П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі судді Демченко Ірини Миколаївни, розглянувши заяву судді Основ`янського районного суду міста Харкова Іщенко Олени Василівни про самовідвід

УСТАНОВИВ :

У провадження судді Основ`янського районного суду міста Харкова Іщенко О.В. надійшли матеріали з протоколом про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддею Іщенко О.В. заявлено самовідвід від розгляду цієї справи, оскільки ОСОБА_1 є чоловіком заступника керівника апарату Основ`янського районного суду міста Харкова Селіхової Н.В.

Процедура відводу судді у справі про адміністративне правопорушення положеннями КУпАП не врегульована.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року по справі №2-591/11 зазначила, що суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо заявленого відводу, застосувати норми КПК України, які регулюють процесуальну процедуру вирішення відводів та самовідводів у кримінальному провадженні, а саме ст. ст. 75, 80-81 КПК України.

Положеннями статей 75, 76 КПК України передбачено вичерпний перелік обставин, що виключають участь судді в розгляді кримінального провадження.

Пунктом 4 статті 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (пункт 66 рішення в справі «Мироненко і Мартенко проти України» від 10 грудня 2009 року, заява № 4785/02; пункти 28, 30 рішення в справі «Фей проти Австрії» від 24 лютого 1993 року; пункт 42 рішення в справі «Веттштайн проти Швейцарії», заява № 33958/96) обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року має встановлюватися згідно об`єктивним критерієм, який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність; вирішальною є саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду; позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною; суб`єктивним критерієм, який вимагає оцінки реальних дій, поведінки судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність; особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

У п. 105 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) Суд зазначив, що між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а й може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення ЄСПЛ у справі «Kyprianou v. Cyprus», заява № 73797/01, п. 119).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зазначає, що у кожній окремій справі потрібно вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

У справі П`єрсак проти Бельгії ЄСПЛ, встановивши порушення положень частини 1 статті 6, зазначив, що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є законні сумніви, повинен вийти зі складу суду.

Інститут відводу судді від участі у розгляді конкретної справи - це одна із найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Він покликаний ліквідувати найменшу підозру у заінтересованості судді в результатах розглянутої справи, навіть якщо такої заінтересованості немає, бо тут головним є публічний інтерес.

Судді заборонено брати участь у розгляді справи за наявності будь- яких обставин, які викликають чи можуть викликати сумніви у його об`єктивності.

Принцип неупередженості (об`єктивності судді) є другим у переліку принципів (першим встановлено незалежність), визначених Бангалорськими принципами поведінки судді, що схвалені Резолюцією ЕКОСОР ООН 27 липня 2006 року.

Для того, щоб суди могли викликати у громадськості довіру, яка є необхідною, слід також враховувати питання внутрішньої організації (див. «Piersack», цитоване вище, §1.30). Існування національних процедур забезпечення неупередженості, а саме правил, що регулюють відведення суддів, є важливим фактором. Такі правила відображають прагнення національного законодавця усунути всі обґрунтовані сумніви щодо неупередженості відповідного судді або суду і є спробою забезпечити неупередженість шляхом усунення причин таких сумнівів ( рішення у справі «Zahiroviж v. Croatia», № 58590/11, § 35, від 25 квітня 2013 року). Крім забезпечення відсутності фактичної упередженості, вони спрямовані на усунення будь-якої видимості упередженості і таким чином, слугують зміцненню довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні викликати у громадськості.

За статтею 7 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Розглядом заяви про відвід встановлено, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, є чоловіком заступника керівника апарату Основ`янського районного суду міста Харкова Селіхової Н.В.

З огляду на вказані обставини очевидним є те, що заступник керівника апарату суду та суддя Іщенко О.В. перебувають у службових відносинах, обумовлених виконанням посадових обов`язків у межах їхньої професійної діяльності, що передбачає процесуальну взаємодію та складення певних відносин.

Такий формат професійної взаємодії є типовим і відповідає загальним принципам взаємодії судді з працівниками апарату суду, однак у такому випадку характер таких відносин заслуговує на ретельну оцінку з точки зору можливого впливу на об`єктивність і безсторонність судді у розгляді конкретного кримінального провадження.

Наявність службових контактів не є винятковою обставиною, однак, вона вимагає додаткової уваги для виключення будь-яких сумнівів у неупередженості головуючого судді під час судового розгляду.

Взаємодія працівника апарату суду з суддею під час виконання обов`язків, включно зі спільними зустрічами та обговореннями, не є протиправною чи такою, що прямо свідчить про наявність упередженості. Однак, у світлі положень статті 75 КПК України, навіть формальність таких контактів не виключає можливості виникнення сумнівів щодо безсторонності судді з огляду на об`єктивні обставини, які можуть вплинути на довіру до правосуддя.

Суд зобов`язаний враховувати як характер, так і частоту таких контактів, їх вплив на об`єктивність судді та можливість формування у суспільства враження про ймовірну зацікавленість судді у результатах розгляду справи.

На переконання суду, з огляду на встановлені обставини та об`єктивну необхідність забезпечення зовнішньої неупередженості при розгляді даної справи, виникає потреба у дотриманні максимально високих стандартів безсторонності суду.

Зважаючи на вищевикладене, навіть за відсутності прямих доказів упередженості, існує ризик виникнення у сторін або у сторонніх спостерігачів сумнівів щодо об`єктивності суду. Такий ризик може негативно вплинути на довіру до правосуддя та сприйняття процесу як справедливого.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне застосувати підхід, що відповідає міжнародним стандартам правосуддя, зокрема, передбаченим практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до яких навіть видимість можливого конфлікту інтересів є достатньою підставою для відводу судді з метою збереження довіри до судового процесу.

У зв`язку із наведеним, враховуючи вимоги п.4 ч.1 ст.75 КПК України, з метою недопущення будь-яких сумнівів у неупередженості судді та об`єктивності рішень, вважаю за необхідне задовольнити заяву про самовідвід судді Іщенко О.В. Відповідно до ст. 82 КПК України, матеріали справи підлягають передачі для повторного авторозподілу.

Керуючись ст. ст. 75, 80 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Самовідвід, заявлений суддею Основ`янського районного суду міста Харкова Іщенко Оленою Василівною, від участі у розгляді справи № 643/15668/25 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - задовольнити.

Матеріали справи передати до канцелярії суду для повторного авторозподілу.

Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Суддя І.М.Демченко