Справа №592/5843/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 33/816/755/25 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 173-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 листопада 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 592/5843/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.04.2025, якою на

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1

за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП накладене стягнення,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

потерпілої ОСОБА_3 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 просить скасувати постанову судді, оскільки між ним та потерпілою відбулася звичайна сварка без жодного насильства. Крім того, поліцейська, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, незаконного позбавила його волі та порушила його права.

Постановою судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.04.2025 на ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, 06.04.2025 близько 16-30 год. ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство відносно співмешканки ОСОБА_3 , а саме: виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим даними умисними діями міг завдати психологічної шкоди здоров`ю потерпілої.

Будучи відповідно вимог ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП, своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився і будь-якого клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи від нього не надійшло, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у його відсутність, оскільки це не суперечить вимогам ст. 268 і 294 КУпАП і судовій практиці ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), «…не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець…» (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «…заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання…» (рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S. A. v. Spain); «…обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції…» (рішення від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України»); «…саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні…» (рішення від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»).

Вислухавши потерпілу ОСОБА_3 про залишення постанови судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки судді суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, відповідають матеріалам справи, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що правопорушення він не вчиняв, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження викладених у протоколі фактичних обставин правопорушення суддя суду першої інстанції у постанові послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_5 поза розумним сумнівом.

Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 715697 від 06.04.2025, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_5 вчинив дії психологічного характеру відносно співмешканки ОСОБА_3 (виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою), внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_3 , яка пояснила, що 06.04.2025 близько 16:30 за місцем спільного мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 вчинив відносно неї домашнє насильство відносно. Конфлікт виник на побутовому грунті. В ході конфлікту ОСОБА_5 виражався нецензурною лайкою, погрожував ОСОБА_3 фізичною розправою, душив, бив шнуром від зарядки. Через вказані дії ОСОБА_3 вимушена була покинути квартиру, бо переживала за свою безпеку.

З показань свідка ОСОБА_6 (працівника поліції) вбачається, що вона складала протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 та відбирала у останнього письмові пояснення. Вона зазначила, що свідком події не була, а протокол складався за місцем знаходження Сумського РУП, куди ОСОБА_5 був доставлений працівниками поліції. Протокол складався у зв`язку з тим, що надійшла заява потерпілої ОСОБА_3 щодо вчинення ОСОБА_5 домашнього насильства відносно неї.

Згідно форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, складеної відносно ОСОБА_5 , встановлено низький рівень небезпеки для постраждалої. Поряд з цим, в формі оцінки ризиків в п. № 17 зазначено, що кривдник раніше вчиняв щодо постраждалої особи психологічне насильство.

З реєстрації повідомлення на лінію «102» по факту домашнього насильства 06.04.2025 о 16:45 за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що ОСОБА_7 повідомила про те, що батько б`є мати. Результат відпрацювання: 06.04.2025 18:11 прибувши на місце виклику, працівників поліції зустріла ОСОБА_3 , яка повідомила, що її співмешканець ОСОБА_5 вчинив відносно неї домашнє насильство, а саме виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, бив кабелем від зарядного пристрою до мобільного телефону, кидав на неї речі, душив. Також ОСОБА_3 пояснила, що потім вона зателефонувала доньці ОСОБА_8 та повідомила про факт домашнього насильства, а донька викликала поліцію. До приїзду поліції ОСОБА_5 втік з дому. Від ОСОБА_3 було відібрано письмове пояснення, прийнято заяву про проведення перевірки, проведено форму оцінки ризиків та передано до Сумського РУП.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).

Відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП настає за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Домашнє насильство згідно ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про те, що між ним та потерпілою нібито виникла лише звичайна побутова сварка, яка не може розцінюватися як домашнє насильство, то такі твердження є необґрунтованими. Матеріали справи містять достатні, послідовні та взаємоузгоджені докази, які свідчать, що поведінка ОСОБА_5 виходила за межі побутових конфліктів і мала принизливий та психологічно впливовий характер на потерпілу, про що свідчать його активні дії.

Твердження апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо його незаконного позбавила волі і порушення прав поліцейською, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи. Натомість з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 був доставлений до приміщення Сумського РУП ГУНП в Сумській області, де в присутності понятих відносно нього був складений протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Жодних доказів порушення прав ОСОБА_5 у межах цієї справи про адміністративне правопорушення матеріали справи не містять.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім іншого, є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.

Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив будь-яких порушень на доказове значення отриманих відомостей чи допущення недоліків при складанні протоколу про адміністративне правопорушення (інших процесуальних документів), суддя повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень і недоліків на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні порушення/недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Здійснена апеляційним судом перевірка і аналіз зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство, так як будь-який наявний у справі обґрунтований сумнів був спростований фактами, встановленими в судовому засіданні на підставі належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів, внаслідок чого доводи апеляційної скарги з цих підстав на увагу апеляційного суду не заслуговують і є безпідставними.

Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_5 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 14.04.2025 відносно ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов