Справа №461/3406/25
Провадження №3-зв/461/7/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши заяву адвоката Жиравецького Т.М. про відвід судді Радченка В.Є. від розгляду справи №461/3406/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

адвокат Жиравецький Т.М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , звернувся із заявою про відвід судді Радченка В.Є. від розгляду справи №461/3406/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Заява про відвід вмотивована тим, що під час провадження у справі були виявлені процесуальні дії та висловлювання судді, що можуть свідчити про формування ним упередженого ставлення до учасників процесу ще до дослідження усіх доказів у справі. Наведені обставини, за твердженням заявника, ставлять під сумнів здатність судді забезпечити справедливий, незалежний і неупереджений розгляд, як цього вимагають принципи статті 7 КУпАП та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, посилаючись на відповідні положення КУпАП, КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику ЄСПЛ та Бангалорські принципи поведінки суддів, захисник просить заяву задовольнити.

Заявник та ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про дату. час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що засвідчується матеріалами справи.

Суддя Радченко В.Є. в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши заяву про відвід та матеріали справи, приходжу до наступних висновків, виходячи з нижченаведених доводів та мотивів.

В ухвалі від 16 вересня 2021 року (справа № 577/1512/21) Верховний Суд, зазначив, що «відповідно до статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно статті 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у містах, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України. Однак чинний КУпАП не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді і, відповідно, не передбачає порядку розгляду заяви про відвід. Норми Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачають підстави за яких може бути заявлено відвід судді, який бере участь у кримінальному провадженні. А тому в даному випадку слід застосовувати аналогію закону та застосувати норми КПК при вирішенні питання, пов`язаного з відводом у справі про адміністративне правопорушення. Згідно з ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Тобто за змістом указаної норми апеляційний перегляд здійснюється суддею одноособово. Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК у разі заявления відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу». Згадана позиція кореспондується з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 16 лютого 2021 року (справа № 263/10894/2020), де зазначено, що «відповідно до статті 221-1 КУпАП постанова апеляційного суду, прийнята за результатами розгляду справи про адміністративні правопорушення, розглядається Верховним Судом. У нормах КУпАП чітко не деталізовано обов`язки осіб, які беруть участь у розгляді справ про адміністративні правопорушення. Разом із тим, відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство». Також у контексті порушеного в листі питання звертаємо увагу, зокрема, на наведену нижче практику Верховного Суду щодо розгляду відводів (самовідводів) у межах кримінальних проваджень. Так, Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2024 року (справа № 725/1410/23) указав, що «відвід (самовідвід) судді - є процесуальним інститутом, спрямованим на усунення слідчого судді, судді або присяжного від участі у кримінальному провадженні за умови існування обставин, що виключають їх участь. Такі обставини визначені у статтях 75, 76 КПК і за їх наявності суддя зобов`язаний заявити самовідвід (частина перша статті 80 КПК), а якщо такі обставини відомі особам, які беруть участь у кримінальному провадженні, то вони заявляють відвід судді (частина друга статті 80 КПК). Стаття 81 КПК вказує на порядок вирішення питання про відвід судді, який відрізняється залежно від складу суду, що розглядає справу. Уразі заявления відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. У разі заявления відводу одному, кільком або всім суддям, які здійснюють судове провадження колегіально, його розглядає цей же склад суду (частина друга статті 81 КПК)». У постанові від 04 квітня 2024 року (справа № 686/1476/21) Верховний Суд наголосив, що «заяви ОСОБА_8 про відвід головуючому-судді ОСОБА.12 розглянуто суддею ОСОБА_13 в порядку статті 81 КПК з постановлениям відповідних ухвал від О6 жовтня 2021 року та 31 серпня 2022 року. Твердження засудженого про те, що одну з його заяв про відвід розглянув не інший суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, а безпосередньо сам головуючий-суддя ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки відповідно до частини четвертої статті 81 КПК якщо повторно заявлений відвід має ознаки зловживання правом на відвід з метою затягування кримінального провадження, суд, який здійснює провадження, має право залишити таку заяву без розгляду. В даному кримінальному провадженні 0С0БА_8 неодноразово звертався із заявами про відвід судді і, встановивши, що обвинувачений зловживає своїм правом, суддя 0С0БА_12 мав процесуальні повноваження самостійно залишити таку заяву без розгляду».

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Пункт 1 частини 7 статті 56 цього ж Закону встановлює, що суддя зобов`язаний, серед іншого, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства .

Згідно ст.15 Кодексу суддівської етики, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Відповідно до ст.2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Оскільки положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не регулюють порядок вирішення питання про відвід судді, враховуючи вимоги ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з метою додержання принципу законності, є необхідність у застосуванні принципу «за аналогією до найбільш близької галузі закону», а саме кримінального процесуального закону.

До такого висновку суд приходить з огляду на наступне.

Статтею 7 КУпАП, встановлено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Стаття 6 Конвенції також встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Разом з тим, розглядаючи справи про адміністративні правопорушення, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, враховую те, що хоч і за національним законом особа притягується до адміністративної відповідальності, їй фактично пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання.

Так, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Зокрема, у справі "Лучанінова проти України" (рішення від 09.06.2011 р., заява N 16347/02) провадження у справі про адміністративне правопорушення ЄСПЛ розцінив як кримінальне для цілей застосування Конвенції "з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням".

Процес у справі про адміністративне правопорушення цілком ув`язаний з вищезазначеними презумпціями процесу кримінального, оскільки Європейський суд уже визнавав кримінально-правовий характер норм українського законодавства, якими передбачена відповідальність за адміністративні правопорушення, зокрема, і за порушення митних правил (рішення по справах «Надточій проти України» та «Гурепка проти України»).

Отже, з метою додержання принципу законності, виникла необхідність в застосуванні принципу аналогії закону у найбільш близької галузі - кримінального процесу та, при вирішенні питання про відвід, керуватися ст.75 та 76 КПК України.

Відповідно до ст. 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

Заявлений відвід мотивований наявністю інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді. Зокрема, захисник вказує, що під час провадження у справі були виявлені процесуальні дії та висловлювання судді, що можуть свідчити про формування ним упередженого ставлення до учасників процесу ще до дослідження усіх доказів у справі. Наведені обставини, за твердженням заявника, ставлять під сумнів здатність судді забезпечити справедливий, незалежний і неупереджений розгляд, як цього вимагають принципи статті 7 КУпАП та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

У заяві не наведено які саме процесуальні дії та висловлювання судді можуть свідчити про формування ним упередженого ставлення до учасників процесу ще до дослідження усіх доказів у справі, хоча це є фактичною підставою для заявленого відводу.

Наведене свідчить про те, що мотиви заявника щодо наявності сумнівів в упередженості та об`єктивності судді ґрунтуються виключно на його суб`єктивній думці, яка фактично пов`язана з його припущеннями, непогодженнями з процесуальними рішеннями судді у провадженні. Більше того, заявник не наводить, які конкретно дії чи рішення ставлять під сумнів неупередженість судді. Однак, такі доводи не можуть бути беззаперечною та законною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

У цьому контексті суд відзначає наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися у безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями судді, з точки зору закону, не може вважатися підставою для відведення судді від участі у провадженні (справі).

До поданої заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу на його обґрунтування.

Аналіз поданої заяви свідчить про те, що наведені мотиви не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, а їх частина, яка стосується законності процесуальних рішень, можуть бути предметом оцінки під час розгляду відповідної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за результатами розгляду справи.

Отже, за відсутності доказів чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд, серед іншого, надає оцінку процесуальним рішенням суду, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади у механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Також, слід відзначити наступне.

Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад судочинства. Учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Виходячи з вищенаведеного, приходу до висновку, що доводи адвоката Жиравецького Т.М. наведені у заяві про відвід ґрунтуються виключно на його особистих припущеннях і суб`єктивній думці, яка фактично спирається на непогодження з незазначеними заявником процесуальними рішеннями та діями судді, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а факти які встановлюють упередженість судді в ході розгляду заяви не знайшли свого підтвердження. Таким чином, наведені доводи не можуть бути законною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку, що в обґрунтування відводу заявник не наводить відповідних аргументів і мотивів та не подає належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу судді. Зазначене вказує на відсутність законних підстав для усунення судді від участі у розгляді справи.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 2, 7 КУпАП, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод,

постановив:

У задоволенні заяви адвоката Жиравецького Т.М. про відвід судді Радченка В.Є. від розгляду справи №461/3406/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення відмовити.

Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя Стрельбицький В.В.