Провадження № 3/638/4643/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2025 року м.Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі судді Зінченка О.В., за участю секретаря судового засідання Плахотничої В.В., захисника Сидоренка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст.130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

05.08.2025 о 01:35 ОСОБА_1 у м. Ізюм по вул. В. Чорновола (Цусимська) біля будинку № 18 керував транспортним засобом Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, почервоніння очей). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестера Драгер відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306.

ОСОБА_1 в судові засідання не з`явився, приймав участь в судовому розгляді через свого захисника адвоката Сидоренка В.В.

Так, захисник в судовому засіданні пояснив, що протокол не відповідає вимогам КУпАП, адже в ньому не зазначено кваліфікуючої ознаки, передбаченої ст. 130 КУпАП, а саме відсутнє слово «відмовився». Працівниками поліції не встановлено наявності ознак сп`яніння, а лише перелічено їх. Крім того, ОСОБА_1 повідомив, що є військовим, однак працівники поліції не викликали представників Військової служби правопорядку, а також склали протоколи за ст. 130 КУпАП, хоча мали скласти його за ст. 172-20 КУпАП.

Крім того, захисником подано письмові пояснення, в яких ним зазначено, що наявні в матеріалах справи відеозаписи є не безперервними, що підтверджується кількістю відеофайлів (18 файлів). Відсутнє відео з 01:37:24 години по 01:42:24 години, а також з 01:51:19 години по 02:09:09 години. Маються також два відеозаписи, один по часу 16 хвилин 14 секунд, а другий 17 хвилин 05 секунд, при відтворені яких, не міститься жодної назви, дати, часу, номеру портативної камери поліцейського, прізвище поліцейського та інших властивостей притаманних тим, які відображаються при записі на боді-камеру поліцейських, а тому два записи не містить будь-яких ознак, які відповідають критеріям спеціального технічного засобу, в розумінні вимог ст. 40 ЗУ «Про національну поліцію», зокрема на вказаних записах не міститься відповідного реєстраційного номеру, прізвища посадової особи, яка використовує пристрій, індивідуальний номер пристрою або інших визначальних характеристик.

Діючий Закон не дозволяє працівникам поліції здійснювати фіксацію порушень ПДР на особисті мобільні телефони або інші фіксуючі пристрої. Всі прилади відеофіксації, зокрема такі як портативні відеореєстратори на форменому одязі поліцейського чи відеореєстратори на службових транспортних засобах мають бути виключно службовими. Всі відеозаписи мають належно реєструватися, зберігатися, видаватися лише під розписку у спеціальних журналах та використовуватись виключно у службових цілях.

Таким чином, зроблені працівниками поліції два відеозаписи з невідомого пристрою не можуть бути належним доказом у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення ПДР.

Крім того, захисником зазначено, що із відеозапису подій за участі ОСОБА_1 не вбачається, яким саме чином працівник поліції встановив наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння. Не було встановлено будь-якої поведінки ОСОБА_1 , що не відповідає обстановці. ОСОБА_1 адекватно реагував на питання працівників поліції, його розмова є логічною, спокійною, відповідає характеру подій. Будь-яких проявів неадекватної поведінки він не припустився. Саме по собі зазначення працівниками поліції ознак сп`яніння не свідчить про їх наявність у особи.

Також захисником подано клопотання про те, що у разі, якщо суд дійде висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення, він просить призначити адміністративне стягнення із застосуванням за аналогією ст. 69 КК України та не призначати додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем та позбавлення його права керування негативно вплине на несення ним військової служби та виконанні поставлених завдань.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно п. 2.5. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2, 3 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОН України 09.11.2015 № 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.

Суд зазначає, що вирішення питання наявності або відсутності перелічених ознак алкогольного сп`яніння вказаним нормативним актом покладено саме на працівників поліції, однак ним не встановлено обов`язку останніх обґрунтовувати та доводити свої висновки особі, щодо якої зроблено висновок про наявність у неї таких ознак, або будь-кому іншому.

Дійсно питання наявності таких ознак є суб`єктивним, однак даний факт не позбавляє працівників поліції вказаних повноважень та не обмежує відповідну, надану чинним законодавством, дискрецію.

Суд також звертає увагу на те, що із твердженням про наявність ознак сп`яніння та вимогами пройти відповідний огляд до ОСОБА_1 звернулись не будь-які сторонні особи, а саме працівники поліції - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, як це зазначено у ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

Виходячи із системного аналізу викладених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку щодо законності вимоги працівників поліції, які на власне суб`єктивне переконання встановили у ОСОБА_1 наявність ознак алкогольного сп`яніння, пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.

Одночасно суд зазначає, що у разі, якщо особа, щодо якої вирішується питання про притягнення до адміністративної відповідальності, вважає наявними зловживання з боку працівників поліції при реалізації вищевказаних повноважень, то вона не позбавлена права у подальшому ініціювати питання про притягнення таких поліцейських до відповідальності в порядку, встановленому законом.

Стосовно доводів захисника щодо недопустимості відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції суд зазначає наступне.

Згідно п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.12.2018 № 1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Дослідивши долучені до адміністративного матеріалу, а також надані на відповідну постанову суду відеозаписи, судом встановлено, що вказані записи містять факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі (час запису 01:39 05.08.2025). При цьому, даний запис зроблено саме на бодікамеру працівників поліції.

Дійсно, надані працівниками поліції відеозаписи не містять відображення подій, які мали місце 05.08.2025 у період часу з 01:51 по 02:09, що не відповідає вимогам п. 5 вищевказаної Інструкції, однак захисником не вказано та не надано на підтвердження таких доводів належних та допустимих доказів, що за події відбувались у цей період часу та яким саме чином вони спростовують висновки працівників поліції, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення щодо наявності складу правопорушення в діях ОСОБА_1 .

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого правопорушення знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, а твердження захисника про недопустимість доказів є необґрунтованими.

Також суд відхиляє доводи захисника про те, що в протоколі не зазначено кваліфікуючої ознаки, передбаченої ст. 130 КУпАП, оскільки у ньому відсутнє слово «відмовився» після слів «від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестера Драгер», оскільки в протоколі міститься як посилання на відповідний пункт ПДР (2.5), а також розкрито суть цього пункту, а саме зазначено «відмова особи, яка керує ТЗ, від проходження огляду на стан алк., нарк. чи ін. сп`яніння або щодо вживання лікарськи».

Отже, суд дійшов висновку про те, що формулювання суті правопорушення є цілком зрозумілим та відповідає вимогам законодавства.

Крім того, суд відхиляє доводи захисника про те, що працівники поліції повинні були викликати представників ВСП та скласти протокол за ст. 172-20 КУпАП.

Так, із відеозапису дійсно вбачається, що ОСОБА_1 повідомив працівників поліції про те, що є військовослужбовцем, однак він перебував у цивільному одязі та не повідомив про те, що у той конкретний момент перебував при виконанні військового обов`язку, а тому суд вважає, що були відсутні підстави скласти протокол за ст. 172-20 КУпАП, яка передбачає відповідальність за вживання алкогольним напоїв під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або поява на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби в нетверезому стані.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

При призначенні адміністративного стягнення, суд приймає до уваги характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, судом не встановлено.

Крім того, суд вважає неможливим застосувати за аналогією положення ст. 69 КК України та не застосовувати додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, як про це просив захисник, оскільки, по-перше, ст. 130 КУпАП передбачає безальтернативне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, а по-друге, ст. 69 КК України передбачає можливість її застосування за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, яких у даній справи немає.

Керуючись ст.247, 283-285, 294, 307, 308 КУпАП суддя

п о с т а н о в и в:

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік.

Штраф ОСОБА_1 має сплатити у 15-тиденний строк з дня вручення йому копії постанови.

Роз`яснити ОСОБА_1 що згідно з ч. 2 ст. 308 КУпАП, у разі несплати штрафу у 15-денний строк з дня вручення йому постанови штраф стягується у подвійному розмірі, зазначеного у постанові про стягнення штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605,60 грн на користь держави.

Реквізити для сплати штрафу: Отримувач коштів: ГУК Харківськ обл/Харкiвобл/21081300; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37874947; Рахунок отримувача (IBAN): UA0020001; Код класифікації доходів бюджету: 21081300; призначення платежу: справа № 638/15720/25; постанова від 24.11.2025; ПІП.

Реквізити для сплати судового збору: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації бюджету: 22030106, призначення платежу: справа № 638/15720/25; постанова від 24.11.2025; ПІП.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя О. В. Зінченко

Повний текст постанови виготовлений 27.11.2025.