Єдиний унікальний номер № 359/1057/25
Апеляційне провадження № 33/824/3739/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 633900, 26 січня 2025 року о 17 год. 00 хв. у м. Бориспіль, по вул. Київський Шлях, 127-Б/1, водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Opel Vectra», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, порушення мови, виражений запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження медичного огляду на місці зупинки за допомогою приладу «Drager Alcotest 6820», ARHK-0130, або у медичному закладі категорично відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю подій і складу адміністративного правопорушення.

У судове засідання, призначене на 09 жовтня 2025 року, з`явився захисник особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що, на його думку, полягало у відмові суду в повторному задоволенні клопотання про виклик свідків після їх неявки у судове засідання.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставин, за яких протокол про адміністративне правопорушення було складено виключно на підставі пояснень свідків, які вказали, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом, тоді як сам апелянт стверджує, що на момент зупинки перебував на пасажирському сидінні автомобіля.

Дані доводи апелянта не можуть бути прийняті апеляційний судом.

По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

У своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що, дяк убачається з матеріалів справи, факт керування транспортним засобом безпосередньо ОСОБА_1 не зафіксовано на відеозаписі, здійсненому працівниками поліції. Зі змісту зазначеного відеозапису вбачається, що до прибуття поліцейських автомобіль було зупинено іншими учасниками дорожнього руху, які, відчувши від Ваврищука запах алкоголю, викликали працівників поліції.

Згідно ст. 266 КУпАП України особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного сп`яніння підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд особи, яка керувала транспортним засобом на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Отже, відповідно до положень вказаної статті обов`язковій фіксації на відеозапис підлягає лише процедура огляду водія на стан сп`яніння. Інші обставини події можуть бути встановлені не лише за допомогою технічних засобів фіксації, але й на підставі інших допустимих доказів, зокрема пояснень свідків.

У матеріалах справи наявні письмові пояснення свідків - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які підтвердили факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , який при цьому мав явні ознаки алкогольного сп`яніння.

За клопотанням сторони захисту судом першої інстанції було викликано зазначених осіб для допиту їх у судовому засіданні як свідків. Водночас суду було надано інформацію про те, що зазначені особи є військовослужбовцями і у зв`язку з безпосереднім несенням військової служби не мають можливості з`явитися до суду для надання свідчень.

Той факт, що свідки не прибули до суду, жодним чином не спростовує достовірності їх письмових пояснень, наданих під час складання адміністративних матеріалів. Судом зазначені пояснення не оцінюються як показання свідків, допитаних безпосередньо у судовому засіданні, однак розцінюються як письмові докази, отримані працівниками поліції у належний процесуальний спосіб.

Оскільки вказані письмові пояснення не спростовані іншими доказами, підстав для їх неврахування суд не вбачає. Навпаки, зазначені пояснення узгоджуються між собою та послідовно підтверджують факт того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба