КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/5524/2025
Головуючий в суді І інстанції Проскурня О.І.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі головуючого судді Кашперської Т.Ц., з участю секретаря судового засідання Діденка А.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Чередніченко Інни Юріївни на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.1 «а» ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за порушення п. 2.1 «а» ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (40800) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років без оплатного вилучення транспортного засобу.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 05 вересня 2025 року о 22:10 у м. Києві по вул. Гостомельське шосе керував автомобілем Mitsubishi Grandis д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування транспортними засобами, чим ОСОБА_1 порушив п. 2.1 «а» ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою, захисник Чередніченко І.Ю. подала апеляційну скаргу 30 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку, в якій просила закрити провадження по справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії особою в стані крайньої необхідності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що оскаржувана постанова є незаконною та невмотивованою, прийнята з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, формально підійшов до вивчення фактичних обставин справи, чим порушив вимоги ст. 245 КУпАП.

Вказувала, що 05 вересня 2025 року у м. Києві по вул. Гостомельське шосе працівниками поліції було зупинено ОСОБА_1 та у порушення вимог закону складено відносно нього протокол про адміністративне правопорушення. Під час зупинки ОСОБА_1 неодноразово повідомляв працівників поліції, що він є військовослужбовцем, також особу ОСОБА_1 було встановлено за військовим квитком НОМЕР_2 , що підтверджується матеріалами справи. Зазначене свідчить про те, що працівники поліції, пересвідчившись, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, не залучили для складання протоколу інших осіб у якості свідків, зокрема, військовослужбовців управління Військової служби правопорядку у ЗСУ, командира (начальника) військової частини або уповноваженого ним командира підрозділу, чим порушили вимоги закону.

В зв`язку з протиправними діями працівників поліції усі наступні їхні вимоги ОСОБА_1 не був зобов`язаний виконувати, а складений процесуальний документ відносно нього не може бути належним та допустимим доказом його вини у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Також суд дійшов помилкового висновку про те, що обставини крайньої необхідності не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Так, обставини 05 вересня 2025 року змусили ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем, який захищає цілісність і суверенітет України в складі в/ч НОМЕР_3 , виконати бойове завдання за наказом командира, пов`язане з захистом Батьківщини у зв`язку зі збройною агресією рф проти України, що підтверджується наявним в матеріалах справи листом від 03 жовтня 2025 року № 7/6853. Не виконати наказ командира підлеглий ОСОБА_1 не міг. При цьому у даному випадку не було можливості та часу виконувати поставлене завдання іншому військовослужбовцю, і вказана обставина прямо підпадає під ознаки крайньої необхідності, визначені ст. 17 - 18 КУпАП.

Наводила зміст п. 2 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, ст. 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 1, 2, 4, 6 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», вказувала, що аналізуючи наведені норми, слід зазначити, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни, несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно з законом.

Вважала, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам і зроблено передчасний висновок, що на момент події існували інші способи виконання завдання.

Вважала, що даний висновок суду йде врозріз із обставинами воєнного стану, які передбачають віднесення інформації про склад ЗСУ, їх посадові обов`язки, характер виконуваних за наказами командира завдань до відомостей у сфері оборони, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України, що регулюється Законом України «Про державну таємницю» та наказом Центрального управління СБУ «Про затвердження Зводу відомостей, що становлять державну таємницю» від 14 січня 2021 року № 52/35674.

Тобто розголошення інформації про характер отриманого військовослужбовцем від командира військової частини завдання, так само як і про особовий склад, якому командир військової частини міг доручити його виконання, навіть з метою захисту від притягнення себе до адміністративної відповідальності, становить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 422 КК України.

Крім того, в судовому засіданні було наголошено, що 05 вересня 2025 року у м. Києві та Київській області неодноразово лунала повітряна тривога, що є загальновідомою інформацією. На ОСОБА_1 , серед іншого, покладаються завдання щодо протиповітряної оборони та прикриття, проти диверсійного захисту, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_3 № 202-НР від 13 жовтня 2025 року, однак судом безпідставно не було надано особливої уваги вказаній інформації.

Також судом першої інстанції не було враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17, в якій зазначено, що шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної і шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій. Тобто судом першої інстанції не досліджено обсяг заподіяної шкоди, яка за КУпАП полягає у посяганні на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, та відверненої шкоди.

Наголошувала, що в умовах оголошеного в державі воєнного стану ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який у будь-який час доби, незважаючи на те, де він перебуває, за потреби негайно повинен приступити до своїх військових обов`язків, а тому вважала за необхідне розцінювати дії ОСОБА_1 як здійснені у стані крайньої необхідності.

Забезпечення виконання завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності та недоторканості України у період воєнного стану є тією крайньою необхідністю, за якої військовослужбовець ОСОБА_1 керував автомобілем. Тому такі дії не можуть бути розцінені як правопорушення, яке вчинене у мирний час, оскільки у останнього дійсно існувала крайня необхідність в захисті України.

Ураховуючи, що дії ОСОБА_1 , хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, але такими визнаватися не можуть, оскільки були вчинені вимушено, в стані крайньої необхідності - виконання поставленого йому завдання, пов`язаного із захистом територіальної цілісності та недоторканості України в умовах воєнного стану, а зволікання з виконанням завдання могло спричинити більш тяжкі наслідки, що становило реальну, а не уявну загрозу життю і здоров`ю людини, та не міг інакше усунути або мінімізувати настання можливих більш тяжких наслідків, а тому відповідно до ст. 17 КУпАП він не може нести адміністративну відповідальність за дії, які йому інкримінують.

В судове засідання 24 листопада 2025 року особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та захисник Чередніченко І.Ю. не з`явилися, направили клопотання про відкладення судового засідання в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю захисника. Докази тимчасової непрацездатності захисника Чередніченко І.Ю. до клопотань долучені не були.

Відповідно до ч. 4 - 6 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не пізніше ніж за три дня до початку судового розгляду. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або у суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ «Чірікоста і Віола проти Італії»).

Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на постанову судді по справі про адміністративне правопорушення та положення ч. 6 ст. 294 КУпАП, обізнаність особи, якою подано апеляційну скаргу, про дату, час і місце розгляду справи, та необґрунтованість клопотання про відкладення судового засідання, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб.

Дослідивши апеляційну скаргу та матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до п. 2.1 «а» ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, -

тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, -

тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, -

тягне за собою позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.

Керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, -

тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, -

тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Таким чином, відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП настає за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, вчинене повторно протягом року.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 свою вину не визнав, підтвердив обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення, однак пояснив, що діяв у стані крайньої необхідності, оскільки він є військовослужбовцем та на час події виконував завдання, пов`язане з захистом держави, просив закрити провадження у справі у зв`язку з вчиненням ним дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, у стані крайньої необхідності.

В судовому засіданні захисник Чередніченко І.Ю. підтримала позицію особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та просила закрити провадження у справі у зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, у стані крайньої необхідності, тобто у зв`язку з виконанням поставлених ОСОБА_1 завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності та недоторканості України в умовах воєнного стану.

Стороною захисту до матеріалів справи долучено копію посвідчення учасника бойовий дій на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 , виданого 23 серпня 2023 року, а також лист т.в.о. начальника логістики - заступника командира в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 на адресу суду від 03 жовтня 2025 року, яким повідомлено, що 05 вересня 2025 року старший лейтенант ОСОБА_1 перебував за кермом власного транспортного засобу Mitsubishi Grandis д.н.з. НОМЕР_1 у зв`язку з службовою необхідністю для виконання поставлених йому завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності та недоторканості України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, не маючи права керування таким, що вчинено ним повторно протягом року, стверджуються зібраними у справі доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення, в якому зафіксовані обставини вчинення адміністративного правопорушення, в частині часу і місця вчинення адміністративного правопорушення, даних про особу, яка його вчинила, ідентифікаційних ознак транспортного засобу, яким особа керувала;

- копією постанови від 28 грудня 2024 року серії ЕНА № 3745069 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, згідно якої ОСОБА_1 28 грудня 2024 року о 12:04 у м. Києві, пр.-т. Берестейський керував автомобілем КІА Sorento д.н.з. НОМЕР_5 , не маючи права керування транспортними засобами, також, керуючи транспортним засобом в межах населеного пункту, рухався зі швидкістю 86 км/год. при дозволеній 50 км/год., чим перевищив на 36 км/год. Швидкістю вимірювалась приладом Trucam TC 008393 БК471844, 474349, чим порушив п. п. 2.1 «а», 12.4 ПДР;

- відеозаписом, де зафіксовано автомобіль Mitsubishi Grandis д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_1 (0 хв. 38 сек.), спілкування з працівниками поліції, в ході якого ОСОБА_1 пояснив, що йому відомо про факт позбавлення його права керування транспортними засобами, строк стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобам пройшов, однак ОСОБА_1 не поновив посвідчення водія (1 хв. 30 хв.).;

- усними поясненнями ОСОБА_1 , наданими в судовому засіданні.

Протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали по документуванню адміністративного правопорушення складено відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції. Дані докази у розумінні ст. 251 КУпАП суд визнає належними, допустимими, та такими, які повністю доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що працівники поліції, пересвідчившись, що ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем, не залучили для складання протоколу інших осіб у якості свідків, зокрема, військовослужбовців управління Військової служби правопорядку у ЗСУ, командира (начальника) військової частини або уповноваженого ним командира підрозділу, чим порушили вимоги закону, і що в зв`язку з протиправними діями працівників поліції ОСОБА_1 не зобов`язаний був виконувати, а складений процесуальний документ відносно нього не може бути належним та допустимим доказом його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати, зокрема:

уповноважені на те посадові особи органів Національної поліції - ч. 5 ст. 126 КУпАП;

посадові особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (про правопорушення, вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, - частина п`ята статті 122, стаття 122-2, частина третя статті 123, стаття 124, а також про всі порушення правил дорожнього руху, вчинені особами (крім військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів), які керують транспортними засобами Збройних Сил України та інших військових формувань).

Відповідно до ст. 235-1 КУпАП військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені водіями військових транспортних засобів - військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені частинами першою, четвертою і п`ятою статті 121, статтею 121-1, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1 - 126, статтею 132-1 цього Кодексу.

Матеріали про вчинені військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені статтями 80, 126, 128, 128-1, частинами першою і другою статті 129 і статтею 140 цього Кодексу, передаються військовою інспекцією безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України відповідним командирам (начальникам) для вирішення питання про притягнення винних до дисциплінарної відповідальності.

Відповідальність військовослужбовців та інших осіб, на яких поширюється дія дисциплінарних статутів, за вчинення адміністративних правопорушень регламентовано положеннями ст.15 КУпАП.

Згідно із ч. 1 ст. 15 КУпАП військовослужбовці несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. За порушення правил, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені особи несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Вчинене ОСОБА_1 передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП адміністративне правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у місці, час та за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, керував транспортним засобом, належним фізичній особі ОСОБА_3 , та не повідомляв працівникам поліції під час зупинки транспортного засобу, що виконує службові обов`язки як працівник Збройних Сил України.

Враховуючи наведене, працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, відносно ОСОБА_1 у межах своїх повноважень, та передано матеріали справи до суду.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, об`єктивних підстав ставити під сумнів наявні в матеріалах справи докази у суду не має. Сутність вчиненого правопорушення у протоколі про адміністративне правопорушення викладена із належною повнотою та відповідає диспозиції ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, наявності підстав для притягнення його до відповідальності.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Наявні у справі докази жодних підстав для сумнівів у винуватості ОСОБА_1 не викликають та доводами апеляційної скарги взагалі не спростовуються.

У відповідності до ст. 23 КУпАП метою адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

За змістом ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладенні на нього стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами були дотримані у повній мірі.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до ст. 247 КУпАП, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

Відповідно до статті 17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинене у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана: 1) протиправними діями людини: 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо. Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Судом першої інстанції надано належної оцінки доводам захисника Чередніченко І.Ю. про закриття провадження у справі у зв`язку з вчиненням ОСОБА_1 дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, у стані крайньої необхідності, зазначивши, що в контексті ст. 280 КУпАП та конкретно викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, що мали місце 05 вересня 2025 року о 22 год. 10 хв. та які є предметом розгляду в даній справі, судом критично оцінюються доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та захисника щодо перебування у стані крайньої необхідності, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що на момент події існувала реальна небезпека, для уникнення якої не існувало інших способів, крім вчинення дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП. ОСОБА_1 та його захисник не назвали конкретного завдання, для виконання якого необхідно було вчиняти дії, що мають ознаки адміністративного правопорушення, не надали жодних документів, які підтверджували б факт існування стану крайньої необхідності у ОСОБА_1 в той конкретний момент часу.

Оцінюючи лист т.в.о. начальника логістики - заступника командира в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 на адресу суду від 03 жовтня 2025 року, яким повідомлено, що 05 вересня 2025 року старший лейтенант ОСОБА_1 перебував за кермом власного транспортного засобу Mitsubishi Grandis д.н.з. НОМЕР_1 у зв`язку з службовою необхідністю для виконання поставлених йому завдань, пов`язаних з захистом територіальної цілісності та недоторканості України, суд враховує, що у листі відсутні посилання на будь-який бойовий наказ, відданий ОСОБА_1 його командиром, та реквізити такого наказу, тому даний лист правильних висновків суду першої інстанції не спростовує.

Також апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 було зупинено під час керування транспортним засобом, належним фізичній особі, він був одягнутий у цивільний одяг, на пасажирському сидінні перебувала особа жіночої статі, також одягнута в цивільне. Необхідність перебування сторонніх осіб в транспортному засобі ОСОБА_1 , яким нібито виконувались службові обов`язки та завдання, пов`язані з захистом територіальної цілісності та недоторканості України, жодним чином не обґрунтоване. Під час спілкування з поліцейськими ОСОБА_1 не повідомлялося про виконання ним будь-якого завдання, пов`язаного з захистом територіальної цілісності та недоторканості України.

З урахуванням вищевикладеного, належних та допустимих доказів того, що саме 05 вересня 2025 року виникла ситуація, яка спонукала керувати транспортним засобом ОСОБА_1 який не має посвідчення водія, матеріали справи не містять. Апелянтом не надано жодних достовірних відомостей на підтвердження того, що за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 виконував конкретне завдання, пов`язане із проходженням військової служби, і керування саме ним транспортним засобом було обумовлено необхідністю усунення небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління.

Не підтверджено і той факт, що ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Не йдеться в апеляційній скарзі й про те, що хтось інший, аніж ОСОБА_1 , не мав змоги доправити останнього до місця призначення.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані посилання захисника в апеляційній скарзі про те, що розголошення інформації про інформації про склад ЗСУ, їх посадові обов`язки, характер виконуваних за наказами командира завдань до відомостей у сфері оборони, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України, що регулюється Законом України «Про державну таємницю» та наказом Центрального управління СБУ «Про затвердження Зводу відомостей, що становлять державну таємницю» від 14 січня 2021 року № 52/35674, і що розголошення інформації про характер отриманого військовослужбовцем від командира військової частини завдання, так само як і про особовий склад, якому командир військової частини міг доручити його виконання, навіть з метою захисту від притягнення себе до адміністративної відповідальності, становить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 422 КК України.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 у випадку дійсного виконання службового (бойового) завдання як військовослужбовець ЗСУ не був позбавлений можливості донести до відома працівників поліції інформацію про виконання ним службового завдання без розголошення його характеру та змісту, а також повідомити про необхідність виклику військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, однак зазначені дії ним виконані не були.

Доводи апеляційної скарги, що 05 вересня 2025 року у м. Києві та Київській області неодноразово лунала повітряна тривога, що є загальновідомою інформацією, а на ОСОБА_1 , серед іншого, покладаються завдання щодо протиповітряної оборони та прикриття, проти диверсійного захисту, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_3 № 202-НР від 13 жовтня 2025 року, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, враховуючи, що наказ командира в/ч НОМЕР_3 № 202-НР від 13 жовтня 2025 року жодним чином не стосується подій, які мали місце 05 вересня 2025 року, а наданий для суду з метою вирішення клопотання про відкладення розгляду справи.

Натомість, наявність такого наказу військової частини, наданого до суду з метою вирішення процесуального питання про відкладення судового засідання, і відсутність в матеріалах справи іншого наказу або принаймні будь-яких якого реквізитів, яким би мало обумовлюватися виконання службового завдання ОСОБА_1 05 вересня 2025 року, який мав бути ключовим доказом по суті справи, свідчить про фактичну його відсутність.

Таким чином, наявність стану крайньої необхідності особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не доведена.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17, в якій проаналізовано поняття стану крайньої необхідності, відхиляються апеляційним судом, оскільки постанова суду першої інстанції цим висновкам не суперечить.

Інших підстав для зміни або скасування постанови суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено.

Вищевикладене вказує на необґрунтованість поданої апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Постанова Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.1 «а» ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю постанову без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Чередніченко Інни Юріївни залишити без задоволення.

Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.1 «а» ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.