал про зупинку транспортного засобу, яку той проігнорував та продовжив рух.

При цьому, відеозаписом зафіксовано, що ОСОБА_1 керував автомобілем у темну пору доби та в порушення вимог ПДР не увімкнув світловий покажчик повороту праворуч при зміні напрямку руху, чим порушив п. 9.2.б ПДР, після чого екіпаж патрульної поліції, який рухався позаду, увімкнув проблискові маячки синього і червоного кольорів. Разом з тим, судом встановлено, що працівники поліції наздоганяли автомобіль «Toyota Land Cruiser Prado», номерний знак НОМЕР_1 близько півтори хвилини, а водій ОСОБА_1 рухався з високою швидкістю.

Відтак, твердження апелянта про відсутність у його діях порушень п. 2.4 ПДР є непереконливими.

Крім того, посилання скаржника на відсутність у працівників поліції причин для зупинки транспортного засобу спростовується відеозаписом з бодікамери поліцейського. Така зупинка відповідала вимогам ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» та викликана порушенням ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а саме п. 9.2.б ПДР, про що водія повідомлено та узгоджується із наданими відеозаписами. Тому, в даному випадку працівники поліції діяли в межах Закону України «Про Національну поліцію», оскільки завданнями поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидія злочинності. Вказані положення докладно роз`яснені ОСОБА_1 , на що останній зазначив: «ну винуватий тоді складайте протокол».

Зазначені обставини підтверджені у тому числі й постановою Олевського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2025 року у справі № 287/1159/25, на яку скаржник посилався у своїх доводах, та якою суд встановив відповідність дій працівника поліції, вимогам закону у межах складеної постанови серії ЕНА №4748233 від 16 травня 2025 року, а також законність та обґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за викладених у ній обставин.

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме протоколів про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 332779 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, серії ЕПР1 № 332811 за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП та постанови серії ЕНА №4748233 від 16 травня 2025 року за ч. 2 ст. 122 КУпАП, відеозапису з нагрудної камери поліцейського та відеореєстратора службового автомобіля патрульних свідчать про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122-2 КУпАП.

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 .

Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст.ст. 254-256 КУпАП та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до нього.

Твердження скаржника щодо порушення працівниками поліції конституційного права на недоторканість житла спростовується доданим відеозаписом до матеріалів справи, де зафіксовано, що закону вимогу працівників поліції зупинити транспортний засіб ОСОБА_1 проігнорував, продовжив рух у населеному пункті з подальшим заїздом у подвір`я, у зв`язку з чим у працівників поліції і виникла необхідність заїхати на територію домоволодіння, яке було відчинене. Крім того апелянтом до справи не надані докази про звернення зі скаргами на дії поліцейських до компетентних органів, і тому само по собі посилання на ці обставини не спростовує факт вчинення порушення вимог п. 2.4 Правил дорожнього руху України.

За змістом ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, тому посилання скаржника на неналежність протоколу про адміністративне правопорушення як доказу суд оцінює критично, адже зібраними у справі доказами у повному обсязі підтверджуються обставини, викладені у ньому.

Отже, у апеляційній скарзі не наведено належних і достатніх підстав для спростування висновків суду першої інстанції, не було здобуто таких доказів і при проведенні апеляційного розгляду.

Аргументи скаржника щодо порушення права ОСОБА_1 на захист у зв`язку з розглядом справи суддею першої інстанції у його відсутності апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи необхідність винесення постанови від 02 липня 2025 року у відсутності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції посилався на неявку ОСОБА_1 в судове засідання 16 червня 2025 року. У судове засідання 02 липня 2025 року ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановленому законодавством порядку (а.с. 12), до суду надіслав заяву про відкладення розгляду справи без зазначення поважних причин.

Варто зауважити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Окрім того, відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розгляд справ про адміністративні правопорушення відбувається в судах відкрито, що гарантує особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, своєчасно дізнатись про результати судового розгляду та оскаржити постанову суду у встановлений законом строк.

Отже, апеляційний суд не знайшов порушення норм процесуального права під час винесення постанови у суді першої інстанції у відсутності ОСОБА_1 .

Крім того, ч. 1 ст. 122-2 КУпАП не входить до переліку, визначеного ч. 2 ст. 268 КУпАП, за яким присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

Разом з тим, слід зауважити, що апеляційним судом прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 до розгляду та надано можливість відстоювати свою позицію в апеляційному суді, чим фактично забезпечено право на справедливий судовий розгляд компетентним та незалежним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує про безпідставність стягнення із ОСОБА_1 судового збору на користь держави, з огляду на наступне.

Так, за приписами п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Наявними в матеріалах справи доказами, а саме довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ від 651052, підтверджується те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи (а.с. 45).

З урахуванням зазначеного, за результатом апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за необхідне постанову судді Олевського районного суду Житомирської області від 02 липня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 605,60 грн скасувати, та звільнити останнього від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», задовольнивши, таким чином, частково, його апеляційні вимоги.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Олевського районного суду Житомирської області від 02 липня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Олевського районного суду Житомирської області від 02 липня 2025 року скасувати в частині стягнутого судового збору на користь держави.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й.Григорусь