Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/667/25 Головуючий у суді І-ї інстанції Гершкул І. М.
Категорія - 124 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Ткаченко Л. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2025 року.Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду Ткаченко Л.Я., розглянувши у порядку апеляційного перегляду справу про адміністративне правопорушення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.,

за участі:

особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що він 10.09.2025 року о 21.20 год. керуючи автомобілем Great Wall Safe, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по автодорозі М-30 на 735 км., був неуважний, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, здійснив виїзд з дороги з подальшим перекиданням, автомобіль отримав механічні пошкодження, чим порушив пункти 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову місцевого суду щодо нього скасувати та закрити провадження у справі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд визнав його винним лише на підставі протоколу поліції, схеми ДТП та його письмових пояснень, не дослідивши жодного технічного доказу.

Не встановлено, які саме його дії порушили пункти 2.3(6) та 12.1 ПДР України і яким чином вони стали причиною ДТП. Це на думку апелянта суперечить ст. 280 КУпАП та ст. 62 Конституції України (усі сумніви тлумачаться на користь особи).

Зазначає, що він був уважним під час руху, постійно контролював дорожню обстановку. Побачив появу другої смуги з розміткою, виконав вимоги п. 11.2 ПДР України щодо безпечного перестроювання, оскільки друга смуга була розмежована пунктирною розміткою. Також він бачив автомобіль, що рухався швидше, і пропустив його, дотримуючись дистанції.

На узбіччі не було знаків «Звуження дороги», або "кінець додаткової смуги," «Залізничний переїзд 150 і 100 м», «Прилягання другорядної дороги», обмеження швидкості чи дорожні роботи. На даній ділянці його ПДР не зобов`язувало набрати або скинути швидкість, або обрати безпечний рух. Суд не врахував надані ним фотознімки та відеозапис з місця події, які підтверджують, що він рухався з безпечною швидкістю і уважно стежив за дорогою, так як звертав увагу на узбіччя де повинні стояти дорожні знаки.

Також зазначає, що він виїхав із заправки «ОККО» м.Олександрія Кіровоградської області о 20:33, ДТП відбулося близько 21:28. Відстань становила 64 км, отже, середня швидкість не перевищувала дозволеної. 69 км/год. Дорога на цій ділянці була рівна, асфальтована, дорожня обстановка контролювалася, згідно ПДР йому ні що не вказувало змінити швидкість Проблема виникла через різку зміну покриття з асфальту на щебінь без попереджувальних знаків, тому звинувачення у неправильному виборі безпечної швидкості є безпідставним.

Його шлях складав маршрут Краснопавлівка Лозівський район Харківська обл.- м.Кропивницький (місце ДТП). Загальна відстань 401 км, виїзд 14.51год. (квітанція)10.09.2025р. - час ДТП 21.28год. 10.09.2025р (відеодоказ та скріншот з його телефону), що доказує що його середня швидкість була 60-70 км/год., це говорить що він достатньо обережно та не швидко рухався на протязі маршруту.

Крім того апелянт зазначає, що протокол поліції викликає сумнів у достовірності, оскільки зазначено неточний час події (21:20), тоді як виклик поліції з його телефону відбувся о 21:35, що впливає на розрахунок швидкісного режиму та ставить під сумнів об`єктивність висновків. Схема ДТП не відображає наявність другої смуги, не має точних прив`язок, яким чином визначено, що він перевищував або не вибрав безпечну швидкість - не зрозуміло (радар, камери спостереження тощо.)

Вважає, що висновки суду порушують презумпцію невинуватості. Рішення є необґрунтованим і суперечить принципам справедливого судочинства. Ігнорування доказів сторони захисту

Постанова суду є шаблонною та не містить індивідуальної оцінки доказів. Суд обмежився загальними фразами "вину доведено" та "доводи не спростовують", що не відповідає вимогам вмотивованості судових рішень (ст. 283 КУпАП).

Також вважає, що мають місце порушення дорожньою службою (балансоутримувачем): Відсутність знаку 5.21.1 «кінець додаткової смуги руху»; Відсутність знаків 1.31.1 та 1.31.2 «Залізничний переїзд» (150 м, 100 м); Відсутність знаку 1.23.1 «Прилягання другорядної дороги»; Відсутність знаку 1.37 «Дорожні роботи»; відсутність знаку 1.40 "перехід дороги з удосконаленим покриттям у гравійну чи ґрунтову дорогу" Різка зміна покриття з асфальту на щебінь; Відсутність належної розмітки при переході з двох смуг в одну.

Ці порушення створили небезпечні умови для руху, що стали причиною ДТП.

За таких обставин ОСОБА_1 вважає, що районний суд не усунув сумніви, не перевірив фактичні докази, а лише спирався на припущення поліції, тому постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною без повного з`ясування обставин, а у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши пояснення ОСОБА_1 , переглянувши відеозапис з місця ДТП, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП суд першої інстанції дійшов висновку про те, що він порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталася ДТП із пошкодженням транспортних засобів, а тому його дії знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають наявним в матеріалах справи доказам та обставинам справи.

Положення частин 1 та 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до приписів частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення).

Положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що доказами в справі проадміністративне правопорушення єє будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, положеннями статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюються Правилами дорожнього руху,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), пункт 1.3 яких передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

У пункті 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 12.1 Правил дорожнього руху передбачено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 Правил дорожнього руху).

У пункті п. 2.3.б Правил дорожнього руху, визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Диспозицією статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та у сфері власності.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна та має бути доповнена вказівкою на настання наслідків у вигляді майнової шкоди, тобто склад правопорушень трансформується у формальний.

У пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення може бути будь яка особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин. При цьому пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна має бути наслідком порушень Правил дорожнього руху.

Умовами настання адміністративної відповідальності за вказаною статтею є: 1) наявність порушень учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху; 2) наявність пошкоджень транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна; 3) наявність причинного зв`язку між порушенням правил дорожнього руху та настанням наслідків у вигляді майнової шкоди.

Тобто, обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями особи у виді порушення Правил дорожнього руху та наслідками у вигляді пошкодження транспортних засобів або іншого майна.

Таким чином, під час розгляду справи, де особа притягається до відповідальності за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, належить правильно встановити механізм дорожньо-транспортної пригоди та за результатами оцінки усіх доказів по справі зробити висновок чи наявні в діях цієї особи указані в протоколі порушення Правил дорожнього руху, які перебувають у причинному зв`язку з тими наслідками, що мають своїм наслідком адміністративну відповідальність.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 449985, складеного 10 вересня 2025 року інспектором 1 взводу 3 роти 1 батальону УПП в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції Гібурчеа Сільву Маделін Себастіановичем, убачається, що 10.09.2025 року о 21.20 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Great Wall Safe, реєстраційний номер НОМЕР_2 , по автодорозі М-30 на 735 км., був неуважний, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспорного засобу та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, здійснив виїзд з дороги з подальшим перекиданням, автомобіль отримав механічні пошкодження, чим порушено пункти 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху України.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченої статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до протоколу про адміністративне правопорушення надані:

- схема місця ДТП, яка мала місце 10 вересня 2025 о 21.20 год на 735 км. автодороги М-30, складена інспектором 1 взводу 3 роти 1 батальону УПП в Кіровоградській області старшим лейтенантом поліції Кравченком В.І., яка містить графічно зображені та зафіксовані об`єкти про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортний засіб, координати його розміщення відносно елементів проїзної частини та інше), у тому числі ділянка дороги з наявністю смуг для руху. При цьому, поліцейським, який склав вказану схему заповнив графу «Наявність недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які стали супутньою причиною ДТП» - зазначив «немає». Не відображено у вказаній схемі різке закінчення правої смуги для руху перед залізничним переїздом у напрямку руху в бік м. Кропивницького та відсутність попереджувальних знаків та дорожньої розмітки з цього приводу;

- письмові поясненнями ОСОБА_1 , в яких останній зазначив, що він рухався на своєму автомобілі по автодорозі М-30 в напрямку м. Кропивницького. Пропускав автомобіль, який рухався швидше за ним, правою стороною колес зачипив узбічча та його автомобіль став некерований. Внаслідок чого його автомобіль в некерованому стані здійснив наїзд на загороджувальні стовпчики, які знаходились на Ж/Д переїзді, після чого його автомобіль перевернувся та загорівся;

- довідку про отримання посвідчення водія ОСОБА_1 , який 23.12.2020 отримав посвідчення водія серії НОМЕР_3 .

Як вже зазначалося вище, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

При цьому, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року у справі № 12рп/2011 про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Системний аналіз змісту положень Кодексу України про адміністративні правопорушення в поєднанні із вказаною позицією Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, що ураховується з огляду на норми статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі й передбачені статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленомуКодексом України про адміністративні правопорушення. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Доказуванню підлягають саме обставини указані в протоколі про адміністративне правопорушення щодо часу, місця та способу учинення діяння.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, заява № 39598/03), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), пункт 161, Series A, заява № 25).

Разом з тим надані органом поліції докази в цій справі цим критеріям не відповідають, з огляду на таке.

Дана дорожньо-транспортна пригода, як свідчать наявні матеріали справи, мала місце 10.09.2025 о 21.20 год., та як видно з схеми місця ДТП у сутінках. При цьому згідно пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 було встановлено, що на проїзній частині яка мала дві смуги в одному напрямку руху перед Ж/Д переїздом були відсутні дорожні знаки, зокрема 1.5.1 , 1.5.2 , 1.5.3 «Звуження дороги», 1.28 «Залізничний переїзд без шлагбаума», 1.31.1, 1.31.2, 1.31.3, 1.31.4, 1.31.5, 1.31.6 «Наближення до залізничного переїзду», 5.21.1 і 5.21.2 «Кінець додаткової смуги руху» відсутність дорожньої розмітки 1.19 , яка позначає наближення до ділянок, де проїзна частина звужується на одну смугу руху в попутному напрямку або закінчення смуги розгону. Відсутність вказаних дорожніх знаків та відповідної розмітки підтверджується і вищенаведеною схемою місця ДТП.

Вищезазначене свідчить проте, що дорожньо-транспортна пригода відбулась через відсутність попереджувальних знаків та відповідної дорожньої розмітки щодо звуження смуг для руху, попередження до залізничного переїзду, а також через неналежний стан дорожнього покриття по закінченню правої смуги для руху та не забезпечення утримувачем автомобільних доріг безпеки руху транспортних засобів. Як вже зазначалось вище у схемі місця ДТП не відображено різке закінчення правої смуги для руху перед залізничним переїздом у напрямку руху в бік м. Кропивницького та відсутність попереджувальних знаків та дорожньої розмітки про необхідність зміни напрямку руху. Безпідставно зазначено також наявність двох смуг для руху транспортних засобів в одному напрямку безпосередньо на залізничному переїзді.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини 3 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху мають право на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху.

Аналогічні за змістом приписи містяться й пункті 2.12 «г» Правил дорожнього руху, які обумовлюють, що власник транспортного засобу має право на безпечні та зручні умови для руху.

Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, дорожня обстановка це сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів та їх стан), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками (пункт 8.1 Правил дорожнього руху).

У свою чергу, згідно зі статтею 9 Закону України «Про дорожній рух» до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, зокрема: розробка програм та здійснення заходів щодо розвитку, удосконалення, ремонту та утримання у безпечному для дорожнього руху стані доріг, вулиць та залізничних переїздів, зон відчуження; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності та дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах.

