Справа № 462/7215/25
ПОСТАНОВА

11 листопада 2025 року, Залізничний районний суд міста Львова у складі судді Ліуша А.І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою АДРЕСА_1

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України пАП, -

В С Т А Н О В И В :

12 вересня 2025 року о 21 год. 02 хв., в м. Львові на перехресті вул. Чернівецька-Городоцька, ОСОБА_1 , керував автомобілем Kia Sorento д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: блідність шкірного покриву обличчя, поведінка що не відповідає обстановці, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку.

ОСОБА_1 , подав до суду заяву про здійснення розгляду справи без його участі. Крім того, долучив письмові заперечення, в яких просив суд провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Вимоги клопотання мотивовано тим, що у працівників поліції, що зупинили його транспортний засіб службові посвідчення старого зразку, а відтак, у них відсутні повноваження на вчинення дій щодо складення протоколів про притягнення осіб до адміністративної відповідальності. Також вказав, що на наступний день після зупинки транспортного засобу він провів огляд самостійно, а результат показав, що він не перебуває в стані наркотичного сп`яніння. Також, вказав, що працівники поліції не надали йому можливості самостійно обрати медичний заклад для проведення огляду, що прямо передбачено п. 6 розд. ІІ спільного Наказу Міністерства охорони здоров?я України та Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2015 р. N? 1452/735, зареєстрованого в Мін?юсті України 11.11.2015р. за N?1413/27858 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння». Відповідно до цього ж Наказу, медичні огляди можуть проводитися лише закладами охорони здоров?я, включеними до переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров?я України або відповідним обласним департаментом охорони здоров?я, погодженим з МОЗ. Разом з тим, відповідно до отриманих адвокатських запитів, Департамент охорони здоров?я Львівської ОДА не має затвердженого МОЗ України переліку закладів, яким надано право проводити такі огляди. Інформація про відповідний наказ не опублікована у відкритих офіційних джерелах і не міститься у системі нормативно-правових актів МОЗ, що ставить під сумнів законність будь-яких результатів огляду, проведених за направленням патрульних у Львівській області. Додатково вказав, що працівниками поліції взагалі було незаконно здійснено зупинку його транспортного засобу, з метою перевірки документів, що не передбачено ст. 35 ЗУ «Про національну поліції», вони не надали йому доказів вчинення адміністративного правопорушення, направлення на огляд складено без участі понятих, йому не роз`яснено його прав. Також зазначив, що працівники поліції співпрацюють з працівниками ТЦК та погрожували йому.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що у діях ОСОБА_1 , наявні ознаки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України пАП, тобто відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість січня реакції, що стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 №452144, відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, рапортом, направленням водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій.

Під час розгляду справи, судом було розглянуто наявні в матеріалах справи відеозаписи, з яких вбачається, що на clip-0, о 21:04 працівник поліції роз`яснює ОСОБА_1 , причину запинки транспортного засобу, а саме: водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом на перехресті вул. Чернівецька-Городоцька, не виконав вимогу знаку 5.16 Рух по смугах, не зайняв крайню ліву смугу для повороту ліворуч і здійснив поворот з крайньої правої смуги. / clip-0 о 00-01:12/.

Відтак, суд критично оцінює пояснення ОСОБА_1 про те, що його транспортний засіб було зупинено працівниками поліції виключно з метою перевірки документів. Така позиція не знаходить свого підтвердження в досліджених судом доказах, зокрема у відеозаписах з нагрудних камер поліцейських, які однозначно свідчать про те, що причиною зупинки стало порушення ним вимог Правил дорожнього руху. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський має право зупиняти транспортний засіб у разі, якщо водій порушив правила дорожнього руху.

Після того, як ОСОБА_1 , роз`яснили суть вчиненого ним адміністративного правопорушення, працівники поліції запропонували надати реєстраційні документи: зокрема документ на транспортний засіб та документ що надає право керування транспортним засобом /01:30/. На що ОСОБА_1 , пояснив, що є людиною /01:54/, народом України /02:13/ та відомим блогером / clip-0 о 02:53/, а автомобіль яким він керує не є автомобілем, а є його приватною рухомою власністю, про що він повторяв неодноразово /clip-0 о 01:47, 03:13/. Крім того, вказав, що є правила, які встановлені системою, а є правила, які встановлені Богом, і він живе по совісті / clip-0 о 02:42/ та по Божій волі / clip-0 о 02:52/. Відтак, вказав, що в нього немає ні прізвища ні по-батькові ні реєстраційних документів /clip-0 о 03:09/.

Так, суд зазначає, що твердження ОСОБА_1 про те, що автомобіль, яким він керує, не є транспортним засобом, а його приватною рухомою власністю/ clip-0 о 03:35/, не має жодного правового підґрунтя та суперечить чинному законодавству України. Відповідно до положень п. 1.10 Правил дорожнього руху України, транспортним засобом є пристрій, призначений для перевезення людей або вантажів автомобільними дорогами. Отже, незалежно від того, як сам ОСОБА_1 сприймає чи називає автомобіль, його правовий статус визначається виключно нормами законодавства, а не суб`єктивними переконаннями особи. Така позиція водія свідчить про свідоме ігнорування встановлених правил дорожнього руху та спробу уникнути виконання законних вимог працівників поліції.

Висловлювання ОСОБА_1 про те, що він «не має обов`язків, а лише права» /clip-0 о 11:06/ суд оцінює як відверто неадекватне та таке, що свідчить про відсутність у нього елементарного розуміння принципів правопорядку та норм співжиття у суспільстві. Подібне твердження суперечить не лише здоровому глузду, а й базовим засадам правової системи, яка ґрунтується на рівності прав і обов`язків всіх громадян. Така поведінка демонструє відрив особи від реальності в даній ситуації, ігнорування об`єктивних норм закону та небажання усвідомлювати власну відповідальність за вчинені дії.

