Справа № 304/1176/25 Провадження № 3/304/680/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Перечин

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Ганько І.І., розглянувши матеріали, які надійшли з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ужгород Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , таксиста, українця, громадянина України,

за ч. 2 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

У С Т А Н О В И В:

згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 146200 від 13 травня 2025 року, того ж дня о 19.00 год ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на околиці населеного пункту Дубриничі Ужгородського району Закарпатської області на відстані 7 000 м до лінії Державного кордону України, який здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби, до завершення перевірки дотримання ним прикордонного режиму та дозволу продовжувати рух, самостійно, без дозволу прикордонного наряду завів транспортний засіб та розпочав рух, законну вимогу прикордонного наряду зупинитися не виконав спільно з громадянином України ОСОБА_2 вдався до втечі від прикордонного наряду на автомобілі.

Зазначені дії ОСОБА_1 помічником начальника відділу ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП як злісна непокора законній вимозі працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, вчинені групою осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що працює таксистом в Ужгороді та, отримавши замовлення на село Дубриничі Ужгородського району, віз клієнта туди. На першому блокпості у селі Оноківці здійснили перевірку документів та коли пасажир надав довідку про перебування під слідством, запитали Кого ти вбив? На наступному блокпості у місті Перечин знову перевіряли документи і його пасажир вступив у суперечку з прикордонником, оскільки був напідпитку, а згодом, коли військові з`ясували, що він СЗЧ, пасажир почав втікати, а прикордонник його наздоганяти. При цьому начальник блокпоста спитав його, чи пасажир з ним розрахувався, на що він заперечив і його пропустили далі. Він також почав його шукати та їдучи по дорозі він побачив свого клієнта, зупинився та попросив розрахунок, однак той відмовився та сказав, що у селі Дубриничі за нього розрахується сестра. Відтак вони поїхали далі і на блокпосту у селі Дубриничі їх зупинили, клієнта витягли з машини та кудись на бусі повезли, а його забрали на заставу, де пробув до наступного дня, від чого у нього піднявся тиск, він втратив свідомість й його госпіталізували. Момент затримання його клієнта він зазнімкував на телефон та просив долучити вказані світлини до справи.

Заслухавши його пояснення, вивчивши письмові матеріали справи про адміністративне правопорушення, суддя прийшов до такого висновку.

За змістом ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Стаття 185-10 КУпАП передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морський) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

При цьому ч. 2 вказаної статті передбачає відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою цієї статті.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторних законних вимог чи розпоряджень військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України при виконанні ними службових обов`язків, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону. Тобто слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги.

Відповідно до ст. 185-10 КУпАП підставою для притягнення до адміністративної відповідальності повинна бути злісна непокора лише законному розпорядженню або вимозі працівника Державної прикордонної служби України.

Отже непокора розпорядженню або вимозі, що суперечать закону або не передбачені ним, не містять складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-10 КУпАП.

Відповідно до даних протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 146200, 13 травня 2025 року о 19.00 год ОСОБА_1 був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на околиці населеного пункту Дубриничі Ужгородського району Закарпатської області на відстані 7 000 м до лінії Державного кордону України спільно з громадянином України ОСОБА_2 за здійснення злісної непокори законній вимозі військовослужбовця та втечу від прикордонного наряду.

Натомість як встановлено у судовому засіданні з пояснень ОСОБА_1 , він працює таксистом та у день події віз клієнта з міста Ужгорода до села Дубриничі Ужгородського району, їх зупиняли на всіх трьох блокпостах по дорозі до вказаного населеного пункту, де він надавав для огляду свої документи, при цьому пасажир вступив у суперечку з прикордонником у місті Перечин та, коли ті з`ясували, що він самовільно залишив військову частину, втік з транспортного засобу, а його відпустили далі. По дорозі він знову підібрав свого пасажира, оскільки той не розрахувався та відмовлявся розраховуватися, вказуючи, що у пункті призначення з ним розрахується сестра, і на блокпості у селі Дубриничі його пасажира витягли з авто та кудись відвезли, а згодом і його самого з невідомих причин відвезли на заставу, де він провів ніч, а наступного дня був госпіталізований через погіршення стану здоров`я.

Отже судом не встановлено доказів та фактів в чому саме проявилася злісність непокори ОСОБА_1 .

При цьому диспозиція ч. 2 ст. 185-10 КУпАП є бланкетною, а тому у протоколі необхідним є зазначення, на чому ґрунтувалась вимога працівника прикордонної служби (що вказувало би на її законність).

Натомість у протоколі не вказано, які саме норми спеціального нормативно-правового акту (актів) були порушені ОСОБА_1 .

За таких обставин всі перераховані вище доводи у своїй сукупності, дають суду підстави прийти до висновку про недоведеність того, що ОСОБА_1 у зазначені в протоколі час та місці, дійсно здійснив злісну непокору законній вимозі працівників Державної прикордонної служби України під час виконання ними службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, та до того ж групою осіб, а встановлена невідповідність даних протоколу про адміністративне правопорушення об`єктивним обставинам справи, вказують на відсутність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у інкримінованому йому діянні.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які належні та допустимі докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні та інше.

При цьому слід зазначити, що розглядаючи адміністративні матеріали, які направлені до суду з метою притягнення винної особи до адміністративної відповідальності і які визнані органом, що їх направляє достатніми для досягнення поставленої мети, суд не може вийти за межі обвинувачення або уточнити в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунути певні розбіжності або неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки в такому випадку суд перебиратиме на себе функції сторони обвинувачення, чим порушить принцип рівності сторін і вимоги змагальності процесу. За таких обставин особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом. Навпаки, вона буде змушена захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується.

З урахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18) у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 цього Кодексу провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю при відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 7, 9, 247, 278-280, 283, 285 КУпАП, суддя,

П О С Т А Н О В И В:

провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником до Закарпатського апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову, протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя:Ганько І. І.