Крім того, слід відмітити, що постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року № 198 затверджено «Єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони» (далі Правила).

Відповідно до пункту 1 розділу І зазначених Правил, єдині правила ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, поширюються на автомобільні (позаміські) дороги, міські вулиці і дороги загального користування, залізничні переїзди (далі дорожні об`єкти) в межах смуги їх відчуження та червоних ліній і є обов`язковими для їх власників або уповноважених ними органів, організацій, що здійснюють ремонт і утримання дорожніх об`єктів (далі дорожньо-експлуатаційні організації) і користувачів.

У пункті 2 Правил визначено, що ремонт і утримання автомобільних доріг забезпечується Агентством відновлення (автомобільних доріг загального користування державного значення), підприємствами та організаціями, уповноваженими Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними та Севастопольською міською держадміністраціями (автомобільних доріг загального користування місцевого значення), підприємствами або балансоутримувачами, утвореними або визначеними органами місцевого самоврядування відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (вулиць і доріг міст та інших населених пунктів) (далі підприємства та організації, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів). Експлуатаційне утримання автомобільних доріг загального користування та інших видів автомобільних доріг може здійснюватися на основі довгострокових (до семи років) договорів (контрактів) відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про автомобільні дороги».

Згідно з пунктом 11 розділу ІІ Правил власники дорожніх об`єктів або уповноважені ними органи, підприємства та організації, що забезпечують ремонт та утримання дорожніх об`єктів, зобов`язані, зокрема, своєчасно і якісно виконувати роботи з ремонту та утримання дорожніх об`єктів відповідно до Технічних правил ремонту і утримання вулиць та доріг населених пунктів, затверджених наказом Мінрегіону від 14 лютого 2012 року № 54, ДСТУ 3887:22 «Безпека дорожнього руху. Автомобільні дороги. Вимоги до експлуатаційного стану», ДСТУ 8749:2017 «Безпека дорожнього руху. Огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт»; постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об`єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух; контролювати якість робіт, що виконуються підрядними організаціями; вирішувати питання забезпечення експлуатації дорожніх об`єктів у надзвичайних ситуаціях, за несприятливих погодно-кліматичних умов, у разі деформації та пошкодження елементів дорожніх об`єктів, аварії на підземних комунікаціях і виникнення інших перешкод у дорожньому русі й разом із спеціалізованими службами організації дорожнього руху і за погодженням з уповноваженими підрозділами Національної поліції оперативно вносити зміни до схеми організації дорожнього руху; аналізувати стан аварійності на дорожніх об`єктах, виявляти аварійно-небезпечні ділянки і місця концентрації дорожньо-транспортних пригод, розробляти і здійснювати заходи щодо удосконалення організації дорожнього руху для усунення причин та умов, що призводять до їх скоєння; разом з уповноваженим підрозділом Національної поліції брати участь в огляді місць дорожньо-транспортних пригод для визначення дорожніх умов, за яких вони склалися, та усувати виявлені недоліки; своєчасно сповіщати місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування і користувачів автомобільних доріг про строки і порядок закриття або обмеження руху транспортних засобів, стан дорожнього покриття, рівень аварійності на відповідних ділянках, гідрометеорологічні та інші умови, тощо.

Водночас про стан проїзної частини, в ході руху водій сповіщається за допомогою попереджувальних знаків розділу 33«Дорожні знаки» Правил дорожнього руху, зокрема попереджувальними знаками 1.5.1 , 1.5.2 , 1.5.3, а також 5.21.1 і 5.21.2 цих правил. Саме за наявності таких дорожніх знаків можливо стверджувати, що водій попереджений про звуження дороги та закінчення смуги для руху на його шляху руху.

При цьому вказані знаки встановлюється поза населеними пунктами на відстані 150-300 м, у населених пунктах на відстані 50-100 м до початку небезпечної ділянки. У разі потреби знак встановлюється і на іншій відстані, яка зазначається на табличці 7.1.1 Правил дорожнього руху.

Однак, відповідно до схеми місця ДТП від 10.09.2025 року, було встановлено, що будь-яких попереджувальних знаків щодо звуження на проїзній частині дороги, а також щодо закінчення смуги, призначеної для руху в даному напрямку на проїзній частині дороги не було, у вищевказаній схемі таких попереджувальних знаків або дорожньої розмітки не зазначено, а тому водій об`єктивно не здатен був заздалегідь урахувати конкретні дорожні умови на ділянці дороги, де сталась дорожньо-транспортна пригода, у тому числі задля вибору безпечної швидкості руху та безпечного інтервалу.

Вказана обставина також підтверджується відеозаписом наданим ОСОБА_1 в судовому засіданні. З даного відеозапису убачається, що на ділянці дороги де відбулось ДТП наявні дві смуги для руху у напрямку м.Кропивницького. При наближенні до Ж/Д переїзду відсутні попереджувальні знаки 1.31.1, 1.31.2, 1.31.3, 1.31.4, 1.31.5, 1.31.6 «Наближення до залізничного переїзду», 5.21.1 і 5.21.2 «Кінець додаткової смуги руху», відсутність дорожньої розмітки 1.19, якою позначається наближення до ділянок, де проїзна частина звужується на одну смугу руху в попутному напрямку.

У свою чергу при дотриманні вимог пунктів 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху презумується, що водій транспортного засобу, маючи право на безпечні умови дорожнього руху, враховуючи наявну інформацію про кінець смуги, призначеної для руху в даному напрямку, має можливість враховувати дорожню обстановку та визначити безпечну швидкість руху, аж до зупинки транспортного засобу.

Як було встановлено з пояснень особи, яка притягується до адміністративної відповідальності під час руху, права смуга для руху по якій він рухався раптово закінчилась та за нею було гравійне покриття, він почав гальмувати, проте, автомобіль вже був некерований, в результаті чого й сталось дорожньо-транспортна пригода.

Отже, приймаючи до уваги, що перед відрізком ділянки дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, не були встановлені попереджувальні знаки, які б інформували про закінчення смуги, призначеної для руху в даному напрямку, звуження дороги, 1.31.1, 1.31.2, 1.31.3, 1.31.4, 1.31.5, 1.31.6 «Наближення до залізничного переїзду», відповідна дорожня розмітка, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 порушив швидкісний режим встановлений на даній автодорозі або мав змогу дотримуючись такого режиму виявити перешкоду у виді закінчення смуги, призначеної для руху в даному напрямку, а також те, що останній мав об`єктивні очікування щодо відповідності експлуатаційного стану дороги, суд приходить до висновку про недоведеність порушення водієм вимог пунктів 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху, а отже в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Імперативними положеннями статті 3 Конституції України встановлено, що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Виходячи з вимог статті 62 Конституції України, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише у разі доведення її вини в установленому законом порядку належними та допустимим доказами, що є складовою справедливого правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Так, статтею 62 Основного Закону України, в якій йдеться про презумпцію невинуватості представляє собою певну конституційну конструкцію, яка є узагальненим виразом гарантій прав особи.

Зазначена презумпція є джерелом гарантій для особи, яка притягується до відповідальності.

У відповідності до статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З огляду на пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд має забезпечувати належне вивчення та оцінку доказів і аргументів, представлених сторонами.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Основного закону України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09 вересня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» та рішенні від 15 травня 2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 27 червня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 560/751/17 вказав, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Як вже зазначалось вище, в даному випадку в матеріалах справи відсутні докази, які б безсумнівно підтверджували вину ОСОБА_1 в порушенні вимог пунктів 2.3 (б), 12.1 Правил дорожнього руху, та які б перебували у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, а відтак суд дійшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя апеляційного суду -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП скасувати, а провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду Л.Я. Ткаченко