Справа№464/7100/25
пр.№ 3/464/2385/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2025 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП,

у с т а н о в и л а:

До Сихівського районного суду м.Львова надійшла справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 про вчинення нею правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУАП.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено суддю Тімченко О.В.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АА № 081218 від 01 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 01 жовтня 2025 року о 21.30 год, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила стосовно своєї племінниці ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме: умисні дії економічного та психологічного характеру, які проявилися у забороні потрапити у вказане помешкання, чим було завдано економічних збитків та психологічних страждань.

Дослідивши докази по справі, суддя дійшов наступного висновку.

У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Згідно з п.1 ст.247 КУАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Саме такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17, а за змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

У ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, яка охоплює умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборона працювати, примушування до праці, заборона навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Установлений факт сварок і непорозумінь свідчить про наявність конфлікту та не підтверджує факту вчинення домашнього насильства (постанова Верховного Суду від 30 січня 2020 року за № 545/744/19).

Суд зазначає, що для того, щоб відрізнити насильство від конфлікту, необхідно звернути увагу на те, що насильство є результатом свідомих дій людини і характеризується такими основними ознаками: умисність; спричинення шкоди; порушення прав і свобод людини; значна перевага сил (фізичних, психологічних, економічних, чи пов`язаних з вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство.

Насильство - це умисні дії однієї або кількох осіб, що спричиняють шкоду іншій особі, порушують права і свободи та відбуваються в умовах значної переваги сил тих, хто скоює ці дії, що унеможливлює самозахист особи, котра страждає від цих дій. Якщо у вказаних діях відсутня хоча б одна з наведених ознак, такі дії не є насильством.

Конфлікт - це зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби. Під час конфлікту часто відсутні одна чи кілька вищеперерахованих ознак. Ескалація конфлікту може привести до насильства, та не обов`язково завжди приводить.

При розгляді справи у суді ОСОБА_1 заперечила факт учинення нею домашнього насильство стосовно потерпілої, усе зводилось до недозволення останній перебувати у квартирі АДРЕСА_2 , до якої остання жодного відношення немає. Указана квартира належить їй - ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_3 . Колись 1/3 її частки належала матері потерпілої ОСОБА_4 , яка померла у 2023 року. За життя її сестра не зареєструвала свою дочку потерпілу у даній квартирі і остання не прийняла спадщину після смерті своєї матері. Зазначене підтверджується відповідними документами. Оскільки потерпіла довгий час знаходилась за кордоном, де залишила першу свою дитину, а в подальшому повернулась до ОСОБА_5 , де вийшла заміж і народила другу дитину, яку також залишила своєму чоловікові, вона лише з її і баби ОСОБА_6 дозволу інколи перебувала у спірній квартирі. Потерпіла веде антигромадський спосіб життя, приводить до них додому сторонніх осіб, з квартири пропадають речі, а напередодні 01.10.2025 її мати, а потерпілої баба ОСОБА_6 5 годин просиділа на сходовій клітці біля квартири, оскільки потерпіла з невідомим її не впускали у квартиру. За наслідками цього вона викликала поліцію. 01.10.2025 вона дійсно не впустила потерпілу о 21.30 год до квартири, оскільки має на це право, а жодні документи останньої вона не викидала. Жодних дій стосовно потерпілої не вчиняла, не висловлювала жодних образливих висловів, потерпіла свої речі і документи забрала з квартири.

Наведене узгоджується з:

-показаннями у суді свідка ОСОБА_3 , матері ОСОБА_1 та баби потерпілої ОСОБА_2 , яка, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та приведеною до присяги, дала суду 03.11.2025 аналогічні за змістом ОСОБА_1 показання;

- відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, який підтверджує показання як свідка, так і особи, стосовно якої складено протокол. При оформленні вказаного протоколу поліцейський зазначив: «нехай суд вирішує хто має жити чи ні, і розбирається в тому, тут таке питання спадщини.»;

-показаннями потерпілої ОСОБА_2 , яка будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України та приведеною до присяги, під час її допиту в суді 14.11.2025 зазначила, що її заява і пояснення в поліцію, були складені на її емоціях і зі слів ОСОБА_1 . Вона всіх обставин щодо викидання речей і документів не перевірила, а насправді 01.10.2025 року вона їх сама забрала у подальшому з квартири, до якої жодного відношення не має, ніколи не була в ній зареєстрована (навіть за життя матері, спадщину після якої так і не прийняла, так як була в Італії, по приїзді 21.10.2023 вийшла заміж за ОСОБА_7 , з яким та їх спільною дитиною проживала у квартирі матері останнього) і інколи була в ній з дозволу баби і тітки. Зареєстрована на АДРЕСА_3 з 23.07.2024. Дійсно приводила до квартири різних чоловіків, так сталося і на передодні 01.10.2025, коли ночувала в квартирі зі своїм знайомим, а баба 5 годин сиділа під вхідними дверима квартири. Жодних протиправних дій стосовно неї ОСОБА_1 не вчиняла і претензій до неї не має, оскільки усвідомлює, що не має жодних прав на вказану квартиру.

З огляду на законодавчі положення, релевантну судову практику та фактичні дійсні обставини справи, судом з`ясовано факт відсутності порозумінь між потерпілою та особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо квартири АДРЕСА_2 , однак ніяк не підтверджує ні факт вчинення саме домашнього насильства, ні не є домашнім насильством у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП. Не встановлено, що конфліктна ситуації викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи, тощо.

Сам факт звернення до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства.

Протокол про адміністративне правопорушення не є безумовним та достатнім доказом, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, а є односторонніми актом службової особи - працівника поліції.

Аналіз наведених вище доказів у сукупності та взаємозв`язку не дає достатніх і переконливих підстав дійти висновку, що ОСОБА_1 учинено насильство в сім?ї, яке б підлягало кваліфікації за ч.1 ст.173-1 КУАП. Обставини, викладені у протоколі, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Матеріали справи не містять відомостей, які б беззастережно спростовували такі обставини.

Вищевикладене свідчить про те, що поліцією не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Суд самостійно збирати докази не має права, позаяк обов`язок щодо збирання доказів, в силу положень ч.2 ст.251 КУАП покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, беручи до уваги відсутність переконливих доказів вини, суддя дійшов висновку про недоведеність скоєння насильства в сім?ї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУАП, провадження у справі відповідно до п.1 ст.247 КУАП необхідно закрити.

Керуючись статтями 247, 283, 284 КУАП,

п о с т а н о в и л а:

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУАП у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО