Справа № 182/3464/25
Провадження № 3/0182/1631/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.11.2025 м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської обл..

Клименко І.В.,

секретар судового засідання Степанова О.Ю.,

розглянувши у м. Нікополь в режимі відеоконференцзв`язку адміністративний матеріал, який надійшов від Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , працює головним спеціалістом Управління гуманітарної політики НМР, мешкає у АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,

за участю особи, яка притягається

до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

захисника Усачова О.Л. (в режимі ВКЗ з власного пристрою),

законного представника потерпілого ОСОБА_2

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

представника потерпілого Онищенка С.В. (в режимі ВКЗ з власного пристрою),

В С Т А Н О В И В :

Обставини, встановлені під час розгляду справи

ОСОБА_1 22.05.2025 о 16.50 год., знаходячись за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру у відношенні свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме вчинила сварку, ображала нецензурною лайкою та погрожувала, чим завдала шкоду психічному здоров`ю потерпілого.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Позиція особи, яка притягається до адміністративної відповідальності

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 з обставинами, викладеними у протоколі, не погодилася та свою вину не визнала. Пояснила, що 22.05.2025 її син ОСОБА_3 повернувся з тренування. У нього була травма на руці внаслідок алергічної реакції на годинник, який подарував йому батько. Лікар сказав йому не носити годинник та призначив лікування, через що дитина була засмучена. Тож, після тренування йому треба було нанести на руку крем, чого він не хотів робити, вона його вмовляла. При цьому син казав, що вона маже його отрутою, хоче зробити йому боляче, щоб він не зміг носити батьків подарунок. В цей час син почав плакати, вона намагалась його заспокоїти, обійняти і випадково нігтями зачепила за вухо, на що він сказав, що подзвонить батьку та викличе поліцію. Весь час він був спокійний, але коли приїхала поліція, у нього почалась істерика, яка стала ще сильнішою, коли за її викликом приїхала ще й «швидка», бо він боїться лікарів. Ніякого тиску на сина вона не вчиняла, на її думку це батько сказав ОСОБА_4 , що вона погана і треба помститися. Можливо він і раніше дзвонив батькові, скаржився на неї. Колишній чоловік вже викликав на неї поліцію, намагався притягти її до адміністративної відповідальності. ОСОБА_1 вважає, що домашнє насильство вона не вчиняла, всі звинувачення не мають ніякого підтвердження та не відповідають дійсності.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Усачов О.Л. підтримав позицію своєї підзахисної та, посилаючись на раніше подане клопотання про закриття провадження у справі, також просив адміністративну справу закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Згідно ж зазначеного клопотання, аналіз матеріалів справи свідчить, що єдиним доказом нібито вчинення насильства є письмові пояснення малолітнього ОСОБА_3 т та його батька ОСОБА_2 , який дізнався про подію зі слів дитини. Проте ці докази є недопустимими та суперечливими. По-перше, пояснення малолітньої дитини отримані з грубим порушенням процедури, бо опитування малолітньої особи (а ОСОБА_3 є 9 річною дитиною) має проводитися в обов`язковій присутності законного представника та психолога або педагога. Пояснення дитини були відібрані в присутності батька, однак без участі психолога чи педагога, що є істотним порушенням, оскільки саме психолог може оцінити емоційний стан дитини, запобігти тиску, допомогти дитині правильно зрозуміти питання та надати висновок щодо можливої схильності дитини до фантазування чи ймовірності впливу на неї з боку третіх осіб. По-друге, пояснення ОСОБА_1 кардинально відрізняються від версії, викладеної її колишнім чоловіком та сином. ОСОБА_1 послідовно зазначає, що 22.05.2025 вона надавала сину медичну допомогу - обробляла рану на руці. Конфлікт виник через те, що дитина виривалася та кричала. Підвищення голосу з боку матері було реакцією на стресову ситуацію та поведінку дитини, а не умисним актом психологічного тиску. Випадковий дотик до вуха стався ненавмисно, а в процесі супротиву дитини. По-третє, відсутні будь-які об`єктивні докази насильства, відсутні свідки події, медичні документи, які б фіксували тілесні ушкодження у дитини, а рапорт працівника поліції грунтується виключно на повідомленні батька, який, у свою чергу, посилається на слова дитини, що є передачею інформації "з третіх рук". Як висновок, в даному випадку наявний побутовий конфлікт, що виник на ґрунті виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків з лікування дитини, а також на фоні затяжного конфлікту між колишнім подружжям.

Також захисник додав, що ОСОБА_5 зверталися до професійного психолога, яка спочатку надала один висновок, а потім інший протилежний. Акт оцінки рівня небезпеки дитини спростовує всі звинувачення, бо ознаки небезпеки для дитини відсутні, тобто фахова комісія служби у справах дітей не встановила наявність ризиків небезпеки і тимчасовий заборонний припис проти кривдника не виносився. Вважає, що дії ОСОБА_1 не містили умислу, спрямованого на заподіяння фізичної чи психологічної шкоди дитині, що є обов`язковою ознакою складу правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, захисника, допитавши представника потерпілого, свідків, вивчивши матеріали адміністративної справи, суддя враховує наступне.

Так, допитаний в якості законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_2 пояснив, що 22.05.2025 йому подзвонив його син ОСОБА_4 і сказав, що мати вдарила його по вуху, погрожувала вбити і вигнати з дому. Він сказав синові, що зараз приїде на таксі і викличе поліцію. Коли він приїхав, то на місці вже була поліція та служби, у сина було червоне вухо, потім почало сіпатись око. Син казав, що мати не впускала поліцію, не відчиняла їм двері. Під час розмови по телефону з сином він чув, що ОСОБА_1 погрожувала синові, казала чи то поб`є, чи то вб`є його. Все це син розповів і поліції та службі у справах дітей. Під час розмови був спокійний, все це повторював. За порадою адвоката викликали «швидку», потім повезли до лікарні, де після огляду лікар сказав, що лікування не потрібно, тілесних ушкоджень не видно, хоча вухо сина було червоне. Документально почервоніння вуха в лікарні не оформляли, сказали звертатись до лікаря у разі погіршення самопочуття Після цього він забрав дитину до себе додому. Наступного дня відбулось засідання комісії служби у справах дітей, де син також розповів про події, що відбулися напередодні. Також за направленням служби вони з сином відвідували психолога ОСОБА_6 . Йому було відмово про алергічну реакцію на руці у сина, з цього приводу він радився з лікарем, який сказав змінити ремінець.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 начальник служби у справах дітей НМР пояснив, що родину ОСОБА_5 знає по роботі, т.як неповнолітній ОСОБА_8 з 15.12.2023 перебуває на обліку служби як дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, а саме як дитину, яка зазнала психологічного насильства. Було звернення від поліції, комісією складено акт оцінки ризиків насильства і дитину поставили на облік за фактом застосування психологічного насильства зі сторони ОСОБА_1 . Службою був складений план по відновленню психічного здоров`я дитини, направлено запит до психолога Нікопольської міської лікарні №4 для встановлення психологічного стану. Зазвичай робота психолога відбувається у присутності обох батьків, але, т.як. між колишнім подружжям ОСОБА_5 складні відносини, тому спочатку відбулась зустріч психолога з батьком і дитиною, потім матір`ю і дитиною. Дитина проживала і зараз проживає з матір`ю ОСОБА_1 . Сімя перебуває на обліку у соціальних служб, з ними працює медіатор. На його думку перший висновок психолога не був повний, недостатньо обґрунтований, тому дитину направили на повторне дослідження до психолога вже з матір`ю. На разі психологічний стан дитини стабілізувався, батькам було рекомендовано звернутись до іншого психолога у м. Дніпро, але вони цією рекомендацією не скористались. Він, як начальник служби у справах дітей вважає, що останній документ психолога складений більш чіткіше, з врахуванням своїх спостережень.

22.05.2025 йому надійшов дзвінок від представника ювенальної превенції, який повідомив, що від ОСОБА_9 надійшла заява на лінію 102 про насилля над дитиною. Десь о 17.00 год. він поїхав на місце, запитав у дитини, що сталося. Святослав сказав, що була сварка між ним і матір`ю, вона вчиняла над ним психологічне насильство. Тому він подзвонив батькові, потім батько викликав «швидку», дитину повезли до лікарні, де надали висновок про те, що тілесних ушкоджень у дитини немає. Дитина не говорила, що страждає від фізичного болю, але він сказав, що мати вдарила його по вуху, ніяких візуальних тілесних ушкоджень у нього не було. Наступного дня відбулось термінове засідання комісії служби, в якій він приймав участь і де визначався психологічний стан дитини та було вирішено, що дитина поїде до бабусі зі сторони батька.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 психолог Центру ментального (психічного) здоров`я КП «НМЛ №4» НМР пояснила, що вона проводила психологічні дослідження з ОСОБА_10 . Під час роботи з неповнолітнім вона проводила різні тести на підставі методик малюночний, тест тривожності та інші. За результатами роботи нею було складено 2 листа. В листах викладені різні висновки, бо пройшов певний час між дослідженнями. При складенні висновків вона щось бере з бесіди з дитиною, щось з малюнків. Дитина намагається, щоб і матері було добре, і щоб батька теж не підвести. Взагалі у дитини дуже депресивний стан, йому необхідна спокійна обстановка, а батьки налаштовують дитину один проти одного. Так, при першій бесіді ОСОБА_4 говорив про дружину батька ОСОБА_11 , звідну сестру ОСОБА_12 , а другого разу про них вже не згадував. Дитина тричі плакав, не знав, що казати, а що ні. ОСОБА_13 , що мати його вдарила по вуху, кричала, а батько сказав, щоб він все йому повідомляв, якщо мати буде на нього кричати і ображати і він вже буде викликати поліцію. Це вона вважає фіксацією дитину на те, що матір можна спровокувати, а потім дзвонити батькові по допомогу. Тілесних ушкоджень у дитини вона не бачила, про це записано з його слів. При другій бесіді дитина була в депресивному стані, закритий і сказав, що він неправильно реагував на матір. Він хоче жити з матір`ю і батьком, але бажання жити з батьком пояснює тим, що у нього є коти, яких він любить. Умови проживання дитини їй відомі лише зі слів батьків. Висновок про наявність домашнього насильства було зроблено нею зі слів дитини. Він розповів, що з мамою у нього конфлікти. При другому обстеженні мати дитини ОСОБА_1 показувала їй відео, де дитина кричить на неї, гримає дверима, що відбувалось після його повернення від батька. Подробиці відео вона не пам`ятає. На її думку батьки кожен зі свого боку налаштовують дитину. Вона вважає, що перший висновок про наявність психологічного насильства невірний.

Оцінка доказів та висновки судді

Відповідно до п.п. 3 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи /п.п. 14 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»/.

Стамбульська конвенція визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Крім того, домашнє насильство розуміється, як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.

З системного аналізу вищенаведеного вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, у тому числі й шляхом словесних образ, погроз, у тому числі щодо третіх осіб, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи.

До основних напрямів реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству відноситься, зокрема, належне розслідування фактів домашнього насильства, притягнення кривдників до передбаченої законом відповідальності та зміна їхньої поведінки (п. 4. ч. 2 ст. 5 Закону), а суд є суб`єктом, на якого покладаються функції із здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Так, під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 22.05.2025 о 16.50 год., знаходячись за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру у відношенні свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме вчинила сварку, ображала нецензурною лайкою та погрожувала, що завдало психологічної шкоди здоров`ю дитини.

Згідно з положеннями ст. 245, 252, 280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно вимог ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП доведена наявними матеріалами:

- протоколом про адміністративне правопорушення ВАД № 410115 від 22.05.2025, в якому зафіксовано факт вчинення домашнього насильства та обставини вчинення правопорушення; також судом був переглянутий відеозапис процесу складання цього протоколу, наданий ОСОБА_2 . Про проведенням ним відео-зйомки цього процесу були повідомлені всі присутні, які не заперечували проти такого запису. На відеозапису чітко видно стан дитини, чутно його слова про вчинення щодо нього насильства, що мати ображала його, погрожувала вигнати з дому;

- електронним рапортом про подію, згідно якого до Нікопольського РУП зі служби «102» надійшло повідомлення про те, що 22.05.2025 о 16:54 за адресою: АДРЕСА_1 заявнику зателефонувала дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 і повідомила, що його б`є мама і погрожує вбити, прохає допомоги. Заявник ОСОБА_2 ;

- протоколом прийняття заяви про вчинене правопорушення від 22.05.2025 заява ОСОБА_2 про притягнення до відповідальності ОСОБА_1 , яка 22.05.2025 о 16.50 год. підняла руку на його сина ОСОБА_3 і погрожувала вбити і вигнати з дому, по телефону він чув, як вона кричала на нього;

- письмовими поясненнями неповнолітнього потерпілого ОСОБА_3 , опитаного у присутності батька ОСОБА_2 , згідно яких 22.05.2025 о 16.40 мати ОСОБА_1 почала мазати йому руку та кричала на нього. Потім мати підняла руку та дала йому по потилиці та почала погрожувати, що вб`є та вигоне з дому. Потім він повідомив батька та приїхав батько з поліцією. Мати відштовхувала його від домофону, щоб він не відкрив двері;

- формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 22.05.2025, у якій правоохоронцем визначено середній рівень небезпеки;

- листом психолога ЦМД КП «НМЛ №4» НМР від 07.07.2025, згідно якого результати дослідження свідчать про домашнє насильство ОСОБА_1 . Під час експериментально-психологічного дослідження в період 01.07.2025-03.07.2025 було встановлено, що ОСОБА_4 висловлює скарги на погане відношенні матері, вона лає за дрібниці, використовує ненормативну лексику, погрожує вигнати з дому, вбити, налаштовує проти батька, била по спині, голові, а останнього разу вдарила по вуху. Батько проживає з новою родиною, де до нього добре ставляться, він хоче жити в батьковій родині. Має місце значне психоемоційне напруження сфери відносин хлопчика до матері, пов`язане з агресивною поведінкою матері. ОСОБА_1 проявляла поведінку з жорстоким поводженням, де має місце психологічне та фізичне насилля, рекомендовано переселити з дому матері до батька, враховуючи і бажання дитини;

- листом психолога ЦМД КП «НМЛ №4» НМР від 08.09.2025, згідно якого результати дослідження свідчать про значні невротичні прояви у ОСОБА_4 . Під час експериментально-психологічного дослідження в період 03.09.2025-05.09.2025 було встановлено, що дитина має високий рівень тривожності та депресії. В динаміці відмічається значне погіршення психічного здоров`я, став знервований, підвищилась тривога, що пов`язано з міжособистісними відносинами з батьком та матір`ю. Дитина хоче жити з обома батьками. З 01.07.2025 змінився характер емоційних реакцій до обох батьків. Рекомендовано визначити постійне місце проживання з матір`ю для створення стабільної обстановки та переглянути графік спілкування з батьком;

- актом проведення оцінки рівня безпеки дитини, складеного комісією служби у справах дітей НМР від 23.05.2025, складеного за фактом події 22.05.2025. Комісією було встановлено, що дитина з батьком почувала себе безпечно, агресивно розмовляв з матір`ю, підвищував голос, починав нервувати. За результатами проведення оцінки рівня безпеки дитини ознаки небезпеки відсутні. Також судом був частково прослуханий аудіо запис засідання комісії. При проведенні засідання були присутні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 , який комісії розповідає про застосування до нього насильства зі сторони матері.

Таким чином суддя, враховуючи положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32), вважає, що були належно встановлені, досліджені та перевірені доказами обставини, які свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення, а саме вчинення домашнього насильства стосовно свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

При цьому суддя не погоджується з доводами захисника Усачова О.Л. стосовно того, що протокол описує лише нібито вчинені дії, але не містить зазначення про настання обов`язкового наслідку - реальної шкоди фізичному чи психічному здоров`ю потерпілого. Немає ані медичних довідок, ані висновків психолога, ані навіть твердження про те, що така шкода настала. З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 вчинила факт домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї дитини. При цьому, недостатня деталізація у протоколі не може бути підставою для уникнення відповідальності.

Необґрунтованим на думку судді є і твердження сторони захисту, що в даному випадку наявний побутовий конфлікт, що виник на ґрунті виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків з лікування дитини, а також наявність затяжного конфлікту між колишнім подружжям, оскільки, як встановлено судом, під час події 22.05.2025 ОСОБА_1 ображала нецензурною лайкою та погрожувала потерпілому ОСОБА_3 . Такі дії, відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», утворюють склад правопорушення домашнього насильства.

Суд звертає увагу, що домашнє насильство важливо відрізняти від конфліктних ситуацій. Так, людина, що чинить домашнє насильство, маючи значну перевагу у своїх можливостях, діє умисно, з наміром заподіяти шкоду потерпілому, порушивши його права і свободи. Тоді як конфлікт - це ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію, несумісну з інтересами іншої сторони, зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій.

З матеріалів справи вбачається, що поведінка ОСОБА_1 виходила за межі звичайного сімейного конфлікту, оскільки супроводжувалася погрозами, нецензурною лайкою, тобто мала ознаки психологічного насильства. Такі дії створювали для потерпілого психологічний тиск, приниження та небезпеку, що відповідає об`єктивній стороні складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, а тому не може розцінюватися як звичайний побутовий спір.

Європейський суд однозначно визнав, що дітям належить право на особливий захист з боку суспільства від будь-якої з форм дискримінації чи пригноблення, а також від будь-якого зловживання владою у сім`ї.

Оцінюючи пояснення законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_2 , суддя не вбачає будь-яких підстав не довіряти його показам, так само як і підстав сумніватися у достовірності та правдивості пояснень неповнолітнього ОСОБА_3 щодо обставин події, які він надав інспектору ювенальної превенції, бо вони були послідовними, незмінними, чіткими та свідчать про наявність у ОСОБА_3 ознак психологічної травми, пов`язаної з діями матері. Зазначене підтверджує, що дитина перебувала в стані підвищеної тривожності, що ймовірно, пов`язано з досвідом неодноразового застосування щодо нього домашнього насильства з боку матері. Поведінка неповнолітнього ОСОБА_3 у даному конкретному випадку істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин в родині, адже характер дій ОСОБА_1 спричинили побоювання ОСОБА_3 за свою безпеку та нездатність захистити себе, та, як наслідок, завдали психічної шкоди здоров`ю. Отже факт отримання неповнолітнім потерпілим ОСОБА_3 психічної шкоди здоров`ю, завданої діями ОСОБА_1 , деталізовано в заяві представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_2 та не викликає у суду жодного сумніву.

Що стосується долучених до матеріалів справи висновків психолога КП «Нікопольська міська лікарня № 4» НМР», то при дослідженні як в судовому засіданні, так і при детальному аналізі встановлено, що мають місце два взаємовиключні висновки, зроблені одним і тим самим спеціалістом стосовно однієї й тієї самої дитини. Причому сама психологиня під час допиту в судовому засіданні сама назвала свій перший висновок невірним, що викликає у суду значні сумніви щодо правдивості таких досліджень.

Так, у листі психолога від 07.07.2025 нею зроблено категоричний висновок про домашнє насильство ОСОБА_1 . Під час проведеного дослідження дитина висловлювала скарги на погане відношенні матері, мало місце значне психоемоційне напруження, пов`язане з агресивною поведінкою матері. Тож психологом було рекомендовано переселити дитину з дому матері до батька, враховуючи і бажання дитини. В той же час, в листі від 08.09.2025 той самий психолог, дослідивши дитину через 2 місяці, стверджує вже зовсім протилежне. Психологом відмічається значне погіршення психічного здоров`я, хлопчик став знервований, підвищилась тривога, з`явилися невротичні прояви (посмикування ока. Змінилося ставлення до батька, а вимоги матері кваліфікуються вже не як насильство, а як такі, що «мають виховний характер», тоді як у сім`ї батька вимог немає. Найголовніше - психолог робить висновок, що «батько налаштовує сина проти матері», і що агресія дитини до матері є наслідком впливу батька після повернення від нього. Рекомендація змінена на протилежну: «визначити постійне місце проживання з матір`ю для створення стабільної обстановки».

Таким чином, суд, надаючи оцінку обом висновкам психолога, зазначає, що наявність двох взаємовиключних висновків одного спеціаліста у такий короткий термін свідчить про відсутність сталої методології або упередженість спеціаліста під час первинного або повторного дослідження; неможливість для суду встановити об`єктивну істину, спираючись лише на ці документи, оскільки вони спростовують один одного; ймовірність того, що дитина перебуває під психологічним впливом (індукцією) одного з батьків, що потребує діагностики експертами відповідної кваліфікації, а не лікарняним психологом.

Однак, враховуючи всі обставини справи, можна таки дійти висновку, що при першому дослідженні минув невеликий час після події 22.05.2025, тому сприйняття дитини було більш гострішим, хлопчик добре пам`ятав обставини тієї події, через що на той час ще перебував в стані підвищеної тривожності і по відношенню до матері у нього проявлялось негативне ставлення, бо в пам`яті залишалися негативні спогади, пов`язані з агресією матері щодо нього. При цьому до уваги приймається і акт проведення оцінки рівня безпеки дитини, складеного комісією служби у справах дітей НМР від 23.05.2025, складеного за фактом події 22.05.2025. Тоді комісією було встановлено, що дитина з батьком почувала себе безпечно, агресивно розмовляв з матір`ю, підвищував голос, починав нервувати.

Під час же другого психологічного дослідження після події минуло вже три з половиною місяці, тому, цілком ймовірно, що спогади хлопчика про ті події стали менш гострими, змінився характер емоційних реакцій до обох батьків, сприйняття ситуації взагалі та ставлення до матері змінилось. На це, на думку суду, також посприяло і те, що ОСОБА_4 проживав деякий час з бабусею зі сторони батька. Тому психологом для створення стабільної обстановки і було рекомендовано повернути хлопчика на місце проживання з матір`ю та переглянути графік спілкування з батьком задля уникнення ймовірного психологічного впливу.

Отже, факт вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства психологічного характеру у відношенні свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що виразилося у вчиненні сварки, образ нецензурною лайкою та погроз, що завдало психологічної шкоди здоров`ю дитини знайшло своє підтвердження у судовому засіданні.

Проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, зокрема пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, пояснення представника неповнолітнього потерпілого, свідків та письмові матеріали справи, суддя застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву» та вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП доведена наявними матеріалами та доказами.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані правильно як діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.

Обставини, що пом`якшують відповідальність не встановлені.

Обставини, які обтяжують відповідальність не встановлені.

В той же час ч. 2 ст. 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтями 173-2 і 173-6 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня вчинення відповідного правопорушення.

Будь-яке поновлення, продовження чи зупинення перебігу таких строків КУпАП не передбачено. Тому в разі закінчення строків накладення адміністративного стягнення провадження у справі має бути закрито.

Закріплення строків давності слугує кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Окрім іншого пункт 7 статті 247 КУпАП містять імперативне правило згідно із яким провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Як встановлено суддею, подія мала місце 22 травня 2025 року, а тому строки накладення адміністративного стягнення, передбачені ст. 38 КУпАП, закінчились на момент розгляду даної справи в суді.

В діях ОСОБА_1 вбачається склад правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Однак, враховуючи ту обставину, що строки притягнення до адміністративної відповідальності, передбачені ч. 2 ст. 38 КУпАП скінчилися, тому справа згідно п. 7 ст. 247 КУпАП підлягає закриттю.

Керуючись ст. 221, 283, 284, ч. 2 ст. 173-2, ч. 3 ст. 38, п. 7) ст. 247 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та на підставі п. 7) ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі закрити у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 10 днів з дня її винесення і набирає чинності після закінчення строку на оскарження.

Суддя: І. В. Клименко