ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/1684/25

провадження № 3/0285/1027/25

19 листопада 2025 року м. Звягель

Суддя Звягельського міськрайонного суду Житомирської області Літвин О. О., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов

від Звягельського районного відділу поліції ГУНП в Житомирській області,

за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення

відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,

який проживає: АДРЕСА_2 (згідно протоколу), АДРЕСА_1 (згідно заяв ОСОБА_1 ),

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 13.03.2025 о 16 год в м Звягель Житомирської області по вул Шевченка, 71 керував транспортним засобом Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, виражене тремтіння пальців рук), від проходження огляду на стан якого у встановленому законодавством порядку відмовився.

В судове засідання ОСОБА_1 в черговий раз не прибув, причини своєї неявки не повідомив; про час і місце розгляду справи повідомлений в порядку, визначеному ст.277-2 КУпАП. Його виклик здійснювався як рекомендованим листом за місцем проживання смт. Понінка, вказаним ним у заявах до суду /а.с.20,24,36,40/, так і за місцем проживання м Полонне, зазначеним у протоколі поліцейським.

Судові повістки, що направлялись ОСОБА_1 в м Полонне, вручено особисто ОСОБА_1 05.04.2025 /а.с.14/ та повернуто за закінченням терміну зберігання /а.с.19/.

Судові повістки, що направлялись ОСОБА_1 в смт Понінка, повернуто у зв`язку з відсутністю адресата /а.с.35/ та останні вручені йому особисто 11.07.2025 і 14.10.2025 /а.с.48,49/.

Також, інформація про дату судового засідання була оприлюднена на офіційному веб-порталі Судової влади України, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним.

Згідно з постановою Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду.

До суду не надходили від ОСОБА_1 заяви чи клопотання щодо розгляду справи, призначеної на 19.11.2025. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу.

Протягом усього строку розгляду справи, яка надійшла до суду 27.03.2025, ОСОБА_1 жодного разу не з`явився в судове засідання, а подані ним клопотання не мали ознак спрямованості на реалізацію права на захист, а навпаки, створювали перешкоди для своєчасного розгляду справи.

Так, після направлення другого повідомлення від 27.05.2025 про виклик ОСОБА_1 02.07.2025 /а.с.20/ подав клопотання про відкладення для можливості скористатись правовою допомогою, втім так і не скористався. Після чергового виклику від 04.07.2025 /а.с.21/ ОСОБА_1 21.07.2025 /а.с.24/ подав клопотання про відвід судді, яке ухвалою суду було розглянуто та визнано необґрунтованим /а.с.30/; у наступне судове засідання він знову не з`явився, заявивши клопотання 22.09.2025 /а.с.36/ про відкладення у зв`язку з хворобою.

Після чергового виклику ОСОБА_1 14.11.2025 подав клопотання про передачу справи за підсудністю /а.с.40/, хоча об`єктивних підстав для зміни територіальної підсудності не було встановлено. Сукупність цих дій, їх послідовність і часовий збіг зі спливом строків притягнення до відповідальності вказують на свідоме зловживання процесуальними правами з метою затягування розгляду справи, що суперечить положенням ст.268 КУпАП щодо добросовісної процесуальної поведінки та принципу недопущення зловживань.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що неявка особи, яка має достовірну інформацію про дату й час судового засідання, не перешкоджає розгляду справи за її відсутності, якщо така неявка є безпідставною або спрямованою на ухилення від розгляду.

Будь-яких доказів на спростування своєї вини у інкримінованому йому правопорушенні ОСОБА_1 не надав, що є його свідомим волевиявленням та дає суду право розглянути справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, приходжу наступного висновку.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» визначається Правилами дорожнього руху України (далі ПДР), згідно з п.1.9 яких особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 266 КУпАП передбачено, що особи, які керують транспортними засобами щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають в стані алкогольного чи іншого сп`яніння, підлягають оглядові на стан сп`яніння.

Водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність як за керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку, огляду на стан сп`яніння.

Пунктом 2.5 ПДР покладено на водіїв обов`язок на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Відтак, відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі формує собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Порядок проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції регулюється «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 №1452/735 (далі по тексту Інструкція).

Відповідно до п.п.3, 4 розділу І, п.12 розділу II Інструкції ознаками алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота) (порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я.

Винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення підтверджується:

даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №270395 від 13.03.2025, який є документом, що офіційно засвідчує факт учинення неправомірних дій, і є одним із джерел доказів, в силу положень ст.251 КУпАП;

актом огляду та направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, відповідно до яких ОСОБА_1 відмовився від проходження такого огляду;

письмовими поясненнями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 13.03.2025, які підтвердили обставини, викладені в протоколі;

даними постанови поліцейського серії ЕНА №4262920 від 13.03.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП (здійснив зупинку транспортного засобу в забороненому місці);

даними диску з відеозаписом з фіксацією на ньому відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння.

Аналізуючи долучений до протоколу відеоматеріал, безсумнівно є всі підстави вважати, що на відео зафіксовано реальні події, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, оскільки дозволяють встановити дійсні обставини справи.