Крім того, твердження подібного змісту у контексті звичайної перевірки документів працівниками поліції, після вчинення ним адміністративного правопорушення виглядає як прояв дезорієнтації та викривленого сприйняття дійсності. Це вказує на стан зміненої свідомості, який характерний для осіб, що перебувають під впливом психоактивних речовин, наркотичних засобів чи препаратів.

Аналізуючи вказану поведінку ОСОБА_1 , зафіксовану на відеозаписі, суд приходить до висновку, що його дії та висловлювання не містять ознак адекватності, та не відповідають звичайній поведінці особи у подібній ситуації. Зокрема, замість надання працівникам поліції документів, передбачених законодавством, ОСОБА_1 розпочав беззмістовну та емоційно нестабільну дискусію, висловлюючи абсурдні твердження, що не мають жодного логічного чи правового підґрунтя, та у своїй сукупності свідчать про порушення логіки мислення, втрату критичного сприйняття дійсності та неадекватне ставлення до законних вимог працівників поліції.

Крім того, суд звертає увагу на те, що манера спілкування ОСОБА_1 хаотична, суперечлива, з явними емоційними перепадами, що проявляється у зміні тем, повторюванні одних і тих самих фраз, посиланнях на релігійні чи містичні категорії у контексті побутової правової ситуації. Такі ознаки є типовими для осіб, що перебувають у стані наркотичного сп`яніння, або під впливом лікарських препаратів, які змінюють психоемоційний стан, знижують концентрацію уваги, сповільнюють логічне мислення та викликають неадекватну оцінку обстановки.

Щодо позиції особи, що притягається до адміністративної відповідальності про те, що дії екіпажу поліції, послідовність подій та їхня поведінка після зупинки транспортного засобу свідчить про наявність неформальної координації з працівниками ТЦК, суд зазначає наступне.

Протягом усього періоду спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції діяли врівноважено, коректно та в межах своїх повноважень, спокійним тоном роз`яснюючи йому обов`язок мати при собі дозвільні документи у разі керування транспортним засобом. У відповідь ОСОБА_1 , демонстрував відверту неповагу до вимог законодавства, заперечував сам факт того, що він є водієм, і вдавався до абсурдних тверджень про те, що він є людиною або народом України, намагаючись таким чином уникнути юридичної відповідальності. Така поведінка мала явно провокативний характер і не містила жодного правового підґрунтя.

Разом з тим, аналіз відеозаписів, долучених до матеріалів справи, не підтверджує жодного з тверджень ОСОБА_1 , про наявність будь-якої неформальної координації між працівниками поліції та представниками ТЦК. Навпаки, з наявних відеозаписів вбачається, що дії поліцейських були послідовними, відкритими та зводилися виключно до виконання службових обов`язків, без будь-яких ознак стороннього впливу чи узгодженості з іншими структурами.

Більше того, саме після того, як ОСОБА_1 викликав на місце події свою матір та брата, саме брат ініціював розмову про працівників ТЦК, що чітко зафіксовано на clip-2 о 00:50. Це свідчить про те, що тема ТЦК виникла не з боку поліцейських, а була нав`язана саме родичами ОСОБА_1 . На clip-2 о 07:30 він повторно самостійно повертається до цієї теми, що додатково підтверджує, що розмови про ТЦК були ініційовані не працівниками поліції, а близькими ОСОБА_1 . Відтак, такі доводи суд оцінює як свідомо викривлені, спрямовані на створення хибного враження про упередженість працівників поліції та введення суду в оману з метою уникнення відповідальності за власні протиправні дії.

Окремо суд звертає увагу на те, що протягом всього часу починаючи з моменту зупинки транспортного засобу о 21:02 год і до завершення спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 , демонстрував послідовну та явну зневагу до законних вимог працівників поліції. Замість того, щоб виконати елементарний та передбачений законом обов`язок щодо надання реєстраційних документів, ОСОБА_1 багаторазово, наполегливо та безпідставно відмовлявся це робити. Протягом всього спілкування він намагався змістити акцент розмови із вчинення ним адміністративного правопорушення на обставини, які жодним чином не стосуються суті перевірки: заявляв, що він є «відомим блогером», «людиною без документів», заперечував власний юридичний статус та намагався переконати працівників поліції у тому, що положення чинного законодавства України не можуть застосовуватися до нього, адже, на його думку, він «є людиною, а не особою». Така абсурдна логіка, висловлена ним зокрема на clip-2 о 02:10, переслідувала очевидну мету уникнути правової кваліфікації його поведінки та поставити під сумнів можливість притягнення його до відповідальності як «особи, що притягається до адміністративної відповідальності».

Також суд звертає увагу, що поведінка ОСОБА_1 протягом всього епізоду спілкування носила демонстративно конфліктний характер: він постійно перебивав працівників поліції, не давав їм можливості спокійно і безперешкодно виконувати покладені на них службові повноваження, заплутував розмову сторонніми темами, створював напружену атмосферу та відверто ігнорував будь-які зауваження. Зокрема, на clip-4 о 08:50, чітко зафіксовано, що поліцейські неодноразово намагаються завершити пояснення або поставити запитання, однак ОСОБА_1 вперто перебиває їх, висловлюючи власні монологи, які не мають жодного відношення до суті правопорушення.

Додатково суд звертає увагу на те, що на clip-2 о 02:23 особа, яка представилася братом ОСОБА_1 , звернулася до працівників поліції з відверто неправомірною пропозицією скласти протокол про адміністративне правопорушення не на фактичного водія, а на нього самого. Фактично він намагався схилити працівників поліції до умисного спотворення дійсних обставин, внесення завідомо неправдивих відомостей у службові документи та, по суті, до підробки адміністративних матеріалів. Така ініціатива свідчить не лише про спробу перешкодити встановленню істини, а й про бажання штучно змінити юридичні наслідки правопорушення, що є неприпустимим втручанням у виконання працівниками поліції їхніх повноважень та додатково підтверджує намагання ОСОБА_1 , ухилитися від відповідальності будь-яким шляхом, у тому числі протиправним.

Крім того, судом не приймається до уваги твердження ОСОБА_1 , про те, що в працівників поліції були неналежні службові посвідчення та такі відмовлялись їх пред`являти. Так, на clip-4 о 11:22 поліцейські пред`явили документи, на clip-5 о 08:00 повторно пред`явили документи. Однак, він все одно відмовився від спілкування з працівниками поліції. Також, суд вважає за необхідне підкреслити, що згідно наданої суду самим ОСОБА_1 , відповіді від 26 вересня 2025 року на адвокатський запит - йому було роз`яснено, що капітан поліції ОСОБА_2 (0002205), проходить службу в Національній поліції з 07 листопада 2015 по теперішній час та на даний час перебуває на посаді заступника командира роти № 1 батальйону № 1 управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції; старший лейтенант поліції ОСОБА_3 (0002214), проходить службу в Національній поліції з 07 листопада 2015 по теперішній час та на даний час перебуває на посаді інспектора взводу № 1 роти №1 батальйону № 1 управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції; сержант поліції ОСОБА_4 (0164535), проходить службу в Національній поліції з 10 березня 2021 по теперішній час та на даний час перебуває на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону N? 1 управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції.

Вказані дані беззаперечно свідчать про наявність у зазначених працівників поліції законних повноважень щодо здійснення перевірки документів осіб, які вчинили адміністративне правопорушення, а також про те, що їх службові посвідчення є офіційними, дійсними, відповідають затвердженим державою зразкам та видані в установленому законом порядку. З наданої самим ОСОБА_1 , офіційної відповіді на адвокатський запит від 26 вересня 2025 року вбачається, що всі троє працівників поліції капітан поліції ОСОБА_2 , старший лейтенант поліції Рибак Олег Степанович та сержант поліції Височанська Ярослава Ярославівна не лише перебувають на службі в Національній поліції протягом значного періоду, але й обіймають відповідні посади у структурних підрозділах патрульної поліції, що безпосередньо уповноважені здійснювати перевірку документів та реагувати на адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху. Наявність у них дійсних службових посвідчень під час зупинки його транспортного засобу підтверджена офіційно, а отже сумніви ОСОБА_1 , щодо їх належності, справжності або компетенції є голослівними та такими, що не знайшли жодного фактичного підтвердження.

Жодних доказів, які б свідчили про те, що службові посвідчення працівників поліції не відповідають дійсності або видані з порушеннями, матеріали справи не містять. Особою, що притягається до адміністративної відповідальності не подано жодного належного та допустимого доказу підроблення, фальсифікації чи використання службових документів неналежного зразка. Навпаки наявні у справі відеозаписи (clip-4 о 11:22, clip-5 о 08:00) підтверджують, що поліцейські не лише продемонстрували свої посвідчення на вимогу ОСОБА_1 , але й повторно пред`явили їх, щоб усунути будь-які можливі сумніви щодо легітимності своїх дій. Сам факт демонстрації посвідчень під відеофіксацію вже свідчить про відсутність спроби приховати інформацію або уникнути підтвердження службових повноважень.

Що стосується посилань ОСОБА_1 , на постанову КМУ № 1137, то суд зауважує, що цей документ жодним чином не підтверджує його доводів. Сама постанова не містить положень, які б свідчили про недійсність або порушення порядку видачі конкретних посвідчень зазначеним працівникам поліції. Крім того, копії таких посвідчень у матеріалах справи відсутні, відповідно суд позбавлений можливості здійснити їх дослідження із зазначеними у постанові вимогами. Однак, відсутність таких копій не є доказом порушення, адже обов`язок доведення відповідних обставин покладається на сторону, яка їх стверджує, а ОСОБА_1 такого обов`язку не виконав.

Так само матеріали справи не містять жодних ознак чи підтверджень того, що працівники поліції вимагали від ОСОБА_1 , виконання незаконних розпоряджень або діяли без належного підтвердження своїх службових повноважень, як він це стверджує. Усі вимоги поліції зокрема щодо пред`явлення документів на право керування транспортним засобом випливали безпосередньо з норм чинного законодавства, зокрема Закону України «Про Національну поліцію» та Правил дорожнього руху України. Відповідно, твердження ОСОБА_1 про нібито неправомірність дій працівників поліції не лише є необґрунтованими, але й прямо спростовуються сукупністю наявних у справі доказів.

Також суд звертає увагу на очевидні подвійні стандарти, якими керується ОСОБА_1 , під час спілкування з працівниками поліції та обґрунтування власної поведінки. Зокрема, на відеозаписі clip-5 о 11:16 він відкрито заявляє, що, будучи «людиною», не зобов`язаний пред`являти працівникам поліції жодних документів, тоді як поліцейські, на його переконання, «зобов`язані» їх демонструвати йому безумовно. Такі твердження не лише демонструють його свідоме ігнорування чинного законодавства, але й свідчать про намагання створити для себе особливий статус, у межах якого він вважає, що може ухилятися від виконання законних вимог працівників поліції.

Крім того, суд зазначає, що протягом всього періоду, зафіксованого на відеозаписах, ОСОБА_1 , неодноразово вводив працівників поліції в оману щодо наявності у нього посвідчення водія. Він наполягав, що такого документа він не має, чим намагався створити хибне уявлення про відсутність у нього статусу водія та уникнути відповідальності. Однак згодом, всупереч власним попереднім твердженням, ОСОБА_1 , все ж пред`явив посвідчення водія, що беззаперечно підтвердило факт його свідомої неправдивої поведінки.

Більш того, на відеозаписі clip-9 о 12:25 ОСОБА_1 , взагалі відмовився від спілкування з працівниками поліції: зачинив вікно свого транспортного засобу та увімкнув гучну музику, чим повністю унеможливив виконання поліцейськими своїх службових повноважень. Така поведінка є свідомою протидією законним діям працівників поліції, демонструє його відверте небажання співпрацювати та свідоме перешкоджання належному оформленню матеріалів справи. Сукупність таких дій ще раз підтверджує непослідовність та суперечливість позиції ОСОБА_1 , який одночасно вимагає від працівників поліції дотримання належної процедури, тоді як сам грубо її порушує та перешкоджає виконанню їхніх службових обов`язків.

Твердження ОСОБА_1 , про те, що йому нібито не було роз`яснено його права, повністю спростовується наявним у матеріалах справи відеозаписом, зокрема clip-5 о 13:00, на якому чітко зафіксовано, що працівниця поліції у повному обсязі, послідовно та зрозуміло роз`яснила йому всі передбачені законом права. Однак судом також встановлено, що навіть у момент їх роз`яснення ОСОБА_1 , демонстрував відверто неадекватну та неконтрольовану поведінку: він постійно перебивав працівницю поліції, не реагував на її слова, ігнорував зроблені йому зауваження та продовжував вести монотонний, відсторонений діалог, не пов`язаний зі змістом того, що йому зачитувалося. Подібна поведінка відсутність концентрації уваги, нездатність сприймати та відтворювати інформацію, втрата логічної послідовності мовлення є характерними ознаками перебування особи в стані наркотичного сп`яніння або під впливом психотропних чи сильнодіючих лікарських препаратів, які впливають на когнітивні функції та емоційно-вольову сферу.

Крім того, працівницею поліції йому чотири рази було поставлено пряму та однозначну вимогу повідомити, чи бажає він скористатися своїми правами, однак ОСОБА_1 , жодного разу не надав відповіді. Повне ігнорування конкретного процесуального запитання, яке має для нього істотне юридичне значення, у поєднанні з хаотичною та нелогічною поведінкою, свідчить не про непорозуміння, а про його нездатність сприймати ситуацію адекватно та контролювати власні дії. Вказане, у сукупності з іншими зафіксованими у відеозаписах ознаками розгубленістю, розфокусованістю, неадекватними твердженнями та неприродною манерою спілкування додатково підтверджує, що ОСОБА_1 , перебував у стані наркотичного сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, які змінюють стан свідомості та викривляють сприйняття реальності.

Такі дії, висловлювання та загальний стан ОСОБА_1 , суд розцінює як такі, що не відповідають звичайній обстановці, свідчать про втрату концентрації уваги, критичного мислення та контролю за власною поведінкою. Вони мають ознаки дезорієнтації, психомоторного збудження та емоційної нестабільності. Сукупність зазначених ознак дає підстави вважати, що на момент спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 , перебував у стані, несумісному з тверезим та адекватним сприйняттям дійсності, що свідчить про вплив на нього психоактивних речовин наркотичних засобів чи лікарських препаратів, які знижують увагу, швидкість реакції та здатність адекватно оцінювати власні дії. Така поведінка є нетиповою для здорової людини, а тому суд обґрунтовано вважає, що саме перебування у зміненому психофізіологічному стані стало причиною вищезазначених неадекватних висловлювань і дій.

Щодо долучених до клопотання про закриття провадження по справі протоколів опитування свідків, суд зазначає наступне.

Щодо протоколу допиту ОСОБА_5 , такий зазначив, що близько 21:00 йому зателефонував ОСОБА_1 , і повідомив, що його безпідставно затримали працівники патрульної поліції у Львові, на площі Двірцевій, 1. Він негайно виїхав, і вже близько 21:30 був на місці. Там побачив, що до автомобіля Паньківського підійшли троє поліцейських ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Вони поводились зухвало, вели себе не як охоронці правопорядку, а як представники карального апарату, намагаючись збити водія з пантелику, тиснули морально, ставили запитання в агресивній манері. Паньківський вимагав показати службові посвідчення, але, ознайомившись із ними, відразу звернув увагу, що документи не відповідають вимогам чинного законодавства України та затвердженому зразку. На законне зауваження поліцейські лише цинічно відповіли: «Оскаржуйте наші дії у суді». Попри те, що ОСОБА_7 не порушував жодного пункту Правил дорожнього руху, працівники поліції не змогли надати жодного доказу правопорушення. Вони затягували час, очевидно, очікуючи підмогу з ТЦК, відверто погрожуючи: «Приїдуть і витягнуть тебе силою». Увесь цей процес тривав понад дві з половиною години від 21:00 до 23:30. Під тиском і без свідків поліціянти у службовому авто склали протоколи за ст. 126 та 130 КУпАП, не маючи на це ані законних підстав, ані реальних доказів. Паньківський відмовився їх підписувати, чим реалізував своє право на захист. Він переконаний, що дії патрульних були свідомими, узгодженими та незаконними. Їхні посвідчення не відповідали встановленому зразку, і це визнавалось самими ж поліцейськими у розмові між собою. Тобто вони виходили на службу, завідомо знаючи, що порушують закон, і що їхня діяльність юридично нікчемна.

Так, суд зазначає, що в матеріалах справи повністю відсутні будь-які дані про особу ОСОБА_5 . Він не був залучений як свідок у передбаченому законом порядку, не надав жодних документів, що посвідчують його особу, ані працівникам поліції, ані суду, що само по собі ставить під сумнів достовірність і допустимість наданих ним пояснень. Судом також було детально й послідовно досліджено усі наявні у матеріалах справи відеозаписи у повному обсязі, починаючи з моменту зупинки транспортного засобу, і за результатами такого дослідження встановлено, що фактична поведінка працівників поліції жодним чином не відповідає тим характеристикам, які наводить ОСОБА_5 . У відеозаписах не зафіксовано, щоб працівники поліції поводились «зухвало», намагалися «збити водія з пантелику», «тиснули морально» або ставили запитання «в агресивній манері».

Навпаки, з відеоматеріалів вбачається, що поліцейські діяли виключно врівноважено, послідовно, ввічливо та професійно, не виходячи за межі своїх службових повноважень. Вони багаторазово та спокійним тоном роз`яснювали ОСОБА_1 підстави зупинки транспортного засобу, порядок перевірки документів та вимоги законодавства, незважаючи на його зверхню, дезорієнтовану й відверто провокативну поведінку. Саме ОСОБА_1 , систематично уникав відповідей на запитання, не надавав документів, які посвідчують його особу та право керування транспортним засобом, переводив розмову у площину абстрактних філософських міркувань, що не мають жодного відношення до предмета перевірки або суті вчиненого адміністративного правопорушення.

Враховуючи зазначене, суд беззаперечно встановив, що саме ОСОБА_1 , а не працівники поліції, поводився зухвало, постійно змінював тему розмови, намагався психологічно тиснути на поліцейських та ставив запитання у агресивній манері, що повністю заперечує викладену у протоколі ОСОБА_5 , версію.

Також суд звертає увагу на твердження ОСОБА_5 , про те, що, за його словами, ОСОБА_1 , не порушував жодного пункту Правил дорожнього руху, а працівники поліції не змогли надати жодного доказу правопорушення. У ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 , прибув на місце події вже після фактичної зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 за порушення ПДР. Отже, він фізично не міг бути свідком події, яка стала підставою для зупинки, і тому не може робити будь-які твердження щодо наявності чи відсутності такого порушення.

Матеріали справи також не містять жодних даних, які б підтверджували, що ОСОБА_5 , є спеціалістом, експертом або має будь-які професійні повноваження чи компетенцію оцінювати дії ОСОБА_1 , з точки зору дотримання вимог ПДР або законодавства у сфері дорожнього руху. Більше того, матеріали справи не містять і доказів того, що ОСОБА_5 , був належним чином уповноважений представляти інтереси ОСОБА_1 , а відтак поліцейські не були зобов`язані надавати йому будь-які докази чи пояснення щодо правопорушення.

Таким чином, покази вказаної особи не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони не лише не підтверджуються доказами, а й прямо суперечать дослідженим у ході розгляду справи відеозаписам. Суд також враховує, що ОСОБА_5 , фактично ідентифікував себе братом ОСОБА_1 , а зміст його показів носить очевидно упереджений характер, спрямований на виправдання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Вказані пояснення є викривленими, побудованими на суб`єктивних оцінках і не можуть розглядатися як достовірне джерело доказів у справі.

Щодо протоколу допиту ОСОБА_8 , така зазначила, що близько 21:00 їй зателефонував ОСОБА_1 , і повідомив, що його безпідставно затримали працівники патрульної поліції у Львові, на площі Двірцевій, 1. Вона негайно виїхала на місце події й уже близько 21:30 була там. Також прибули декілька друзів і знайомих її сина, а також активісти, які займаються правозахисною діяльністю. На місці вона побачила, що біля автомобіля KIA SORENTO, у якому перебував син, стояли троє працівників поліції капітан поліції ОСОБА_2 , сержант поліції ОСОБА_4 та рядовий поліції ОСОБА_9 . Старший групи ОСОБА_2 намагався витягнути сина з автомобіля, а всі троє поліцейських фактично вели «перехресний допит», ставлячи безліч провокаційних запитань, намагаючись збити його з пантелику та змусити до дій, які можна було б використати проти нього. ОСОБА_1 поводився спокійно й наполягав, щоб поліцейські пред?явили службові посвідчення. Ознайомившись із ними, він звернув увагу, що документи не відповідають зразку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України та Наказом МВС, а отже не можуть підтверджувати їхні повноваження. Поліцейські проігнорували ці зауваження. Її син неодноразово повторював: «У вас немає повноважень мене затримувати!», на що старший групи ОСОБА_2 відповідав: «Можете оскаржити мої дії в суді або звернутися до мого керівництва. Яке посвідчення дали з таким і ходжу». Подібна ситуація була і з посвідченнями ОСОБА_9 та ОСОБА_4 . Уся подія тривала близько 2,5 годин з 21:00 до 23:30. Підтвердила, що всі документи - протоколи, направлення, постанови поліцейські складали службовому автомобілі без залучення свідків.

Так, суд зазначає, що на досліджених у судовому засіданні відеозаписах не вбачається жодного епізоду, який би навіть опосередковано підтверджував твердження свідка ОСОБА_8 , про те, що будь-хто з працівників поліції намагався силоміць витягнути ОСОБА_1 з автомобіля. Навпаки, переглянуті відеоматеріали свідчать про протилежне: протягом всього часу спілкування працівники поліції не застосовували до нього жодного фізичного впливу, а лише наполегливо вимагали виконання його процесуальних обов`язків, передбачених законодавством. Натомість саме ОСОБА_1 , демонстрував відверту відмову виконувати законну вимогу працівників поліції щодо пред`явлення документів, необхідних для встановлення особи та перевірки його права керувати транспортним засобом. Такі умисні дії є грубим порушенням вимог КУпАП, що додатково спростовує версію свідка про нібито «безпідставне затримання».

Також вказаний свідок не конкретизувала, які саме провокаційні запитання, на її переконання, ставили працівники поліції ОСОБА_1 , і яким чином такі запитання могли «збити його з пантелику» чи схилити до будь-яких дій, які б могли бути використані проти нього. Суд констатує, що такі твердження залишилися загальними, нічим не підтвердженими та не містять жодного фактичного опису цих нібито неправомірних дій. Натомість з матеріалів справи чітко простежується систематична протидія ОСОБА_1 , виконанню своїх обов`язків, зокрема його відмова надати документи на законну вимогу працівників поліції, передбачену п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію». Відповідно до зазначеної норми, поліцейський має право вимагати в особи документи у спосіб, який дає можливість їх прочитати та зафіксувати, якщо існують достатні підстави вважати, що особа вчинила правопорушення. У даному випадку наявність таких підстав повністю підтверджується матеріалами справи.

Щодо наданих пояснень ОСОБА_8 , стосовно нібито присутніх на місці події працівників ТЦК, суд не приймає їх до уваги, оскільки ці твердження не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Такі пояснення мають характер припущень і не ґрунтуються на жодних об`єктивних даних, що унеможливлює їх використання як доказів у судовому провадженні.

З тих самих підстав суд не може прийняти до уваги й твердження свідка про те, що поліцейські склали щодо її сина протоколи за ст. 126 та ст. 130 КУпАП без будь-яких доказів правопорушень. Так, матеріали справи не містять жодних відомостей, які б підтверджували, що ОСОБА_8 , має спеціальні знання або правовий статус, який дозволяв би їй кваліфікувати дії ОСОБА_1 , або оцінювати наявність чи відсутність складу адміністративних правопорушень. А також, відсутні будь-які дані про те, що вона була представником ОСОБА_1 , в межах даної справи, а тому працівники поліції не мали обов`язку надавати їй докази чи пояснення щодо винесених матеріалів. Відповідно, її твердження не мають юридичної сили та не можуть вважатися достовірними.

Відтак, суд приходить до висновку, що покази вказаного свідка ОСОБА_8 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ця особа відкрито ідентифікувала себе матір`ю ОСОБА_1 , що свідчить про її очевидну зацікавленість у результаті розгляду справи. Крім того, її покази не узгоджуються з дослідженими відеозаписами, а в деяких моментах прямо суперечать їм, що свідчить про те, що такі пояснення є викривленими, суб`єктивними та спрямованими на виправдання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Більше того, суд вважає за необхідне окремо підкреслити, що залишається незрозумілим і позбавленим будь-якої логічної аргументації те, чому у випадку, якщо свідки зокрема ОСОБА_8 , та інші присутні особи дійсно вважали, що працівники поліції перевищують свої службові повноваження, чинять психологічний тиск на ОСОБА_1 , фактично здійснюють його незаконне затримання або діють без належних повноважень, вони обмежилися пасивним спостереженням за цими, на їхню думку, протиправними діями. Суд наголошує, що у разі реального виявлення таких порушень будь-яка особа, тим більше близькі родичі мати чи особи, які називали себе братами або друзями ОСОБА_1 , мали б негайно відреагувати та повідомити про такі факти на лінію «102», аби забезпечити оперативне прибуття іншого наряду поліції для фіксації можливих неправомірних дій або зупинення потенційного перевищення службових повноважень. Відсутність будь-якого активного реагування з їхнього боку та обрання ними повністю нейтральної, спостережної позиції, при тому що вони одночасно стверджують про грубі й очевидні, на їх переконання, порушення, свідчить про те, що такі твердження носять суб`єктивний та емоційний характер, спрямований виключно на створення враження неправомірності дій поліцейських задля виправдання ОСОБА_1 . Суд вважає, що поведінка свідків, які фактично не зробили нічого для припинення нібито протиправних дій, об`єктивно спростовує їхні власні слова про незаконність дій працівників поліції.

Крім того, суд звертає увагу на очевидні неузгодженості, що містяться у долучених до клопотання протоколах опитування свідків. Так, з вказаних документів вбачається, що місцем проживання осіб, які називають себе свідками події, є м. Львів та Київська область, смт. Баришівка, тоді як самі протоколи опитування були складені в місті Києві. Матеріали справи не містять жодного належного або допустимого доказу, який би підтверджував, що зазначені особи дійсно прибули до м. Києва для надання таких пояснень адвокату. Відсутність будь-яких підтверджень факту їхнього перебування у м. Києві, шляхів пересування, документів, що засвідчують дату та час такого візиту, або будь-яких інших об`єктивних даних, ставить під сумнів не лише достовірність змісту цих протоколів, але й факт їх реального особистого надання.

Більше того, незрозумілим залишається й те, чому у випадку, якщо особа, що притягається до адміністративної відповідальності, дійсно вважала за необхідне залучити цих осіб як свідків, вона не звернулася до суду з клопотанням про їх особистий допит у м. Львові, тобто за місцем проживання більшості таких свідків. Натомість зазначені особи, за твердженням сторони захисту, нібито спеціально виїхали до м. Києва за сотні кілометрів від місця проживання лише для надання письмових пояснень, по суті справи, що розглядається в м. Львові. Вказане на переконання суду виглядає штучним та непослідовним.

Також, судом не приймаються до уваги долучені до матеріалів справи відповіді з ГУНП у Львівській області, а саме: від 03 жовтня 2025 року, згідно з якою ОСОБА_1 у державному розшуку не перебуває, від 26 вересня 2025 року, від 30 вересня 2025 року, від 30 вересня 2025 року та від 03 жовтня 2025 року. Суд підкреслює, що зазначені документи не мають жодного правового чи фактичного значення для встановлення обставин, пов`язаних із предметом розгляду а саме, перебуванням ОСОБА_1 , у стані наркотичного сп`яніння та законністю дій працівників поліції під час фіксації відповідного адміністративного правопорушення.

Зокрема, відповідь від 03 жовтня 2025 року щодо неперебування ОСОБА_1 у розшуку жодним чином не стосується обставин події, не спростовує та не підтверджує факт керування транспортним засобом у стані сп`яніння, і тому є нерелевантною. Аналогічно, інші відповіді ГУНП, не містять інформації, яка б могла вплинути на оцінку правомірності дій поліцейських під час оформлення матеріалів справи чи на встановлення стану водія на момент зупинки.

Щодо відповіді ГУНП від 26 вересня 2025 року про наявність у працівників поліції попередніх дисциплінарних стягнень, суд вважає за необхідне зазначити, що наявність або відсутність таких стягнень не має жодного відношення до розгляду конкретної адміністративної справи відносно ОСОБА_1 . Дисциплінарні стягнення, якщо такі й мали місце, стосуються інших обставин та інших подій і не пов`язані із перевіркою правомірності їхніх дій саме у цій справі. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу, що будь-якого з поліцейських було притягнуто до дисциплінарної відповідальності саме за порушення процедури документування адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 . Відтак, наведена інформація не може впливати на оцінку доказів та не має доказового значення у межах цього провадження.

Також, судом не приймаються до уваги твердження ОСОБА_1 , про те, що працівники поліції не надали йому можливості самостійно обрати медичний заклад для проведення огляду, що прямо передбачено п. 6 розд. ІІ спільного Наказу Міністерства охорони здоров?я України та Міністерства внутрішніх справ України від 09 листопада 2015 р. N? 1452/735, зареєстрованого в Мін?юсті України 11.11.2015р. за N?1413/27858 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння». Відповідно до цього ж Наказу, медичні огляди можуть проводитися лише закладами охорони здоров?я, включеними до переліку, затвердженого Міністерством охорони здоров?я України або відповідним обласним департаментом охорони здоров?я, погодженим з МОЗ. Разом з тим, відповідно до отриманих адвокатських запитів, Департамент охорони здоров?я Львівської ОДА не має затвердженого МОЗ України переліку закладів, яким надано право проводити такі огляди. Інформація про відповідний наказ не опублікована у відкритих офіційних джерелах і не міститься у системі нормативно-правових актів МОЗ, що ставить під сумнів законність будь-яких результатів огляду, проведених за направленням патрульних у Львівській області.

Так, згідно наданого особою, що притягається до адміністративної відповідальності листа від 25 вересня 2025 року, вбачається, що перелік закладів охорони здоров`я, в яких здійснюється медичні огляди для виявлення у водіїв ознак сп`яніння, визначається на регіональному рівні та затверджується наказом директора департаменту. Особою, що притягається до адміністративної відповідальності, також було надано до суду наказ Департаменту охорони здоров`я №401, з переліком закладів охорони здоров`я Львівської області, яким надається право проведення огляду водії транспортних засобів, з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій, згідно якого таким закладом в м. Львові є КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ».

В той же час, як вбачається з наявного в матеріалах справи направлення на огляд водія транспортного засобу, виданого працівниками поліції безпосередньо після встановлення підстав для проведення огляду, - ОСОБА_1 , його було направлено саме до КНП ЛОР «ЛОМЦП та ТУ». Отже, заклад, визначений працівниками поліції, є належним і повністю відповідає переліку, затвердженому Департаментом охорони здоров`я, що, у свою чергу, підтверджується й документами, наданими самим ОСОБА_1 , та спростовує твердження про незаконність вибору медичного закладу.

З цих же підстав судом не приймається до уваги твердження особи, що притягається до адміністративної відповідальності, про те, що йому не була надана можливість самостійно обрати медичний заклад для проведення огляду. Навпаки, встановлено, що в місті Львові функціонує лише один заклад охорони здоров`я, який має право проводити такі огляди відповідно до затвердженого переліку, а тому фактична можливість вибору відсутня з огляду на законодавче обмеження. Крім того, під час вручення направлення ОСОБА_1 , не було заявлено жодного клопотання про бажання пройти огляд в іншому закладі, не було також конкретизовано, який саме заклад він вважає належним або таким, що відповідає його побажанням. Відсутність будь-якої реакції або заяви з боку ОСОБА_1 , на момент вручення направлення свідчить про те, що він не висловлював заперечень щодо визначеного закладу та не скористався своїм правом на подання відповідного клопотання, а тому його подальші твердження з цього приводу є безпідставними та спрямовані виключно на уникнення відповідальності.

Також суд звертає увагу на те, що наданий ОСОБА_1 , результат дослідження на виявлення барбітуратів, каннабіноїдів, кокаїну, опіатів та амфетамінів від 13 вересня 2025 року, проведений лабораторією «Синево», не може бути прийнятий судом до уваги. Вказане зумовлено тим, що зазначена лабораторія не включена до переліку закладів охорони здоров`я Львівської області, яким надано право проводити медичні огляди водіїв транспортних засобів з метою встановлення стану сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Наказ №401, з яким, як беззаперечно встановлено судом, був ознайомлений ОСОБА_1 , містить вичерпний перелік таких закладів, і приватна лабораторія «Синево» у ньому відсутня. Відтак, результати, отримані у приватній комерційній лабораторії, не можуть розглядатися як належний і допустимий доказ у розумінні вимог законодавства, оскільки вони отримані неуповноваженим суб`єктом та поза межами встановленої процедури.

Вказані результати дослідження не можуть бути прийняті судом до уваги також і з огляду на вимоги п. 9 спільного Наказу МОЗ та МВС №1452/735, відповідно до якого, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті у закладах охорони здоров`я, поліцейський зобов`язаний забезпечити їх доставку до найближчого уповноваженого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для проведення такого огляду. Як вбачається з матеріалів справи, направлення ОСОБА_1 було виписано 12 вересня 2025 року о 22 год. 30 хв., натомість наданий ним висновок лабораторії датований 13 вересня 2025 року о 13 год. 58 хв., тобто дослідження було проведено не просто пізніше встановлених законом двох годин а фактично через більше ніж 15 годин з моменту виявлення підстав для огляду. Вказане жодним чином не підтверджує те, що на момент керування транспортним засобом ОСОБА_1 , не перебував в стані наркотичного чи іншого сп`яніння, а лише стверджує, що він не перебував в стані сп`яніння саме в момент проходження огляду.

Суд також зазначає, що наданий висновок приватної лабораторії містить дослідження лише на барбітурати, каннабіноїди, кокаїн, опіати та амфетаміни. Такий перелік не є вичерпним та не охоплює всі групи наркотичних засобів та лікарських препаратів, що можуть впливати на увагу, швидкість реакції, координацію рухів чи інші психофізіологічні функції водія. Спеціально уповноважені заклади охорони здоров`я, включені до переліку, проводять повний комплекс досліджень відповідно до стандартизованих методик та медичних технологій, затверджених МОЗ України. Натомість приватні лабораторії проводять лише ті тести, які передбачені їх внутрішнім переліком, що може істотно відрізнятися від затверджених державою методик. Це також свідчить про неповноту дослідження та є додатковою підставою для визнання такого доказу недопустимим, оскільки він не відповідає ані формальним вимогам законодавства, ані змістовним критеріям достовірності, повноти та об`єктивності.

Щодо наявності в діях представників поліції перевищення службових повноважень, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Предметом розгляду у справі є адміністративне правопорушення, інкриміноване ОСОБА_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що передбачає керування транспортним засобом у стані сп`яніння. У разі дійсної наявності фактів перевищення службових повноважень з боку працівників поліції, він вправі оскаржити такі дії як у позасудовому, так і в судовому порядку. Водночас, у цьому випадку ОСОБА_1 , з невідомих суду причин не скористався вказаними механізмами захисту, що вказує на відсутність реального порушення з боку поліції. Доказів, які б свідчили про оскарження або наявність відповідних скарг, суду не надано. Більше того, у матеріалах справи відсутні будь-які відомості про притягнення до кримінальної, адміністративної чи дисциплінарної відповідальності працівників поліції, що також свідчить про відсутність підстав вважати їх дії неправомірними. Під час ретельного вивчення наявних у матеріалах справи доказів, зокрема відеозаписів, суд не виявив жодних фактів, які б підтверджували перевищення службових повноважень або інші порушення з боку працівників поліції. Враховуючи все вищезазначене, суд приходить до висновку, що твердження про перевищення службових повноважень не мають достатнього доказового підтвердження і не можуть бути прийняті до уваги у рамках даного адміністративного провадження.

Щодо позиції особи, що притягається до адміністративної відповідальності про те, що протокол про адміністративне правопорушення вчинений з порушенням, з огляду на те, що при складенні направлення водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій, не були присутні 2 понятих, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 266 КУпАП, огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, матеріали справи містять відеозапис процесу складання протоколу про адміністративне правопорушення та направлення водія транспортного засобу на огляд з метою виявлення стану наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, які знижують увагу та швидкість реакцій. Наявність такого відеозапису є доказом належного та законного проведення відповідних процесуальних дій поліцейськими, що підтверджує дотримання встановлених законом процедур. Наявність відеозапису в матеріалах справи виключає будь-які сумніви щодо дотримання процесуальних норм, і присутність двох свідків у даному випадку не була обов`язковою та, відповідно, не є підставою для визнання доказів недопустимими.

Щодо твердження особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, про те, що працівниками поліції було нібито вчинено порушення правил дорожнього руху, суд зазначає, що дане питання не є предметом розгляду у вказаній адміністративній справі. Метою і предметом розгляду у вказаній справі є визначення факту вчинення конкретного адміністративного правопорушення, а саме керування транспортним засобом у стані сп`яніння, і з`ясовування обставин, що безпосередньо стосуються цього правопорушення. Порушення правил дорожнього руху, якщо такі й мали місце, не входять до кола питань, які суд повинен досліджувати у рамках цього провадження, та не можуть бути прийняті до уваги як підстава для закриття провадження по справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Відповідно, дані твердження не мають процесуального значення у справі і не впливають на законність та обґрунтованість прийнятих поліцейськими дій.

При цьому, судом враховується те, що відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є самостійним складом злочину, передбаченого ст. 130 КУпАП. В той же час, керування в стані наркотичного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, тяжкість якого обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Зокрема, у стані сп`яніння істотно знижується увага водія та швидкість його реакції, що зумовлює загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого водія та власності третіх осіб. Саме ця обставина і зумовила прийняття законодавцем Закону, яким було посилено відповідальності за керування в стані сп`яніння.

Накладаючи адміністративне стягнення, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного правопорушення, обставин, які обтяжують відповідальність відсутні, тому покарання йому слід визначити в межах санкції статті, за якою кваліфіковано правопорушення, у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 221, 268, 283, 284 Кодексу України пАП, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 визнати винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 130 Кодексу України пАП та оштрафувати на 17000 /сімнадцять/ тисяч гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 /один/ рік.

Стягнути з ОСОБА_1 605 /шістсот п`ять/ гривень 60 копійок судового збору в дохід держави.

Апеляційну скаргу на постанову може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя: А.І. Ліуш