ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисниці Хараїм Ольги Валеріївни, подану в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

за участю:

захисниці (у режимі відеконференції) Хараїм О.В.

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000,00 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строком на один рік, та судового збору на користь держави у сумі 605,60 гривень.

Згідно з постановою суду першої інстанції, 17.08.2025 о 02-30 годині за адресою: м. Дніпро, вул. Донецьке шосе, 1-к, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Медичний огляд на стан сп`яніння проводився 17.08.2025 о 03-15 годині у встановленому законом порядку в медичному закладі КП «ДБКЛПД» ДОР та підтверджується висновком №2742 від 29.08.2025, висновок огляду: ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, чим своїми діями порушив вимоги п. 2.9 а Правил дорожнього руху.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисниця Хараїм О.В. просить скасувати постанову судді першої інстанції, закрити провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не дотримався ст.277-2 КУпАП, не повідомив ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, розглянув справу за його відсутності, чим обмежив його в праві на захист та доступі до правосуддя.

На думку захисниці, результати огляду на стан сп`яніння згідно з висновком КП «ДБКЛПД» ДОР №2742 від 29.08.2025 вважаються недійсними, висновок є недопустимим, у зав`язку з порушенням положень ч. 5 ст. 266 КУпАП та п. 21 Інструкції від 09.11.2015 №1452/735.

Захисниця вважає, що протокол складено після спливу строку, визначеного ч. 2 ст. 254 КУпАП, тобто пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, про що не надано належної оцінки судом першої інстанції, та під час складення протоколу ОСОБА_1 не надано можливості надати пояснення та отримати копію протоколу, у зв`язку з чим постанова підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисниця не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обов`язку особи, яка притягується до адміністративної відповідальності оскаржувати дії працівників поліції в разі незгоди з їх діями.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які характеризують особу ОСОБА_1 , що не враховано судом при призначенні стягнення.

На відеозаписі не зафіксовано складання протоколу працівниками поліції. Протокол складений за відсутності ОСОБА_1 , про що зазначено у відповідних графах, тобто права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП особі не роз`яснювалися, особа зі змістом протоколу не ознайомлена та позбавлена права надати пояснення та інші відомості, необхідні для вирішення справи. Відсутні докази надіслання «Повідомлення про запрошення до підрозділу патрульної поліції» на ім`я ОСОБА_1 та його отримання.

На думку захисниці, протокол складений з порушенням вимог ст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 10.07.2015 №842, тому не може слугувати доказом на підтвердження вини правопорушника.

Вважає, що відеозапис з нагрудних камер поліцейських є недопустимим доказом, оскільки має вибірковий характер, відео переривається, огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 зафіксований не повністю, складання та оформлення адміністративних матеріалів не зафіксовано взагалі.

Позиції учасників апеляційного процесу.

В судовому засіданні захисниця підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, постанову суду скасувати і закрити провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу захисниці, просив її задовольнити, вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, пояснив, що перебував декілька діб у дорозі, був стомлений, у стані алкогольного сп`яніння не перебував, з результатами огляду на стан сп`яніння не згоден.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до змісту ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд вважає, що вищезазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, а викладений в постанові висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме у керуванні транспортним засобом особою у стані алкогольного сп`яніння, відповідає фактичним обставинам справи та ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах справи.

Приймаючи рішення про доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд першої інстанції правильно поклав в основу судового рішення відомості, що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 20.09.2025 серії ЕПР 1 № 459425; висновком КП «ДБКЛПД» ДОР щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 29.08.2025, що складений на підставі акта медичного огляду особи №2742, який складено о 03-15 годині 17.08.2025; повідомленням про запрошення до підрозділу патрульної поліції від 05.09.2025 №8988/41/19/02-2025; рапортом поліцейського УПП в Дніпропетровській області від 20.09.2025, в якому відображані фактичні обставини справи, що узгоджуються з іншими долученими доказами.

Зазначені вище докази, є належними та допустимими в розумінні ст. 251 КУпАП, а з огляду на їх узгодженість, і достатніми для встановлення необхідних фактичних обставин справи та належного її розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає їх безпідставними та такими, що не спростовують правильності висновків суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, яке ставиться йому в провину з огляду на таке.

Щодо повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи в суді першої інстанції апеляційний суд зазначає, що в матеріалах справи наявна довідка про надіслання ОСОБА_1 судової повістки про виклик до суду в електронній формі шляхом направлення в месенджері за допомогою SMS-повідомлення, яка доставлена особі 01.10.2025, про призначене судове засідання на 06.10.2025 на 08-55 годину. Зазначені докази спростовують доводи сторони захисту в частині не повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи та порушення вимог ст. 277-2 КУпАП.

Разом з цим, з метою забезпечення реалізації прав ОСОБА_1 апеляційним судом належним чином повідомлено його про апеляційний розгляд, тим самим йому була забезпечена можливість особисто реалізувати свої процесуальні права, в судовому засіданні його інтереси представляв разом з ним й його захисник.

Щодо тверджень сторони захисту в частині недійсності висновку щодо результатів медичного огляду апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п. 19 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 (далі - Інструкція), висновок щодо результатів медичного огляду особи на стан сп`яніння складається у присутності поліцейського в усіх випадках безпосередньо після огляду особи у трьох примірниках: перший примірник видається під підпис поліцейському, який доставив дану особу на огляд, другий видається оглянутій особі, а третій залишається в закладі охорони здоров`я.

Відповідно до п. 7, 9, 11, 14 Розділу ІІІ Інструкції, метою лабораторного дослідження є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння.

Зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження відбираються двома наборами. Один набір використовується для первинного дослідження. Другий набір використовується для підтверджуючого дослідження.

Предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.

За результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду.

Як встановлено судом першої інстанції та апеляційним судом, ОСОБА_1 доставлений до закладу охорони здоров`я для проведення його огляду на стан сп`яніння, в ході якого лікарем медичного закладу запропоновано огляд за допомогою спеціального технічного засобу «Alcotest Drager» з результатом 0,81 проміле. Далі у ОСОБА_1 відібрано для проведення дослідження біологічне середовище, зокрема, сеча.

Відтак, оскільки лабораторні дослідження біологічного середовища об`єктивно потребує певного часу, лікар був позбавлений можливості належним чином виконати п. 19 Розділу ІІІ Інструкції та скласти одразу відповідний висновок безпосередньо після огляду особи.

Захисником в апеляційній скарзі необґрунтовано яким саме чином складання висновку лікарем після отримання результатів лабораторного дослідження без участі останнього та не надання йому одразу копії висновку вплинуло на його результат та, як наслідок, на правильність висновків суду про наявність в діях останнього порушень вимог п. 2.9 (а) ПДР України, у зв`язку з чим такі доводи апеляційної скарги апеляційним судом відхиляються.

Разом з тим, стаття 266-1 КУпАП та Інструкція не містять обов`язку та регламентації процедури виклику чи залучення в інший спосіб лікарем поліцейського та особи стосовно якої проводився медичний огляд для складення за їх участю висновку за результатами такого огляду після проведення лабораторних досліджень.

Крім того, ОСОБА_1 та його захисниця фактично не оскаржують результати проведених лабораторних досліджень та медичного огляду, проте вважають їх недійсними саме з підстав складення самого висновку безпосередньо без участі ОСОБА_1 , що апеляційним судом не може бути визнано як достатні підстави для скасування постанови суду та закриття провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, висновок щодо результатів медичного огляду, відповідно до якого водій ОСОБА_1 , перебував у стані алкогольного сп`яніння, є належним, достовірним та допустимим доказом, відомості якого у суду не викликають сумнівів, що перевірено під час апеляційного провадження.

Стосовно доводів апеляційної скарги про складення протоколу поза межами строку для складання такого протоколу, то суд апеляційної інстанції розцінює ці доводи, як такі, що ґрунтуються на власному, помилковому тлумаченні положень процесуального закону.

Так, складення протоколу з порушенням процесуальних строків само по собі не може виключати склад адміністративного правопорушення, а стосується питання його допустимості протоколу як доказу, тобто його оформлення (збирання доказу) відповідно до встановленого законом порядку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

За змістом положень ст. 254 КУпАП, строк для складання адміністративного протоколу починає свій відлік після того, як в посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій.

Як видно з матеріалів справи, медичний висновок складений 29 серпня 2025 року, працівниками поліції здійснено виклик ОСОБА_1 для складання протоколу про адміністративне правопорушення, що встановлено з повідомлення про виклик до відділу поліції від 05.09.2025 на 20.09.2025 на 09-00 годину.

Отже, після отримання та опрацювання посадовою особою, уповноваженої складати протокол, достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, такий протокол стосовно ОСОБА_1 був складений.

Інше тлумачення процесуальних строків складення протоколу про адміністративне правопорушення, передбачених пунктом 7 Розділу ІХ Інструкції та ст. 254 КУпАП унеможливило б досягнення завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення, якими є, зокрема охорона прав і свобод громадян, власності, запобігання правопорушенням, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що доказів неправомірних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не надано, правомірність їх дій водієм у встановленому порядку адміністративного судочинства не оспорювалася.

Щодо позиції захисту в апеляційній скарзі про те, що у матеріалах справи відсутні докази складення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , роз`яснення йому прав та обов`язків, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, порушення працівниками порядку здійснення відеофіксації технічними засобами, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Порядок використання фото та відеотехніки встановлюється п. 9 ч. 1 ст.31 та ст.40 Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до п.5 до розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС від 18.12.2018 №1026, зареєстровано в МЮУ 11.01.2019 №28/32999 включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Законодавчо визначені тільки наступні обов`язки працівника поліції, пов`язані із застосуванням технічних приладів і технічних засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Так, під час виконання своїх повноважень поліцейським забороняються: 1) самовільне видалення відеозаписів з носіїв відеозапису, заміна цих носіїв, зміна їх системної дати та часу; 2) примусове виключення відеореєстраторів, у тому числі на вимогу сторонніх осіб; 3) перешкоджання здійсненню фото- і кінозйомки, відеозапису; 4) використання носіїв відеозапису у випадках, не пов`язаних із здійсненням ними повноважень поліції; 5) копіювання, передання інформації з відповідних носіїв стороннім особам.

Тому доводи сторони захисту є безпідставними, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи вірно проаналізовано лише той обсяг доказів, який наявний на час розгляду справи, що не вплинув на сприйняття цілісності фіксування події правопорушення та узгоджується з іншими доказами у справі в їх сукупності.

На спростування тверджень захисника апеляційний суд зауважує, що зі змісту наявного у матеріалах справи відеозапису ОСОБА_1 пропонувалось проходження огляду на місці зупинки за допомогою технічного приладу, оголошено ознаки сп`яніння, після чого запропоновано пройти медичний огляд у медичному закладі, на що останній добровільно погодився.

В апеляційній скарзі містяться також інші доводи, які зводяться до дослівного викладу положень КУпАП, відомчих інструкцій МВС, МОЗ та судової практики Європейського суду з прав людини, без їх належного співвідношення до доказів та фактичних обставин цієї справи, тому не потребують детального аналізу апеляційним судом, оскільки не мають вирішального значення у цьому провадженні, виходячи із предмету та меж доказування у даній категорії справ, а правова оцінка та мотиви апеляційного суду по всім ключовим доводам захисту, на яких акцентувано увагу в судовому засіданні та апеляційній скарзі, викладені вище.

Застосовуючи такий підхід, апеляційний суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо мотивування судового рішення. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 р., заява № 4909/04, § 58). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає в тому числі і за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння.

Вказані положення повністю кореспондуються з положеннями п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції .

Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника, який проводять згідно з Інструкцією про порядок направлення громадян для огляду на стан сп`яніння в заклади охорони здоров`я та проведення огляду з використанням технічних засобів.

Отже, при розгляді справи судом першої інстанції порушень вимог статей 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП, а всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції з наведенням відповідних мотивів встановив та правильно кваліфікував вчинене правопорушення.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які були б підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено, а доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з прийнятим судовим рішенням, власної оцінки доказів справи та положень КУпАП, які апелянт тлумачить на свою користь, ігноруючи їх сукупність та об`єктивність відеозапису.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а оскаржену постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисниці Хараїм Ольги Валеріївни, подану в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 06 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О. П. Піскун