СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 3/759/7958/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Київ

Суддя Святошинського районного суду м. Києва Мордвінов А.О., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в м. Києві про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

реєстраційний номер облікової картки платника податків- НОМЕР_1

за ч. 5 ст. 126 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 29 вересня 2025 року о 08 год. 45 хв. в м. Києві, пр-т Л. Курбаса, 4 Б, будучи особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, повторно протягом року керував транспортним засобом «Skoda», державний номерний знак НОМЕР_2 , чим порушив п. 2.1 ПДР України.

ОСОБА_1 надав на адресу суду письмові пояснення, в яких просив врахувати, що не оспорює факт керування транспортним засобом, будучи особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами. Та те, що під час складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, працівниками поліції не було роз`яснено його права, у протоколі про адміністративне правопорушення відсутній підпис ОСОБА_1 та відсутня відмітка про відмову особи від підпису, не відібрані пояснення по суті правопорушення. Крім того, зазначив, що діяв у межах крайньої необхідності, оскільки керував транспортним засобом у зв`язку із загрозою ракетного обстрілу та необхідністю відвезти малолітню дитину до школи, яка знаходиться у 8 км від місця проживання. ОСОБА_1 просив врахувати, що він є єдиним законним опікуном малолітньої дитини та батьком-одинаком. У своїх письмових поясненнях ОСОБА_1 просив закрити провадження у справі.

Диспозиція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка ка не має права керування таким транспортним засобом.

Дослідивши матеріали справи, а саме протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 468124 від 29.09.2025, витяг з адмінпрактики, відповідно до якого ОСОБА_1 12.09.2025 притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, відеозапис із бодікамери, суд приходить до висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження за ч. 5 ст. 126 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що суд не погоджується із доводами ОСОБА_1 , що за вказаних ним обставин він діяв у стані крайньої необхідності.

Відповідно до ст. 17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст. 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Отже, положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Однак, факт вчинення правопорушення у стані крайньої необхідності в даній справі не установлений.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна у стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно із встановленими нормами закону держави Україна.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_1 , є умисною, суспільно небезпечною дією, зважаючи на конкретні обставини справи, а тому зазначені в клопотанні обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

Суд, розглянувши клопотання, вважає, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки правопорушення, яке вчинене ОСОБА_1 є грубим порушенням Правил дорожнього руху України. Надані ОСОБА_1 копії свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копія довідки з Ліцею № 197 ім. Д. Луценка не підтверджують того, що саме 29.09.2025 ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності - доставляв до школи свою дитину.

У відповідності до рішення ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту.

Суддя, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, визнає доведеним належними та допустимими доказами вчинення адміністративного правопорушення, передбаченогоч. 5 ст. 126 КУпАП.

Зазначені вище докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП є такими, що доповнюють одне одного, є повними, безсумнівними, належними та допустимими, оскільки у відповідності до ст.ст. 251, 252 КУпАП, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у справі про адміністративне правопорушення, а також є такими, що зібрані в порядку, встановленому законом.

З урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, відсутності обставин, що обтяжують відповідальність, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції, передбаченої ч. 5 ст. 126 КУпАП, у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами без оплатного вилучення транспортного засобу.

Крім цього, відповідно до ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладання адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 40-1, ст. 126, ст. 221, ст. 283-285, ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва.

Штраф має бути сплачений добровільно не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу після набрання нею законної сили, а в разі оскарження постанови, не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі несплати штрафу у добровільному порядку у встановлений строк, копія постанови буде направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з моменту набрання нею законної сили.

Суддя Андрій МОРДВІНОВ