ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/4454/25 Головуючий І-ї інстанції - Цвіра Д.М.
Провадження № 33/818/1231/25 Суддя доповідач - Гєрцик Р.В.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Костенко Ю.С.

за участю особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 18 червня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, щодо ОСОБА_1 -

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Згідно постанови судді, 01.03.2025 року о 22 год. 33 хв. в м. Харків, площа Конституції, 7, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови). Від проходження огляду на місці зупинки на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest ARHF0024 та в закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОКНЛ за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, 19а, у лікаря-нарколога ОСОБА_1 відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України

Постановою судді Шевченківського районного суду м.Харкова від 18 червня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді, як незаконну та необґрунтовану, скасувати та винести нову, якою провадження у справі щодо нього закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції, всупереч вимог ст.258 КУпАП, розглянув справу за його відсутності. При цьому, вказує, що в матеріалах справи відсутні дані щодо своєчасного його сповіщення про судове засідання, призначене на 18.06.2025 року. Крім того, 17.06.2025 року ним було подано до суду клопотання про відкладення судового розгляду через незадовільний стан здоров`я та перебування у відпустці у період з 17.06.2025 року по 10.07.2025 року включно, пов`язаної з тимчасовою непрацездатністю. Водночас, акцентує свою увагу, що складення протоколу про адміністративне правопорушення 01.03.2025 року та розгляд справи в межах строку, визначеного ч.6 ст.38 КУпАП, не може свідчити про затягування розгляду справи з його сторони.

Також, зазначає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів керування ним автомобілем за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №259957 від 01.03.2025 року, так як у його фабулі датою вчинення інкримінованого йому правопорушення вказано 01.02.2025 року о 22 год. 33 хв.

Таким же числом (01.02.2025 року) датовано і зобов`язання про його відсторонення від керування ТЗ. Крім того, направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції взагалі не відображає дату такого направлення, в останньому зазначено лише рік його оформлення - 2025.

Мотиви суду

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, заслухавши доводи ОСОБА_1 на підтримання вимог апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод(далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з приписами ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.245, 280 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 251, 252 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як убачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, дані вимоги закону при розгляді справи щодо ОСОБА_1 судом виконані. Висновки про винуватість останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, суд обґрунтував низкою доказів, яким дана відповідна оцінка в постанові.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В п.1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, п.2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За невиконання вимог пункту 2.5 ПДР України, передбачена відповідальність за ст.130 КУпАП.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Так, судовим розглядом встановлено, що 01.03.2025 року о 22 год. 33 хв. в м. Харків, площа Конституції, 7, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови). Від проходження огляду на місці зупинки на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest ARHF0024 та в закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОКНЛ за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, 19а, у лікаря-нарколога ОСОБА_1 відмовився.

Внаслідок зазначених подій та встановлених фактичних даних працівником поліції складено протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №259957 від 01.03.2025 року.

Крім того, факт вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , окрім протоколу, також підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, а саме:

- оглянутими відомостями відеозапису, долученого працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, які беззаперечно доводять зазначені в протоколі подію та обставини правопорушення з боку водія ОСОБА_1 ;

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оформлене 01.03.2025 року о 23 год. 00 хв., відповідно до якого у результаті огляду, проведеного поліцейським, у ОСОБА_1 були виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови; огляд у КНП ХОР «ОКНЛ» не проводився за відмовою водія ОСОБА_1 ;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого огляд у зв`язку з виявленими ознаками (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови) за допомогоюгазоаналізатора Drager Alcotest ARHF0024 не проводився за відмовою водія ОСОБА_1 ;

- рапортом поліцейського взводу 2 роти 3 батальйону 4 УПП в Харківській області ДПП від 01.03.2025 року щодо події з зазначенням обставин, часу та місця зупинки транспортного засобу, а також підстав для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що апелянтом не оскаржується сам факт відмови на пропозицію поліції від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, призначеної на 18.06.2025 року, слід зазначити наступне.

Приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що останній до суду не з`явився, при цьому, неодноразово подавав до суду клопотання про відкладення судового розгляду з різних причин, та такі його дії мають на меті затягування розгляду справи.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками районного суду за таких підстав.

Так, згідно з частиною 1 статті 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, у ній зазначаються дата і місце розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 278 КУпАП орган (посадова особа) під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, щодо того, чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Як убачається з матеріалів справи, після надходження справи про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП щодо ОСОБА_1 у провадження Шевченківського районного суду м.Харкова, її було призначено слуханням у судові засідання на 27.03.2025 року, на 22.04.2025 року, на 10.06.2025 року та на 18.06.2025 року.

До початку судового розгляду ОСОБА_1 подав до суду заяву на отримання електронних повісток на його мобільний номер телефону ( НОМЕР_2 ). (а.с. 11) та заяву про відкладення судового засідання, призначеного на 27.03.2025 року о 16 год. 20 хв. для надання часу для ознайомлення з матеріалами справи та пошуку адвоката (а.с. 12)

Про дату та час наступного судового засідання, призначеного на 22.04.2025 року о 14 год. 15 хв., ОСОБА_1 був повідомлений належним чином, про що свідчить його особистий підпис у розписці про явку у судове засідання від 28.03.2025 року. (а.с. 13). Вказане засідання також було відкладено за клопотанням ОСОБА_1 через його участь в іншому судовому засіданні. (а.с. 14)

Щодо судового засідання, призначеного на 10.06.2025 року о 15 год. 40 хв., ОСОБА_1 був повідомлений шляхом направлення йому судової повістки про виклик до суду за номером мобільного телефону згідно його заяви. Вказана судова повістка була отримана ОСОБА_1 07.05.2025 року о 20 год. 47 хв., про що свідчить відповідна довідка про доставку СМС. (а.с. 18) Натомість, призначене засідання знову було відкладено за клопотанням ОСОБА_1 через його незадовільний стан здоров`я. (а.с. 19)

Про судове засідання, призначене на 18.06.2025 року о 15 год. 20 хв., ОСОБА_1 , всупереч доводам апеляційної скарги, був повідомлений судом аналогічним способом (за допомогою СМС-повідомлення за його номером телефону, відповідно до раніше поданої ним заяви), та судова повістка про виклик до суду була отримана ним відповідно 11.06.2025 року о 15 год. 36 хв. (довідка про доставку СМС, а.с. 23)

При цьому, 17.06.2025 року ОСОБА_1 знову було подано до суду клопотання, яке стало вже четвертим, про відкладення судового розгляду. (а.с. 24), та яке, згідно його доводів, викладених в апеляційній скарзі, було безпідставно проігнороване судом.

Конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії" від 07.07.1989 року).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.)

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в повному обсязі було забезпечено ОСОБА_1 можливість реалізації права на доступ до правосуддя, а тому доводи про порушення його прав в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає неспроможними.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості брати участь в судовому розгляді шляхом відеоконференції, надати свої письмові пояснення та докази до суду першої інстанції, натомість, самостійно, на власний розсуд, не побажав реалізувати свої права як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що призвело до обгрунтованого розгляду справи за його відсутності та без урахування його позиції.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів керування ним автомобілем за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, не є слушними за таких підстав.

Згідно відеозапису події (диск 259957), убачається рух автомобіля Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , 01.03.2025 року о 22 год. 23 хв., підставою для зупинки якого стала наявність оперативної інформації щодо причетності водія вказаного ТЗ до адміністративного правопорушення (п.3 ст.35 ЗУ «Про національну поліцію»). Після тривалого спілкування із співробітниками поліції та неодноразової відмови водія надати документи, особу останнього було встановлено за посвідченням водія як ОСОБА_1 .

Водночас, розбіжності щодо дати вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, зазначеної у фабулі складеного протоколу, та допущені недоліки при оформлені інших процесуальних документів співробітниками поліції, на які посилається апелянт, апеляційний суд приймає до уваги, натомість, в межах розгляду даної справи зазначене не є істотним недоліком та достатньою правовою підставою для закриття провадження у справі за відсутності події і складу адміністративного правопорушення, оскільки судом, з урахуванням даних матеріалів справи та відеозапису події, беззаперечно встановлений факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом саме 01 березня 2025 року, його зупинку працівниками поліції та факт відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Слід зазначити, що не кожен дефект певного адміністративного акту, яким є й протокол про адміністративне правопорушення, робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі порушення можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальних, взагалі не впливають на його дійсність.

Для визначення надмірного формалізму при розгляді справи Європейський суд з прав людини («ЄСПЛ») використав термін «правовий пуризм».

Зокрема, ЄСПЛ вказує, що пуризм у загальноприйнятому розумінні - це надмірне прагнення до чистоти, перевага форми над змістом.

При цьому в рішенні по справі «Сутяжник проти РФ» від 23.07.2009 (скарга N 8269/02) ЄСПЛ сформулював висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті рішення тільки для дотримання правового пуризму, оскільки рішення може бути скасоване лише з метою виправлення суттєвої помилки.

Тобто, враховуючи викладене та принципи ЄСПЛ визнання недопустимим доказом протоколу про адміністративне правопорушення з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

При цьому, суд враховує, що ОСОБА_1 самостійно відмовився від підписання складеного протоколу про адміністративне правопорушення, ознайомлення з його змістом, отримання копії та надання власних письмових пояснень як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті інкримінованого йому правопорушення.

Разом з цим, апеляційний суд зауважує, що, відповідно до положень ст.267 КУпАП, дії службової особи, що складала протокол та фіксувала правопорушення, можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку. Однак, матеріали справи таких даних не містять, не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. Отже, твердження апелянта щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності та є суб`єктивними, оскільки незаконність їх дій не встановлена будь-якими судовим рішенням або висновком компетентного органу.

Доводи ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції з приводу того, що його відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була обумовлена, зокрема, тим, що у день події він вживав ліки, крім того, того ж дня щодо нього вже були складені тотожні протоколи про адміністративне правопорушення, не є слушними за тих підстав, що згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст.17 КУпАП.

З огляду на викладені обставини, на момент зупинки та висловлення пропозиції ОСОБА_1 з боку працівників поліції щодо проходження відповідного огляду на місці або у медичному закладі, у водія не було достатніх підстав відмовлятись від такої законної вимоги або ставити її під сумнів, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що доказів які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді, а тому підстав для скасування постанови судді та закриття справи на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУПАП, як на тому наполягає апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Статтею 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як самим правопорушником, так і іншими особами.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія НОМЕР_3 , тобто, ним було складено іспит на знання вимог ПДР України. За таких обставин, апеляційний суд вбачає, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння на вимогу працівника поліції є свідоме ігнорування ПДР України, що свідчить про умисний характер вчиненого правопорушення, відповідно до ст.10 КУпАП

Відповідно до ст.33 КУпАП при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП, як штраф з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії характеризуються умисною формою вини, складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид та розмір адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для її виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п.2.5 Правил дорожнього руху України, наявність в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову суддіШевченківського районного суду м.Харкова від 18 червня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик