Провадження № 33/801/1261/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2025 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Стадник І.М., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 173-2 КпАП України,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

встановив:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КпАП України та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 510 грн на користь держави, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову, а провадження по справі закрити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що ним насправді не було вчинено жодних дій, які б могли бути кваліфіковані як домашнє насильство, а в матеріалах справи такі докази відсутні, зокрема, докази завдання шкоди психічного характеру. Крім того вказує, що свідки, які були допитані судом, не були присутні під час події, а тому їх покази є похідними і непрямими доказами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити на умовах, викладених у ній. Пояснив, що з його дружиною і ним періодично проживає син дружини від першого шлюбу, а його пасинок ОСОБА_3 . В той день ОСОБА_4 перебуваючи за столом користувався телефоном, на що він зробив йому зауваження, бо в них в сім`ї заведено не брати телефон за обідній стіл. ОСОБА_4 не відреагував на зауваження, а на повторне зауваження відреагував агресивно, схопив його за руки, коли він хотів вивести його з-за столу.

Потерпілий ОСОБА_3 суду пояснив, що загалом події відбувалися так, як повідомив ОСОБА_1 , проте після того, як він не почув перше зауваження, вітчим вдарив його рукою по голові, чим завдав фізичного болю і принизив його.

Представник потерпілого - його бабуся ОСОБА_5 суду пояснила, що внук переважно проживає з нею, так як в нього склалися напружені відносини з вітчимом. Його мати розлучилася з її сином, який зараз перебуває в складі ЗСУ. В зв`язку з тим, що в неї є ще троє дітей з ОСОБА_1 , вона не приділяє належної уваги ОСОБА_6 , той почувається покинутим. Вважає, що за будь-яких умов ОСОБА_1 не мав права вчиняти насильство щодо ОСОБА_6 , якщо між ними якісь непорозуміння, їм мала б врегулювати мати дитини.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 294 КпАП України, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, що досліджувалися судом першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 245 КпАП України, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог статті 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КпАП України встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КпАП України.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №671828 від 22 липня 2025 року ОСОБА_1 цього ж дня о 09:35 год. за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство економічного характеру (вигнав з дому) та психологічного характеру (вдарив рукою) по відношенню до свого неповнолітнього пасинка ОСОБА_7 , 2011 р.н.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 2 статті 173- 2 КпАП України.

За змістом ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису, - тягнуть за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.

Частиною 2 статті 173-2 КпАП України передбачено, що діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.

Тобто, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції даної норми КУпАП, орган поліції зобов`язаний при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно в чому саме полягало домашнє насильство, а також вказати яка шкода заподіяна або могла бути заподіяна фізичному чи психологічному здоров`ю потерпілої, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і це є обов`язковим.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у частинах 1 та 2 статті 173-2 КпАП України необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Об`єктивну сторону цього правопорушення складають певні дії (бездіяльність), реальне настання шкідливих наслідків (реальна ймовірність їх настання) та причинний зв`язок між ними.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 14 статті 1 вказаного Закону передбачено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Економічне насильство- форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Частиною 2 статті 3 Закону визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

У свою чергу, особа, яка постраждала від домашнього насильства - це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі (п. 8 ст. 1 Закону).

Відповідно до п. 9 частини 1 статті 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, визначеними у статтях 269, 272 КпАП України, що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, зі змісту статті 173-2 КпАП України вбачається, що до адміністративної відповідальності можна притягнути лише за умисно вчинене правопорушення.

Умисним є правопорушення, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Підставою для складання адміністративного протоколу серії ВАД №671828 від 22.07.2025 стало телефонне повідомлення на лінію «102» від ОСОБА_7 2011 р.н., про те, що 22.07.2025 вітчим застосовував щодо нього фізичну силу, та вигнав його з дому.

Крім того у матеріалах справи містяться пояснення неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 , де він заявляє, що проживає разом із матір`ю та вітчимом ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_1 .

22 липня 2025 року близько 0 9. 35 год він будучи на кухні сів за стіл. Тримаючи в руках мобільний телефон та грав з ним. Вітчим зробив йому зауваження щодо наявності у нього телефону, на яке він не відреагував, після чого вдарив по голові рукою та вигнав з дому. Він вибіг на вулицю та викликав поліцію.

Окрім пояснень потерпілого та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, вина останнього у вчиненні домашнього насильства підтверджується показами свідка ОСОБА_5 , яка є бабусею неповнолітнього потерпілого, дані нею під час апеляційного розгляду справи.

Не заперечуючи проти подій, що стались 22 липня 2025 року ОСОБА_1 вважає, що з його боку відсутнє насильство щодо ОСОБА_7 , називаючи це конфліктом.

При цьому, суд звертає увагу, що важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство». Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняться від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Отже, матеріали адміністративної справи та встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про те, що у даному випадку дії ОСОБА_1 явно виходили за межі конфлікту із пасинком, оскільки були пов`язані із застосуванням фізичного насильства - удару рукою, який не призвів до тілесних ушкоджень, а також психологічного насильства щодо потерпілого, який в силу свого неповнолітнього віку, відчував страх та не міг себе захистити.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він нібито не виганяв ОСОБА_8 з дому, а той сам пішов, бо мав призначення на фізіотерапевтичні процедури, апеляційний суд оцінює критично, так як ОСОБА_1 створив умови, при яких ОСОБА_3 не міг далі залишатися в його квартирі.

За таких підстав, в діях ОСОБА_1 вбачається об`єктивна та суб`єктивна сторона інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 173-2 КпАП України.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 173-2 КпАП України, є безпідставними, констатуються з формальних підстав, і такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну та об`єктивну оцінку, що також перевірено в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, які повністю узгоджуються між собою, а інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б свідчили про незаконність винесеної у справі постанови.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 252 КпАП України, всебічно, повно і об`єктивно дослідивши всі обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку, що постанова суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КпАП України, є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст. 294 КпАП України, Суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Стадник