КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/2355/25 Головуючий в суді І інстанції Перекупка Г.А.
Провадження № 33/824/4030/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., за участю особи, яка притягаєтьсядо адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Суслікова Юрія Анатолійовича, потерпілої ОСОБА_2 та її представника - адвоката Фалеса Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Фалеса Василя Васильовича в інтересах потерпілої ОСОБА_2 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що конфліктна ситуація між колишнім подружжям виникла у зв`язку із розподілом спільного майна подружжя, спір щодо якого перебуває на розгляді в суді, а також у зв`язку із перешкоджанням ОСОБА_1 у доступі до житла, в якому він постійно проживає. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення, а саме щодо словесних погроз та погроз розправою з боку ОСОБА_1 . Разом з тим, з висловів останнього по відношенню до колишньої дружини за обставин, що склалися, суд не вбачає погроз розправою та не розцінює їх як домашнє насильство. Також, суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_3 , який хоча і був очевидцем подій, проте також є особою, у якої виникла конфліктна ситуація із ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 07 липня 2025 року представник потерпілої ОСОБА_2 - адвокат Фалес В.В. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що постанова суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та такою, яка прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права за відсутності повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не є результатом належного та повного дослідження всіх наданих доказів та не містять об`єктивної та всебічної оцінки. Суд визнав наявність факту погроз розправою, проте з необґрунтованих причин дійшов висновку, що такі дії не є домашнім насильством.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наявність словесних погроз не є домашнім насильством, адже внаслідок цих словесних погроз потерпіла відчувала страх, побоювання за свою безпеку, безпеку своєї дитини, що спричинило відповідні негативні наслідки. Фактично тільки присутність працівників поліції не дала можливості ОСОБА_1 продовжити вчиняти протиправні дії відносно потерпілої особи.

Також суд першої інстанції не надав належної оцінки всім обставинам, обмежившись лише зазначенням того, що конфліктна ситуація між колишнім подружжям виникла у зв`язку із розподілом спільного майна подружжя, спір щодо якого перебуває на розгляді в суді, а також у зв`язку із перешкоджанням ОСОБА_1 у доступі до житла, в якому він постійно проживає.

Представник потерпілої стверджує, що за період 2020-2025 роки було здійснено 10 викликів поліції про вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру її чоловіком ОСОБА_1 та відносно останнього неодноразово складались протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. Крім того, з 28 січня 2025 року ОСОБА_1 перебуває на профілактичному обліку кривдника.

На розгляді суду перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000768 від 07 травня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України за фактом вчинення відносно ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства.

Вважає, що наявність судового процесу з розподілу спільного майна не може бути виправданням дій ОСОБА_1 , адже судовий спір чи конфліктна ситуація не нівелює настання відповідальності за протиправні дії, вчинені незалежно від ситуації.

Окрім того, в матеріалах справи містяться докази, зокрема, відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції, відеозаписи з місця події, документальні матеріали щодо фактів вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 в минулому та інші відомості, а також вказані обставини підтверджені свідком ОСОБА_3 , на які суд не звернув уваги.

Поведінка ОСОБА_1 свідчить про усвідомлений намір та бажання психологічно тиснути на потерпілу та вчиняти дії психологічного домашнього насильства. ОСОБА_1 вимикав електрику, свідомо погрожував потерпілій попри присутність дитини та сторонніх осіб, розбив двері, що не має іншої мети, окрім як викликати емоційну невпевненість, побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, що завдало шкоди психічному здоров`ю. Це свідчить про усвідомленість дій ОСОБА_1 , враховуючи, в тому числі й системність таких дій в минулому.

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_2 - адвокат Фалес В.В. просить скасувати постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 та її представник - адвокат Фалес В.В. підтримали апеляційну скаргу. ОСОБА_2 пояснила, що того вечора вона перебувала в будинку разом із їхнім 16-річним сином та її колегою по роботі. О 17:01 год. у вікна та двері почав стукати ОСОБА_1 , вимагаючи відчинити двері. Вона привідкрила вікно, запитала, чому він прийшов, злякалася та викликала поліцію. Після цього в будинку зникло світло. Поліція прибула через 15-20 хвилин і лише по їх прибуттю потерпіла вийшла з будинку.

За словами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимагав від працівників поліції «вселити» його. Вона запропонувала поліцейським відібрати від неї пояснення і під час надання пояснень біля службового автомобіля почула звук розбитого скла. Згодом з`ясувалося, що ОСОБА_1 у присутності поліцейського вибив скло у вхідних дверях будинку та проник усередину. Потерпіла зазначила, що злякалася та не могла залишатися в будинку разом із ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_2 пояснила, що змінила замки на вхідних дверях, оскільки до 27 січня 2025 року діяв заборонний припис щодо їхньої спільної доньки ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_1 було заборонено будь-який контакт. Після припинення дії припису потерпіла відвезла доньку до бабусі та, скориставшись відсутністю ОСОБА_1 , змінила замки через побоювання залишатися з ним у будинку. Вона усвідомлювала, що ОСОБА_1 може намагатися проникнути до житла, але сподівалася, що до поділу будинку правоохоронні органи забезпечать їй захист.

ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Сусліков Ю.А. заперечували проти задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_1 пояснив, що він є співвласником будинку АДРЕСА_1 та проживає в ньому. Між ним і ОСОБА_2 триває судовий спір щодо поділу будинку.

28 січня 2025 року зранку він поїхав до лікарні. Повернувшись, не зміг зайти на подвір`я, оскільки замки на хвіртці та воротах були змінені. Він переліз через паркан, щоб потрапити на територію, однак виявив, що замки на вхідних дверях будинку також змінені. Він почав стукати у вікно та вимагав від ОСОБА_2 відчинити двері. Вона двері не відкрила, але відчинила вікно, запитала, як він потрапив на територію та заявила, що не впустить його, при цьому знімаючи все на телефон. Після цього він викликав поліцію. За словами ОСОБА_1 , він хотів довести працівникам поліції, що проживає у цьому будинку, але йому створюються перешкоди шляхом зміни замків. У будинку залишалися його речі та документи, які він міг би надати поліції для підтвердження свого права на проживання.

ОСОБА_1 заперечив факт розбиття скла у дверях, пояснивши, що за допомогою шпателя акуратно вийняв скло та поставив його поряд, після чого відчинив двері зсередини. За його твердженням, вже згодом хтось зачепив скло і воно розбилося.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Також ст. 62 Конституції України зазначає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису тягне за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.

Об`єктивна сторона вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Тобто, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції даної норми КУпАП, орган поліції зобов`язаний при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно, в чому саме полягало психологічне насильство, а також вказати яка шкода заподіяна або могла бути заподіяна фізичному чи психологічному здоров`ю, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і це є обов`язковим.

У відповідності до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Посадовою особою, що складає протокол, ставиться у вину особі вчинення таких конкретних протиправних діянь, що містять в собі ознаки того чи іншого адміністративного правопорушення, що відображається у протоколі. Суддя ж, розглянувши справу повинен переконатись у наявності чи відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності за конкретні дії.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувається в межах протоколу про адміністративне правопорушення відносно конкретної особи.

Як вбачається із протоколу про адміністративне серії ВАД № 651467, 28 січня 2025 року о 17:01 год. гр. ОСОБА_1 за місцем проживання в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_2 , а саме психологічного характеру, що виражалось у словесних погрозах та розправою, що могло завдати шкоди психологічному стану.

Тобто домашнє насильство психологічного характеру полягало у словесних погрозах розправою.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 до протоколу про адміністративне правопорушення було долучено терміновий заборонний припис від 28 січня 2025 року, відповідно до якого йому було заборонено вхід та перебування у місці проживання потерпілої особи строком на п`ять діб - з 21:00 год. 28 січня 2025 року до 21:00 год. 02 лютого 2025 року. Також долучено пояснення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 .

У матеріалах справи наявні відеозаписи, які за клопотанням сторони захисту були досліджені у судовому засіданні. Тривалість відеозапису становить 37 секунд. На відео видно, що зйомка ведеться зсередини будинку, тобто її здійснює ОСОБА_2 . Чутно стук у вікно, за яким перебуває ОСОБА_1 .

Репліки учасників на відео:

- ОСОБА_2 : «Я питаю, як ви потрапили на територію?»

ОСОБА_1 продовжує стукати у вікно.

- ОСОБА_2 : «Подивіться, він лізе».

Знову чути стук у зачинене вікно.

- ОСОБА_2 : «Як ти потрапив сюди? Я тебе боюся».

Також із відеозапису видно, що в кімнаті перебуває чоловік, якого учасники справи ідентифікували як співробітника потерпілої - ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_3 пояснив, що 28 січня 2025 року він знаходився у будинку разом із ОСОБА_2 . Почувши стук у вікно, він покликав потерпілу. Вона повідомила йому, що це її чоловік, який висловлювався нецензурно та погрожував їй фізичною розправою у разі, якщо зможе потрапити до будинку. ОСОБА_2 злякалася за своє життя та викликала поліцію.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Забезпечення доведеності вини є складовою частиною однієї із засад кримінального провадження відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України та однією із засад судочинства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Конституції України.

Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного, передбаченого ст. 173-2 КУпП.

У справі, яка переглядається, потерпіла ОСОБА_2 не заперечує факту належності будинку сторонам на праві спільної власності і проживання ОСОБА_1 в цьому будинку. Також судом встановлено, що між колишнім подружжям існує майновий спір щодо будинку, а також склались напруженні стосунки.

Разом із тим, не дивлячись на вказані обставини, потерпіла ОСОБА_2 на власний розсуд, без відповідного погодження із ОСОБА_1 , а також відповідного рішення суду, не бажаючи, щоб він проживав у будинку, вирішила позбавити ОСОБА_1 права користування будинком шляхом заміни замків на вхідних дверях до будинку та хвіртки. При цьому потерпіла розуміла, що ОСОБА_1 з такими її діями не погодиться, повернувшись із лікарні ввечері додому, не зможе залишитись на вулиці, а тому буде намагатись потрапити до будинку, але, як вона пояснила в судовому засіданні, розраховувала на захист з боку поліції.

Тобто потерпіла ОСОБА_2 , усвідомлюючи неправомірність своїх дій щодо обмеження ОСОБА_1 у праві на житло, умисно створила умови для того, щоб між ОСОБА_1 та нею виник черговий конфлікт, який мав бути вирішений за допомогою працівників поліції і можливістю видачі чергового заборонного припису щодо ОСОБА_1 . І такий обмежувальний припис був виданий працівниками поліції.

Дійсно, із зробленого потерпілою відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 стукає у вікно. Проте на відеозаписі не чутно жодної словесної погрози з боку ОСОБА_1 в бік потерпілої. При цьому потерпіла мала можливість зафіксувати ці погрози у разі їх наявності, оскільки вона знімала події на телефон.

Посилання ОСОБА_2 на неправомірність дій ОСОБА_1 щодо відключення світла в будинку та розбиття скла у дверях будинку не оцінюються судом, оскільки ці дії не були розцінені працівниками поліції як домашнє насильство і не зазначались в протоколі про адміністративне правопорушення.

Отже, наведені вище обставини у своїй сукупності вказують на те, що в ході провадження у цій справі не доведено наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Матеріали справи не містять належних і достатніх доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 словесних погроз відносно ОСОБА_2 , окрім самого протоколу про адміністративне правопорушення.

При цьому апеляційний суд враховує те, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП і який є підставою для подальшого провадження у справі.

Зважаючи на викладене та враховуючи позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо протоколу про адміністративне правопорушення, висловлену в рішенні по справі «Карелін проти Російської Федерації», апеляційний суд приходить до висновку, що протокол не може бути самостійним та достатнім доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, належних та достатніх доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, матеріали справи не містять.

Частина 1 ст. 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрито з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності складу даного адміністративного правопорушення - без змін.

Керуючись статтями 247, 284, 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Фалеса Василя Васильовича в інтересах потерпілої ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2025 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду С.А. Голуб