Справа № 444/3769/25
Провадження № 3/444/1896/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року суддя Жовківського районного суду Львівської області Зеліско Р. Й., з участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Брунця Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Жовква Львівської області справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла з Відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчення водія НОМЕР_1 , паспортні дані та ІПН судом не встановлено

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

ВСТАНОВИВ :

Згідно протоколу серії ЕПР1 № 460452 від 21 вересня 2025 року ОСОБА_1 на автодорозі між селом Крехів та селом Бір Кунинський керував автомобілем марки "Mitsubishi Lancer", д.н.з. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає ситуації, яка склалася). Від проходження огляду на стан сп`яніння відмовився.

Особа, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте забезпечив явку свого захисника.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Брунець Н.М. подав на адресу суду письмове клопотання, яке підтримав в судовому засіданні, про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Клопотання мотивоване тим, що на диску, який знаходиться в матеріалах справи міститься відеофайл під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14 з якого вбачається, що працівник поліції запитує у ОСОБА_1 чи поїде він у медичний заклад на обстеження на стан алкогольного сп`яніння.

У відповідь на питання ОСОБА_1 відповідає, що так він згідний пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі. Після цього відеофайл завершується.

Наголошує суду на тому, що після отримання ствердної відповіді від ОСОБА_1 про його згоду на огляд у медичному закладі працівники поліції не виконали свого прямого обов`язку передбаченого чинним законодавством та не доставили ОСОБА_1 на огляд у найблищий медичний заклад, уповноваженому на здійснення такого огляду, в результаті чого порушили Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції та ч. 3 ст. 266 КУпАП.

Отже, зазначені вимоги порядку проходження огляду на стан сп`яніння щодо ОСОБА_1 працівниками поліції були порушені, тобто порушено процедуру зазначених в законі дій працівниками поліції, що, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, є порушенням права на захист.

Окрім цього зазначає, що в матеріалах справи міститься письмове направлення на медичний огляд, проте на жодному відеозаписі не зафіксовано його складання та відповідно заповнення.

А відтак вважає, що дане направлення не слід брати до уваги, оскільки ОСОБА_1 не відмовлявся від огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, що підтверджується відеофайлом під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14, а також з тієї підстави, що на жодному із відеофайлів не зафіксовано складання та заповнення даного направлення.

Враховуючи наведене, вважає, що ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі, а навпаки цього хотів, що підтверджується зазначеним ним відеофайлом під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14.

Також звертає увагу суду на те, що інспектор поліції складаючи протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 позбавив його права на правничу допомогу.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що працівниками поліції після зупинення транспортного засобу ОСОБА_1 не було роз`яснено його права, передбачені ст.ст. 55, 56 Конституції України, та не роз`яснено ст. 59 Конституції України, що є порушенням його права на захист.

Отже, порушення права скористатись правом на правничу допомогу та не вжиття жодних дій щодо надання можливості реалізувати своє право на отримання такої допомоги, свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Звертає увагу суду на те, що із жодного із представлених відеозаписів, які долучені до матеріалів справи не вбачається, що працівник поліції вказував ОСОБА_1 про наявність у нього таких ознак алкогольного сп`яніння, як запах алкоголю з порожнини рота та/або поведінку, що не відповідає ситуації, а представлені відеозаписи не відображають та жодним чином не підтверджують таких ознак про які зазначено працівником поліції.

Наголошує, що суду також на тому, що з відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 був спокійним, врівноваженим, охайним, в нього було чітке мовлення, коректні висловлювання, добра координація і відповідна до обстановки поведінка водія, що в свою чергу спростовує зазначені (працівником поліції) в протоколі ознаки алкогольного сп`яніння.

А відтак вважає, що працівник поліції не виявивши у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння безпідставно запропонував йому пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

З врахуванням наведених обставин та представлених доказів, вважає, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння слід визнати недійсним.

Захисник вважає, що наведені в комплексі обставини та наявні в матеріалах справи докази не дають можливість стверджувати про наявність вини у діях ОСОБА_1 , які б підпадали під кваліфікацію адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вислухавши пояснення захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Брунця Н.М., вивчивши подане адвокатом письмове клопотання про закриття провадження у справі, проаналізувавши повно та всебічно матеріали справи про адміністративне правопорушення, зокрема представлені відеозаписи, дослідивши докази кожен окремо та їх в сукупності, суддя приходить до наступного висновку.

Згідно п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частиною 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції .

Згідно ст. 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа), при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини,що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Для з`ясування всіх обставин справи, повноти розгляду справи судом було детально досліджено протокол про адміністративне правопорушення, а також відеозаписи, які долучені до матеріалів справи, проаналізовано такі з врахуванням пояснень адвоката Брунця Н.М.

Так з відеозапису під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14 вбачається, що працівник поліції запитує у ОСОБА_1 чи поїде він у медичний заклад на обстеження на стан алкогольного сп`яніння.

У відповідь на питання ОСОБА_1 відповідає, що так він згідний пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі. Після цього відеофайл завершується.

Так, працівник поліції не врахував слів ОСОБА_1 та його згоду на проходження огляду в медичному закладі, та фактично вимкнув відеозапис.

Разом з тим, суд враховує пояснення адвоката Брунця Н.М. про те, що в матеріалах справи міститься письмове направлення на медичний огляд ОСОБА_1 , проте на жодному відеозаписі не зафіксовано його складання та відповідно заповнення.

А відтак не приймає до уваги в якості доказу даний документ, оскільки вважає, що ОСОБА_1 не відмовлявся від огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, що підтверджується відеофайлом під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання що працівник поліції фактично проігнорував бажання та згоду ОСОБА_1 поїхати в медичний заклад для проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що працівники поліції не вжили жодних законом передбачених дій для забезпечення проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 в найблищому медичному закладі, уповноваженому на здійснення такого огляду.

Таким чином, зазначені вимоги порядку проходження огляду на стан сп`яніння щодо ОСОБА_1 працівниками поліції були порушені, тобто порушено процедуру зазначених в законі дій працівниками поліції, що, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, є порушенням права на захист.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться декілька відеозаписів, час відеозйомки на яких відрізняється. Так на відеозаписі під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14 вбачається, що працівник поліції запитує у ОСОБА_1 чи поїде він у медичний заклад на обстеження на стан алкогольного сп`яніння. У відповідь на питання ОСОБА_1 відповідає, що так, він згідний пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі.

А відтак суд вважає, що саме відеозапис під назвою WhatsApp Video 2025-09-21 at 12.29.14 є останнім відеозаписом, який знаходиться в матеріалах справи, оскільки всі інші відеозаписи відрізняються за своєю назвою.

Доказів на спростування вказаних вище пояснень матеріали справи не містять, саме неповнота відеозапису, фактичне припинення відеозйомки працівником поліції з власної ініціативи, позбавляє суд можливості перевірити правдивість пояснень адвоката - особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Суд бере до уваги і те, що з наявного в матеріалах справи відеозапису неможливо зрозуміти, яким чином працівники поліції встановили наявність у ОСОБА_1 запаху алкоголю з порожнини рота, крім того, з відеозапису вбачається, що у ОСОБА_1 жодним чином не була порушена мова, координація рухів, він не мав вираженого тремтіння пальців рук та різкої зміни забарвлення шкірного покриву обличчя.

Крім того в особи, що притягається до адміністративної відповідальності було чітке мовлення, коректні висловлювання, і відповідна до обстановки поведінка водія, що в свою чергу спростовує зазначені (працівником поліції) в протоколі ознаки алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд звертає увагу на те, що відеозйомка, яку здійснювали працівники поліції проводилася не безперервно.

Так, згідно з п.2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року №1026 (далі - Інструкція), застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення; 2) охорони громадської безпеки та власності; 3) забезпечення безпеки осіб; 4) забезпечення публічної безпеки і порядку.

За визначеннями п. 3 розділу І Інструкції, відеореєстратор - це пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації; п.1 розділу III вказує, що відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія; портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.

Згідно із п. 4 розділу 2 Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року №1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського.

Згідно п. 3 розділу 2 Інструкції Портативні відеореєстратори та карти пам`яті зберігаються в приміщеннях органів, підрозділів поліції та видаються поліцейському під підпис у журналі обліку видачі, повернення портативного відеореєстратора та карт пам`яті, копіювання цифрової інформації (далі - Журнал обліку), який зберігається в органі, підрозділі поліції.

Таким чином, як вбачається із вище наведених положень чинного законодавства та відомчих нормативно-правових актів, під час здійснення своїх повноважень поліцейськими може використовуватися лише портативний відеореєстратор, отриманий за підписом у відповідному підрозділі поліції, та закріплений на форменному одязі працівника поліції, та відеозапис саме з такого реєстратору є допустимим доказом наявності тих чи інших подій зафіксованих на ньому, оскільки саме з відеозапису здійсненого на відеореєстраторі вбачається час та дата фіксації тих чи інших подій.

Відповідно до п. 5 розділу 2 Інструкції №1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Водночас, судом під час розгляду даної справи встановлено, що на відеозаписі, який не є безперервним, відображено лише частина процедури огляду водія на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.

Тобто, має місце недотримання поліцейським Інструкції №1026 щодо порядку роботи та застосування поліцейськими технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки відеозапису.

Разом з тим, суд зауважує і те, що подія мала місце в першій половині дня, а тому відеореєстратори повинні повинні були би бути зарядженими, а також те, що діючий Закон не дозволяє працівникам поліції здійснювати фіксацію порушень ПДР на особисті мобільні телефони. Така відеофіксація повинна здійснюватись лише портативні відеореєстратори поліцейських.

Також суд звертає увагу на те, що з оглянутого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що працівниками поліції після зупинення транспортного засобу ОСОБА_1 не було роз`яснено його права, передбачені ст.ст.55, 56 Конституції України, та не роз`яснено ст.59 Конституції України, що є порушенням його права на захист.

Отже, порушення права скористатись правом на правничу допомогу та не вжиття жодних дій щодо надання можливості реалізувати своє право на отримання такої допомоги, свідчить про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 266 КУпАП, огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

З врахуванням встановлених судом обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що при проведенні огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, працівниками поліції були порушені вимоги ст. 266 КУпАП а відтак такий огляд є недійсним.

Враховуючи викладене, пояснення адвоката, відсутність доказів на спростування таких, зокрема відсутність повного відеозапису, відсутність у справі будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували повне дотримання працівниками поліції процедури проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 є недоведеною.

А відтак суд приходить до переконання, що у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 21 вересня 2025 року адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до п. 4.1 рішення Конституційного суду України № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі №1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі Надточій проти України, п. 33 рішення у справі Гурепка проти України), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку у цій справі представляє особа, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам Кобець проти України від 14 лютого 2008 року, Берктай проти Туреччини від 08 лютого 2001 року, Лавенте проти Латвії від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі Кобець проти України (з урахуванням первісного визначення принципу поза розумним сумнівом у справі Авшар проти Туреччини) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені винуватість особи та його подія мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

В той же час, у справі Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Тобто, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в статті 62 Конституції України.

За таких обставин вважаю, що в діях ОСОБА_1 відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки прямих, безспірних і безсумнівних доказів його вини не здобуто.

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, прокурорським наглядом, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження, в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, приходжу до висновку, що справа про притягнення гр. ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так як відсутні подія і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за яке ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, оскільки його вина не доведена жодними належними доказами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір. судовий збір стягується у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення.

Враховуючи, що справа підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, а тому відповідно судовий збір стягненню з ОСОБА_1 не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 247, статтями 266, 283, ч. 2 ст. 284, ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,-

ПОСТАНОВИВ :

Справу про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 цього Кодексу.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Жовківський районний суд Львівської області в порядку ст.287 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя: Зеліско Р. Й.