Зокрема, відео розпочинається з моменту спілкування працівника поліції з водієм мерседеса (анкетні дані якого були встановлені в подальшому шляхом перевірки по базі, ним виявився ОСОБА_1 ), який через напіввідчинене прозоре вікно розповідає, що його кума працює в поліції Полонне та він оформляє відстрочку від мобілізації по догляду за матір`ю, яка є інвалідом І групи (16:00:17 13.03.2025). Поліцейськими (їх на відео два) роз`яснюється, що відбувається перевірка військово-облікових документів. Далі ОСОБА_1 вікно свого автомобіля зачинив повністю (16:04:32), незважаючи на прохання поліцейського його відкрити. О 16:11:54 ОСОБА_1 вікно знову напіввідчинив та продовжив спілкування із працівниками поліції. Після роз`яснення прав, передбачених нормами КУпАП та Конституції України (16:14:59), поліцейський називає ОСОБА_1 ознаки сп`яніння та пропонує пройти відповідний огляд (16:16:07). О 16:17:14 вже з Драгером в руках поліцейський повторно запитує у ОСОБА_1 , чи буде він проходити огляд, на що той заперечно киває (16:18:45). Працівник поліції роз`яснює наслідки відмови (16:19) та після складання процесуальних документів оголошує ОСОБА_1 постанову (16:58:43) і протокол (17:00), на що ОСОБА_1 відмовляється від їх підпису.

Зміст відеофіксації свідчить про те, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку була цілеспрямованою та залежала виключно від його вільного волевиявлення за повного усвідомлення ним наслідків такої відмови. Поліцейськими не вчинялось жодних дій щодо провокування ОСОБА_1 на відмову від проходження вказаного вище огляду, не здійснювалось будь-якого тиску чи інших дій, які би порушували його права, ставили під сумнів волевиявлення останнього або впливали на його ствердну й категоричну позицію щодо відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

З протоколу про адміністративне правопорушення та доданому до нього відеоматеріалу вбачається, що працівниками поліції були озвучені ОСОБА_1 та занесені до протоколу ті ознаки алкогольного сп`яніння, які помітили поліцейські через напіввідчинене прозоре скло транспортного засобу, і які надавали їм право вимоги від водія проходження огляду на стан такого сп`яніння, а отже, жодних порушень з боку працівників поліції у даному випадку не було.

Суд зауважує, що законом не передбачено проведення окремого огляду для виявлення ознак сп`яніння, такі ознаки встановлюються під час спілкування водія із поліцейськими та констатуються за внутрішнім переконанням поліцейського. Отже, спростування або підтвердження перебування водія в стані сп`яніння, відбувається не через оспорювання наявності ознак, а за рахунок проведення відповідного огляду у встановленому законом порядку.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння у встановленому законом порядку.

Відповідно до Інструкції, огляд проводиться лише за згодою особи. Відмова водія від проходження огляду, незалежно від форми її вираження (усної чи невербальної), розцінюється як відмова від проходження огляду у встановленому законом порядку. Остання може бути виражена не лише словесно, але й через поведінку, яка однозначно свідчить про небажання проходити огляд, зокрема, мовчання, ухилення, жестове заперечення, ігнорування законних вимог поліцейських.

У даному випадку поведінка ОСОБА_1 (небажання спілкуватись із поліцейськими, відмова виходити зі свого транспортного засобу, кивання головою в сторони у відповідь на пропозицію пройти огляд) об`єктивно свідчила про його небажання пройти огляд, а тому правомірно розцінена поліцейським як відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у розумінні ч.1 ст.130 КУпАП. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 не розумів змісту запитань поліцейського чи не міг адекватно сприймати ситуацію, матеріали справи не містять. На переконання суду, ОСОБА_1 усвідомлював зміст дій поліцейського і мав можливість висловити згоду чи незгоду.

До того ж, будь-яких зауважень чи заперечень щодо оформлення протоколу щодо нього, ОСОБА_1 не зазначав, натомість відмовився від підписів та дачі пояснень, тобто не скористався своїм правом висловити будь-яке заперечення.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують ст.6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи».

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Ситуація, відповідно до якої був зупинений транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , вимагала від нього надати детальні пояснення щодо інкримінованих йому подій.

Оцінюючи надані докази, приходжу висновку, що ОСОБА_1 вчинив порушення на транспорті, та його дії вірно кваліфіковані за ч.1 ст.130 КУпАП. За таких обставин, його слід визнати винним у вчиненні вищезазначеного правопорушення. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, не встановлено.

В підсилення своєї правової позиції, звертаю увагу на практику Європейського Суду з прав людини, який у своєму рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» наголошував, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки водіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Отже, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Особі, яка вчинила адміністративне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових порушень. Виходячи з цієї мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При визначенні виду та розміру адміністративного стягнення беру до уваги характер вчиненого правопорушення, яке відноситься до категорії підвищеної суспільної небезпечності; всі обставини справи в їх сукупності; особу ОСОБА_1 та вважаю, що до нього слід застосувати безальтернативне адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, що буде необхідним для його виправлення, достатнім для виконання завдань КУпАП та можливим недопущенням продовження вчинення правопорушень або настання більш тяжких наслідків.

Підстави для застосування іншого, більш м`якого або суворого стягнення, відсутні.

З винної особи також належить стягнути судовий збір.

Керуючись статтями 33-35, 38, 40-1, 130, 280, 283, 284 КУпАП,

ПОСТАНОВИЛА:

Визнати ОСОБА_1 винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП,

та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн судового збору.

Роз`яснити, що штраф має бути сплачений не пізніш як через 15 днів з дня вручення постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови не пізніш як через 15 днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати штрафу в вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги на неї через Звягельський міськрайонний суд до Житомирського апеляційного суду протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Суддя О. О. Літвин