справа № 631/1028/25
провадження № 3/631/560/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2025 року селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Трояновська Т. М., розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків в матеріалах справи відсутній, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області для розгляду по суті надійшов адміністративний матеріал, складений відносно ОСОБА_1 .

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 698009, складеного 03 вересня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Калашником Василем Віталійовичем, убачається, що 03 вересня 2025 року близько 18 години 10 хвилин в селищі Нова Водолага, площа Кооперативна, кафе «Світлана», громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи в розшуку, оголошеного слідчим відділу Державного бюро розслідувань в місті Суми, ЄРДР 0001446 від 08 жовтня 2024 року, відмовився в категоричній формі добровільно прослідувати до відділення поліції та вчинив спробу втекти, чим здійснила злісну непокору законній вимозі працівників поліції.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 у судові засідання, що не одноразово призначались протягом тривалого часу, не з`являвся, хоча про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у відповідності до приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, постановами Нововодолазького районного суду Харківської області від 16 вересня 2025 року, від 25 вересня 2025 року, від 14 жовтня 2025 року, від 03 листопада 2025 року відносно ОСОБА_1 був застосований примусовий привід до залу судових засідань для участі в судовому розгляді справи про адміністративне правопорушення, організацію виконання якого доручено відділенню поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до зали судових засідань органами поліції доставлений не був, вищенаведені постанови залишились без фактичного виконання з боку органу Національної поліції України.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі статті 6 Конвенції, оскільки здійснення прав, гарантованих статтею 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

Разом із тим в даному випадку, зважаючи на те, що судом вживались усі можливі спроби викликати ОСОБА_1 до суду для забезпечення захисту його прав, які позитивного результату не дали, суд вимущений розглянути справу за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оскільки затягування розгляду справи нівелює завдання Кодексу України про адміністративні правопорушення, яким є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Суддя, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Положення частин 1 та 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

У відповідності до вимог частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення).

При цьому, положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, положеннями статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Так, 03 вересня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Калашником Василем Віталійовичем складено на спеціальному бланку серії ВАД № 698009 протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за вчинення 03 вересня 2025 року проступку, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З цього приводу суд зазначає, що підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності є наявність в його діях складу правопорушення.

Склад правопорушення це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт і суб`єктивна сторона).

Об`єктивна сторона правопорушення це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення. Обов`язковими ознаками об`єктивної сторони правопорушення є наявність діяння (суспільно небезпечного або шкідливого), причинний зв`язок, наслідки (суспільно небезпечні або шкідливі) діяння. Крім того, серед ознак об`єктивної сторони порушення є місце та час його вчинення.

Суб`єктивна сторона правопорушення це внутрішня сторона правопорушення, що характеризує психічну діяльність особи в момент здійснення правопорушення. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є провина (у формі умислу або необережності), тобто певне психічне відношення особи до свого протиправного діяння і його суспільно небезпечним або шкідливим наслідкам (результату).

Відповідно до пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

У частині 1 статті 8 Кодексу про адміністративні правопорушення визначено, що провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Положення статті 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку та громадської безпеки.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у злісній непокорі, тобто відмові виконати законне розпорядження або вимогу працівника поліції при виконані ним службових обов`язків, а також вчиненні таких самих дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Суб`єкт адміністративного проступку загальний (фізична осудна особа, яка досягла 16- річного віку).

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Отже, адміністративно караним є злісна непокора законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Відтак, склад адміністративного проступку, обумовленого статтею 185 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачає необхідність зазначення у протоколі фактичних обставин адміністративного правопорушення, що закидається у провину особі, відносно якої розглядається справа, у повній відповідності із диспозицією статті, фабула якої є бланкетною, тобто такою, що закріплює лише загальні ознаки правила поведінки, а для встановлення ознак, яких бракує, слід звертатися до норм іншого нормативного акта іншої галузі права.

Таким чином, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції статті 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при складанні протоколу про адміністративне правопорушення слід зазначати конкретно: в чому саме полягала непокора; чому саме вона є злісною; чому конкретно (розпорядженню чи вимозі) не покорився порушник; яким конкретно законом (нормою законного акту) обумовлена така вимога чи розпорядження, та під час виконання яких службових обов`язків було вчинено злісну непокору тощо.

При цьому установлення злісності непокори, законності розпорядження або вимоги працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, є обов`язковими ознаками вищевказаного адміністративного правопорушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 3-3128/2010).

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок (абзац 2 пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 3-3128/2010).

Із таким тлумаченням терміну «злісна непокора» погодився Конституційний Суд України в абзаці 2 пункту 5 Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011 у справі № 1-28/2011.

Тим самим, слід констатувати, що слово «непокора» означає відмова від виконання або ігнорування виконання наполегливих, неодноразово повторених розпоряджень чи вимог поліцейського, або ж в непокорі, що виявляється в зухвалій формі, яка свідчить про прояв явної зневаги до органів та осіб, які охороняють суспільний порядок та діють від імені держави.

При цьому, на наявність в діях особи складу правопорушення, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, впливає не лише вимога, яка була поставлена працівниками поліції, але і у зв`язку з чим вона висувалась.

Об`єктивна сторона вчиненого правопорушення має відповідати на питання того в чому саме полягала злісна непокора правопорушника законним вимогам працівникам поліції, які саме вимоги вони висували до порушника, які конкретно дії вчинив порушник, без чого неможливо стверджувати про доведеність складу адміністративного правопорушення за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 800/540/16, постанова Великої Палати

Крім того, правопорушення, передбачене статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення обов`язково передбачає наявність саме законної вимоги співробітника поліції при виконанні службових обов`язків, оскільки вимога або розпорядження поліцейського це акт, юридично рівнозначний наказу, що виражений у категоричній формі та має бути законодавчо обґрунтованим.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 698009, складеного 03 вересня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Калашником Василем Віталійовичем, убачається, що 03 вересня 2025 року близько 18 години 10 хвилин в селищі Нова Водолага, площа Кооперативна, кафе «Світлана», громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи в розшуку, оголошеного слідчим відділу Державного бюро розслідувань в місті Суми, ЄРДР 0001446 від 08 жовтня 2024 року, відмовився в категоричній формі добровільно прослідувати до відділення поліції та вчинив спробу втекти, чим здійснила злісну непокору законній вимозі працівників поліції.

Разом із тим у формулюванні обставин адміністративного правопорушення, викладених інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Калашником Василем Віталійовичем у відповідній графі протоколу «склад адміністративного правопорушення», складеного ним 03 вересня 2025 року на бланку серії ВАД № 698009 не зазначено, які законодавчі норми і який встановлений порядок порушив ОСОБА_1 , якими діями вчиняв саме злісну непокору вимозі чи розпорядженню працівнику поліції та якою статтею Закону України «Про Національну поліцію» керувались останні.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченої статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення до протоколу про адміністративне правопорушення надані:

- копія рапорту інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Василя Калашника від 03 вересня 2025 року, який доповів тимчасово виконуючому обв`язки начальника відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковнику поліції Роману Пеленчуку, про те що під час несення служби спільно з поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області Шарапою К. С. та із поліцейським офіцером громади старшим лейтенантом поліції Струповим Д. О., під час патрулювання території Нововодолазької об`єднаної територіальної громади, а саме селища Нова Водолага, площа Кооперативна, біля магазину «Світлана», було виявлено особу, яка перебуває в розшуку, а саме громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Даному громадянину було запропоновано у добровільному порядку прослідувати до відділення поліції, але особа у категоричній формі відмовився виконувати законну вимогу працівника поліції та намагався покинути місце події. На підставі зазначеного у відношенні ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 698009 за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- копія протоколу серії АА № 005968 про адміністративне затримання за частиною 1 статті 260 Кодексу України про адміністративні правопорушення, складеного 03 вересня 2025 року поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим сержантом поліції Шарапою Костянтином Сергійовичем;

- інформацію з зовнішніх джерел про причетність особи до діяльності проти держави, згідно якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка самовільно залишила військову частину, оголошений у розшук;

- копія рапорту ПОГ СВГ відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Дмитра Струпова від 03 вересня 2025 року, який доповів тимчасово виконуючому обв`язки начальника відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковнику поліції Роману Пеленчуку, що 03 вересня 2025 року спільно з старшим сержантом поліції Шарапою К. С. та старшим лейтенантом поліції Калашником В. В., було виявлено громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до даних з ІПНП, являється військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , та на даний час перебуває в розшуку, як особа, що самовільно залишила військову частину. Про дану подію було повідомлено Військову службу правопорядку. В подальшому ОСОБА_1 не виконав законну вимогу в добровільному порядку прослідувати до відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, останнього було попереджено про застосування відносно нього фізичного впливу та спеціальних засобів кайданок, у разі невиконання законних вимог працівників поліції. В подальшому, 03 вересня 2025 року о 18 годині 10 хвилин ОСОБА_1 було затримано та доставлено до відділення поліції для складання відповідних адміністративних матеріалів.

- диск з відеозаписами.

Так, з досліджених та відтворених у судовому засіданні відеозаписів з портативного відеореєстратора ТЕСSAR BDС-53-02, інвентаризаційний номер -5, на яких зафіксовано перебіг подій, що мали місце 03 вересня 2025 року, вбачається, що о 18 годині 01 хвилини 48 секунд (початок фіксування події) працівники поліції на порозі кафе «Світлана», розташованого на площі Кооперативна, селища Нова Водолага, спілкуються з жінкою, яку тримає на руках чоловік, як було встановлено пізніше, це був ОСОБА_1 . З цієї розмови встановлено, що працівники поліції запрошують ОСОБА_1 проїхати до відділення поліції для надання пояснень, на що невідома жінка, яка представилась, як дружина ОСОБА_1 , відмовляє їм та забороняє ОСОБА_1 будь-куди слідувати. Працівники поліції повторюють вимогу ОСОБА_1 прослідувати з ними до відділення поліції, на що, знову невідома жінка, відмовляє їм. При цьому сам ОСОБА_1 ніяких зухвалих дій у відношенні поліцейських не вчиняє, прояв явної зневаги до органів та осіб, які охороняють суспільний порядок не виражає. Далі працівники поліції попереджають ОСОБА_1 , що у разі його відмови добровільно прослідувати з ними до відділення поліції, у відношенні нього будуть застосовані примусові заходи та фізична сила. Після цього фіксація правопорушення переривається і відновлюється з того часу, коли працівники поліції вже біля автомобіля патрульної поліції одягають на ОСОБА_1 кайданки, садять його до автомобіля та везуть до відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області. Будь-яких зухвалих дій з боку ОСОБА_1 даний проміжок відеозапису не має. Крім того, факт спроби втечі ОСОБА_1 на досліджених відеозаписах взагалі не зафіксовано.

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що вищевказаними відеозаписами не зафіксовані обставини справи згідно викладеної у протоколі суті правопорушення, а саме: відсутнє підтвердження зухвалої поведінки ОСОБА_1 , його категоричної відмови добровільно прослідувати до відділення поліції та вчинення спроби втечі, що свідчило б про здійснення ОСОБА_1 злісної непокори законній вимозі працівників поліції. Окремо суд звертає увагу, що на відеозаписах не зафіксовано з приводу чого працівники поліції висували ОСОБА_1 вимогу проїхати з ними.

При цьому суд критично сприймає надані в якості доказів рапорти працівників відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції Василя Калашника та старшого лейтенанта поліції Дмитра Струпова, оскільки вказані поліцейські є зацікавленими особами, а тому їх рапорти не можуть бути доказом вчинення адміністративного правопорушення з огляду на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20 травня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 524/5741/16-а.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 161/5372/17 вказав, що пояснення особи, яка склала протокол не можуть бути доказами вчинення адміністративного правопорушення, так як цінність свідка полягає в його безпосередньому об`єктивному сприйнятті обставин справи за допомогою органів чуттів і відсутності юридичної зацікавленості у вирішенні справи. І саме з огляду на своє нейтральне становище людина здатна об`єктивно та правильно засвідчити події і факти та, як вони дійсно відбувалися для можливості уникнення формалізму та зловживання процесуальними правами.

Під час складення протоколу у справі про адміністративне правопорушення автори рапортів діяли як службові особи працівники відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області. Суд зазначає, що свідчення тільки таких осіб у цій справі не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки такі особи є представником суб`єкта владних повноважень, який виконував функції нагляду та контролю за безпекою (постанова Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 463/1352/16-а.

Як вже зазначалося вище, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (стаття 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

При цьому, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року у справі № 12рп/2011 про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Системний аналіз змісту положень Кодексу України про адміністративні правопорушення в поєднанні із вказаною позицією Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, що ураховується з огляду на норми статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування пракрити Європейського суду з прав людини», свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі й передбачені статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому Кодексом України про адміністративні правопорушення. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Доказуванню підлягають саме обставини указані в протоколі про адміністративне правопорушення щодо часу, місця та способу учинення діяння.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, заява № 39598/03), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), пункт 161, Series A, заява № 25).

Разом з тим надані органом поліції докази в цій справі цим критеріям не відповідають, з огляду на таке.

Як зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 698009, складеного 03 вересня 2025 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції Калашником Василем Віталійовичем, 03 вересня 2025 року близько 18 години 10 хвилин в селищі Нова Водолага, площа Кооперативна, кафе «Світлана», громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи в розшуку, оголошеного слідчим відділу Державного бюро розслідувань в місті Суми, ЄРДР 0001446 від 08 жовтня 2024 року, відмовився в категоричній формі добровільно прослідувати до відділення поліції та вчинив спробу втекти, чим здійснила злісну непокору законній вимозі працівників поліції.

Як вже було вказане, суть порушення, викладена у вищевказаному протоколі не містить всіх ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони даного правопорушення, зокрема, не зазначено, в чому саме полягає злісна непокора громадянина ОСОБА_1 , та які саме законні вимоги були висунуті поліцейським.

Так, кваліфікуючою ознакою даного правопорушення є спосіб його вчинення, злісність непокори, що є відмовою від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень поліцейського під час виконання ним службових обов`язків або відмова, виражена в зухвалій формі, яка засвідчує явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

Крім того, диспозиція статті 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення є бланкетною і лише описує безпосередньо саме правопорушення, але для повного визначення ознак цього правопорушення відсилає до інших галузей права, тобто відсилає до інших нормативних актів чи підзаконних нормативно-правових актів. Зокрема, така норма має загальний і конкретизований зміст. Загальний зміст бланкетної диспозиції передається словесно-документною формою відповідної статті Кодексу України про адміністративні правопорушення і в обов`язковому порядку включає положення інших нормативно-правових актів. Із загальним змістом бланкетної диспозиції пов`язане визначення діяння як правопорушення певного виду та встановлення за нього адміністративної відповідальності, а конкретизований зміст цієї диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює адміністративно-правову норму більш конкретним змістом.

За імперативними приписами частини 1 статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи

В той же час, в порушення вищевказаних вимог законодавства, у складеному відносно ОСОБА_1 протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано суть правопорушення, а саме не зазначено яким нормативним актом передбачено законність вимоги поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, не вказано яке правопорушення вчинив ОСОБА_1 , у зв`язку з чим не реагував на вимогу працівника поліції припинити це правопорушення, та в чому конкретно полягала злісна непокора ОСОБА_1 такій вимозі, що є невід`ємною частиною об`єктивної сторони даного адміністративного правопорушення.

З цього приводу слід зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення за своєю суттю є процесуальним документом, яким уповноважений орган засвідчує певне порушення, допущене особою, яке містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення і який є підставою для подальшого провадження у справі.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом і основним джерелом доказів у справі, оскільки саме він має містити повні та точні відомості про вчинення правопорушення, його кваліфікацію тощо. Саме протокол про адміністративне правопорушення є документом, в якому формулюється суть правопорушення та фіксується факт вчинення допущеного порушення, яке повинно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у відповідній статті Кодексу України про адміністративні правопорушення. Обставини правопорушення повинні бути викладені в протоколі конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності до змісту диспозиції статті (частини статті) Кодексу України про адміністративні правопорушення, що передбачає відповідальність за його вчинення. Протокол про адміністративне правопорушення, що складений з порушенням вимог законодавства не може бути поставлений в основу розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Слід зауважити, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який офіційно засвідчує факт вчинення особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, неправомірних дій, та фіксує закінчення діяльності компетентних осіб щодо збирання, оцінки та перевірки доказів. Тобто протокол є, начебто й скоріше за все, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, звинувачувальним документом, якому завжди передує момент виявлення відповідного проступку.

Також, відповідно до чинного законодавства України протокол про адміністративне правопорушення є й основним джерелом доказів у справі, оскільки саме він має містити повні та точні відомості про вчинення правопорушення, його кваліфікацію, формулювання суті правопорушення, дані про потерпілих, свідків тощо.

Отже, складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення, та в силу приписів вищенаведених норм права є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Саме тому від того, наскільки грамотно, змістовно і умотивовано складений протокол, залежить якість та правильність розгляду справи по суті й обґрунтованість застосування адміністративного стягнення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право особи на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суддя не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу чи норму права, яка передбачає відповідальність особи, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, що по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді.

Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, адже діючи таким чином суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції.

Європейській суд з прав своїх рішеннях від 30 травня 2013 року у справі «Малофєєва проти Росії» (заява № 36673/04) та від 20 вересня 2016 року у справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08) серед іншого зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

В даному випадку при вирішенні питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, законодавець визнав адміністративним правопорушенням за цією нормою права не будь-яку непокору, а лише ту, яка є злісною та направлена проти законного розпорядження чи вимоги поліцейського, висунутої ним при виконанні службових обов`язків.

Водночас, розглядаючи цю справу по суті та досліджуючи протокол про адміністративне правопорушення із доданими до нього письмовими доказами, суд пересвідчився, що повно об`єктивну сторона проступку в протоколі не розкрито, фактів, які б свідчили про злісність непокори ОСОБА_1 не наведено, висновку про те, що зафіксована ситуація викликана невиконанням вимоги чи розпорядження поліцейського, передбаченої у конкретній статті закону України не простежується. Сам по собі факт невиконання вимоги поліцейського, хоча і свідчить по порушення правил, встановлених в суспільстві, проте не утворює у порушника складу адміністративного проступку, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, позаяк, така непокора неминуче має бути злісною.

Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що правопорушення було вчинено і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні адміністративного проступку.

При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Наведене питання має бути розв`язане на підставі безстороннього та неупередженого аналізу допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» викладеної версії подій.

Як свідчить стала практика Європейського суду з прав людини, зокрема, викладена у рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03), суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких i узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Відтак, обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Таким чином, виходячи із правової аксіоми судочинства: «Atrium naben se intromi indicia praese» - «Суд має справу з тими доказами, які перед ним», оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, ураховуючи, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд повинен вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного дослідження доказів по справі та беручи до уваги, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, а не на суд, вважаю, що вина у інкримінованому особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, проступку, визначеному статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не доведена, а отже факт вчинення ОСОБА_1 цього проступку відсутній, що має місце внаслідок недоведеності усіх складових адміністративного проступку.

Доходячи такого, суд ураховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 липня 2020 року у справі з єдиним унікальним № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18) щодо наявності процесуального обов`язку доказування наявності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, саме у суб`єкта владних повноважень.

Також, як чітко зауважує у вказаному судовому рішенні Верховний Суд, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягається до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Нормою права, яка міститься у статті 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, передбачено, що його завданням є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

При цьому, як вже зазначалось, частини 1 і 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення регламентують, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Імперативними положеннями статті 3 Конституції України встановлено, що утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Виходячи з вимог статті 62 Конституції України, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише у разі доведення її вини в установленому законом порядку належними та допустимим доказами, що є складовою справедливого правосуддя у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Так, статтею 62 Основного Закону України, в якій йдеться про презумпцію невинуватості представляє собою певну конституційну конструкцію, яка є узагальненим виразом гарантій прав особи.

Зазначена презумпція є джерелом гарантій для особи, яка притягується до відповідальності.

З огляду на пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд має забезпечувати належне вивчення та оцінку доказів і аргументів, представлених сторонами.

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62 Основного закону України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь та доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Також суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені зокрема в рішенні від 09 вересня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» та рішенні від 15 травня 2018 року у справі «Надточій проти України», який неодноразово зазначав, що до провадження в справах про адміністративні правопорушення застосовується кримінальний аспект та відповідні гарантії статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема згідно яких кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Окрім цього, Верховний Суд у своїй постанові від 27 червня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 560/751/17 вказав, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. А притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Натомість зміст частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення мовить про те, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставин відсутності події і складу адміністративного правопорушення (пункт 1 вказаної норми права).

З огляду на зміст протоколу про адміністративне правопорушення, що є предметом судового розгляду та додані до нього матеріали, убачається, що незважаючи на те, шо в діях ОСОБА_1 хоча й наявні певні ознаки протиправної поведінки у виді непокори, натомість, їх злісність не доведена у законний та процесуальний спосіб.

Отже, оцінивши матеріали справи та наведені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, своєчасному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, вважаю факт вчинення ОСОБА_1 проступку, передбаченого статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не доведеним, а тому він не може бути підданий адміністративній відповідальності, а відтак суд дійшов до висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення, у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

В зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення, судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі викладеного вище, керуючись статтями 1, 7, 9 11, 23, 27, частиною 2 статті 38, статтями 185, 245, 246, 247, 249 - 252, частинами 1 і 2 статті 254, частиною 1 статті 255, статтею 256, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статтями 278, 280, 283 285, частиною 2 статті 287, статтями 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до відповідальності, її законним представником, захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Якщо апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку, у разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Строк пред`явлення до виконання протягом трьох місяців.

Суддя Т. М. Трояновська