КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/5359/2025
Головуючий в суді І інстанції Бондаренко М.С.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 листопада 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі головуючого судді Кашперської Т.Ц. за участі секретаря судового засідання Діденка А.С., розглянувши апеляційну скаргу захисника Тарасенка Ігоря Вікторовича на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.5 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху і вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, стягнуто судовий збір в сумі 605,60 грн.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 15 серпня 2025 року о 09 год. 25 хв. по Бориспільському шосе у м. Києві керував автомобілем Scania P360CВ6X4EHZ д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме зіниці очей звужені та не реагують на світло, тремтіння пальців рук, неприродна блідість обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці, від проходження огляду у встановленому законом порядку в медичному закладі водій ОСОБА_1 відмовився на бодікамеру поліцейського, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Захисник Тарасенко І.В., не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу 17 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку, у якій просив скасувати постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року та закрити провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Зазначав, що постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з істотними порушеннями норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення судом рішення, яке ґрунтується на недопустимих доказах.

Повідомляв, що 15 серпня 2025 року поліцейськими було здійснено зупинку транспортного засобу Scania P360CВ6X4EHZ д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , за адресою м. Київ, Бориспільське шосе, на блок-посту КП503.

Ця подія стала підставою для оформлення постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за ст. 125 КУпАП та протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 423609. Однак винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення не доведена належними і допустимими доказами, а отримані докази у провадженні здобуті з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Щодо порушення порядку та підстав зупинки транспортного засобу, зазначав, що відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право зупиняти транспортні засоби лише за наявності однієї з чітко визначених підстав. Частина 3 цієї ж статті вимагає від співробітника поліції поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки. Єдиною причиною зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 було не порушення ПДР, а перевірка військово-облікових документів та подальша доставка водія до ТЦК.

На відеозаписі з нагрудної камери поліцейського чітко зафіксовано, що поліцейський з самого початку розмови з водієм вказує саме на цю мету зупинки, не посилаючись на жодні порушення ПДР чи інші законні підстави.

Суд першої інстанції у постанові вказав, що ОСОБА_1 був зупинений на блокпості, і що питання законності зупинки не є предметом розгляду в справах про адміністративні правопорушення за ст. 130 КУпАП. Вважав помилковим такий висновок, оскільки відсутність законних підстав для зупинки робить усі подальші дії поліції (включаючи формування підозри у сп`янінні та складання протоколу) та отримані докази недопустимими, що відповідає доктрині «плодів отруєного дерева». Незаконна зупинка була здійснена під приводом перевірки військово-облікових документів, і це є «отруєним деревом». Таким чином, інспектором поліції не надано жодних доказів щодо порушення ОСОБА_1 будь-яких правил дорожнього руху в момент зупинки транспортного засобу, що свідчить про те, що його транспортний засіб було зупинено без будь-яких законних та правових підстав.

Наводив зміст ст. 268 КУпАП, положення розділу ІІ п. 11 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, яким передбачено при складанні протоколу роз`яснення особі її прав, передбачені ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Зазначав, що відповідно відеозапису з нагрудних камер, встановлено відсутність фіксації повідомлення ОСОБА_1 про його права та обов`язки, а також роз`яснення порядку проходження огляду на стан сп`яніння та наслідків відмови від нього, фактично ОСОБА_1 був позбавлений права на захист.

Крім того, висновки суду, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, усвідомлюючи наслідки такої відмови, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях та прямо суперечать відеозапису.

Згідно з вимогами ст. 266 КУпАП, Інструкції № 1452/735, фіксація процедури огляду на/або відмови від нього є обов`язковою. Наданий суду відеозапис взагалі не містить жодного з наступних моментів: не зафіксовано оголошення поліцейським ОСОБА_1 про необхідність пройти медичний огляд у закладі охорони здоров`я, не зафіксовано жодної чіткої вимоги поліцейського та конкретної, вербальної чи невербальної, відмови водія ОСОБА_1 від проходження такого огляду, не зафіксовано роз`яснення водієві правових наслідків такої відмови, не зафіксовано сам момент складання протоколу чи навіть натяку на його складання. Таким чином, об`єктивна сторона правопорушення - відмова особи від проходження огляду - не підтверджена жодним належним та допустимим доказом.

Судом критично оцінено доводи водія про те, що йому не пропонували огляд, але водночас обґрунтовано винуватість його «самоусуненням від участі у процесуальних діях» (перебуванням в кабіні), що, на думку суду, є фактичною відмовою.

Наголосив, що перебування водія в кабіні не є формою відмови від огляду. Твердження суду про самоусунення водія є спробою легалізувати бездіяльність поліцейських та замінити відсутність доказу відмови на суб`єктивну оцінку його поведінки. Оскільки на відеозаписі відсутня вимога поліцейського пройти огляд у медичному закладі та відсутня зафіксована відмова, протокол є сфальсифікованим у частині фіксації об`єктивної сторони правопорушення.

Саме відсутність події правопорушення (незафіксованої вимоги та незафіксованої відмови) призвела до недотримання поліцейськими вимог ст. 256, 266, 268 КУпАП, а отже, унеможливила реалізацію ОСОБА_1 його конституційного права на захист.

Поліцейські не дали водієві можливості своєчасно знати, у чому його звинувачують, зрозуміти правові наслідки неіснуючої відмови, негайно скористатися правовою допомогою адвоката в момент, коли подія нібито відбувалася.

Суд першої інстанції, ґрунтуючи своє рішення на припущеннях про «самоусунення» та «обізнаність» водія, самостійно створив фабулу правопорушення, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.

Щодо порушення процедури огляду на стан наркотичного сп`яніння та безпідставного формулювання об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, порушення ст. 266 КУпАП та введення в оману водія з метою отримання ним відмови від проходження освідування на стан наркотичного сп`яніння, зазначав, що жодна з ознак сп`яніння, зазначених у протоколі, не була підтверджена працівниками поліції об`єктивними доказами та об`єктивними технічними засобами, що робить недопустимим протокол як джерело доказу, а формулювання поліцейськими об`єктивної сторони правопорушення - безпідставним.

Щодо порушення норм матеріального та процесуального права, наводив зміст ст. 7 КУпАП, судову практику ЄСПЛ, зазначав, що слід вважати недопустимими доказами усні пояснення ОСОБА_1 , отримані працівником поліції в умовах порушення права на захист та відсутності належної відеофіксації, інші відомості та обставини, зафіксовані в матеріалах адміністративного провадження та відеозаписах з нагрудних камер працівників поліції, оскільки вони є похідними від первинно неправомірних дій.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях. У даній справі вина ОСОБА_1 не доведена жодним належним доказом.

В судовому засіданні 17 листопада 2025 року захисник Тарасенко І.В. та особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд ухвалює рішення про притягнення особи до відповідальності у випадку наявності доказів, які доводять кожну із обставин, що в своїй сукупності утворюють як об`єктивну, так і суб`єктивну сторону даного адміністративного правопорушення.

Також стаття 62 Конституції України зазначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначених вимог закону у цій справі у повній мірі дотримано не було, а постанова суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 423609 від 15 серпня 2025 року, ОСОБА_1 15 серпня 2025 року о 09 год. 25 хв. в м. Київ по Бориспільському шосе, був зупинений на блок-посту КП503, та керував транспортним засобом Scania P360CВ6X4EHZ д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп?яніння, а саме неприродна блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук, тіла, поведінка не відповідає обстановці, що склалася, занадто активний, зіниці очей занадто звужені та не реагують на світло, від проходження огляду у встановленому законом порядку в лікаря нарколога водій категорично відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначено, що водій від підпису та надання пояснень відмовився.

До протоколу долучено:

направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів що знижують увагу та швидкість реакції;

копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5485549 від 15 серпня 2025 року, згідно якого, ОСОБА_2 15 серпня 2025 року на Бориспільському шосе, КП503 м. Київ, керуючи транспортним засобом Scania P360CВ6X4EHZ д.н.з. НОМЕР_1 , після зупинки працівниками поліції на блок-посту КП503 не увімкнув аварійну світлову сигналізацію, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною статті 125 прим. КУпАП.

Як вбачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції не достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов до хибного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У відповідності до вимог частини першої ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що особа, уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановивши наявність усіх складових складу адміністративного правопорушення, зобов`язана скласти протокол, в якому в обов`язковому порядку має бути зазначені суть адміністративного правопорушення, тобто, дії особи, які відповідають диспозиції відповідної статті КУпАП та утворюють об`єктивну сторону складу зазначеного правопорушення.

Оскільки у відповідності до приписів ст. 254 КУпАП складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачено виключно у випадку його вчинення, уповноважена посадова особа на момент складання протоколу повинна мати в своєму розпорядженні належні та допустимі докази, визначені ст. 251 КУпАП, які беззаперечно доводять вину особи у вчиненні правопорушення.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже, з об`єктивної сторони адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, може проявлятись у відмові особи, яка керує транспортним засобом, на вимогу працівника поліції від проходження в установленому порядку огляду в закладі охорони здоров`я для визначення стану наркотичного сп`яніння, а суб`єктивна сторона передбачає умисну форму вини.

Відповідно до ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України, МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Згідно п. 6 розділу Х Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Апеляційний суд зауважує, що відповідно до положень п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Отже, законодавством не тільки не передбачено права водія відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння, а й встановлено обов`язок водія пройти такий огляд на вимогу працівника поліції.

Разом із тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що обставини пропонування працівниками поліції водієві ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння не підтверджуються належними та допустимими доказами, зокрема технічними засобами відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів - поясненнями двох свідків.

Згідно п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18 грудня 2018 року № 1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

На відеозаписі, долученому до матеріалів справи, зафіксовано, що єдиною причиною зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 було не порушення будь-яких правил дорожнього руху, а перевірка військово-облікових документів та подальша доставка водія до ТЦК, і поліцейський з самого початку розмови з водієм вказує саме на цю мету зупинки, не посилаючись на жодні порушення правил дорожнього руху чи інші законні підстави, а також не повідомляючи про виявлення у ОСОБА_1 будь-яких ознак сп`яніння.

Також на зазначеному відеозаписі, на якому зафіксовано події 15 серпня 2025 року з 09:22 по 09:41, не зафіксовано виявлення поліцейським у ОСОБА_1 ознак наркотичного сп`яніння, оголошення поліцейським ОСОБА_1 про необхідність пройти медичний огляд у закладі охорони здоров`я, не зафіксовано жодної чіткої вимоги поліцейського та конкретної, вербальної чи невербальної, відмови водія ОСОБА_1 від проходження такого огляду, не зафіксовано роз`яснення водієві правових наслідків такої відмови.

Таким чином, висновки суду, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, усвідомлюючи наслідки такої відмови, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях та прямо суперечать відеозапису.

Згідно ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Аналогічні вимоги закріплені у п. 12 розділу ІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376.

Разом із тим, у наявному в матеріалах справи відеозаписі не зафіксовані обставини роз`яснення процесуальних прав та обов`язків, складання та вручення ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 423609, відмови водія ОСОБА_1 від пояснень та підпису протоколу про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 423609, про що зазначено у цьому протоколі.

Таким чином аналіз вказаних доказів дає підстави стверджувати про недотримання поліцейськими вимог нормативних документів, які регламентують порядок виявлення та фіксації відмови водія від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, а також оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

При цьому сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, яке ставиться їй в вину, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» ( п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282).

Натомість, ґрунтуючи своє рішення на припущеннях щодо мотивів поведінки водія, який, згідно мотивувальної частини постанови, зачинився у кабіні транспортного засобу з метою самоусунення від здійснення процесуальних дій, суд першої інстанції самостійно створив фабулу правопорушення, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення ЕПР1 № 423609 таких обставин не зазначено, зокрема, не вказані конкретні дії водія щодо ухилення від огляду, що прямо суперечить ст. 62 Конституції України.

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_1 «самоусуненням від участі у процесуальних діях» (перебуванням в кабіні), що, на думку суду, є фактичною відмовою, суд першої інстанції залишив поза увагою не лише ті обставини, що перебування водія в кабіні не є саме по собі формою відмови від огляду, про що слушно зауважено в апеляційній скарзі, а й що в матеріалах справи взагалі відсутні докази висунення вимоги з боку працівника поліції до ОСОБА_1 щодо проходження ним огляду на стан наркотичного сп`яніння відповідно до п. 2.5 ПДР, і висновки суду першої інстанції, що така вимога висувалась, ґрунтуються виключно на припущеннях суду, які не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Крім того, як підтверджується відеозаписом, ОСОБА_1 перебуває в кабіні транспортного засобу не впродовж всього періоду зйомки, а значний час перебуває поза транспортним засобом поруч з працівниками поліції, спілкуючись з ними з приводу перевірки військово-облікових документів та доставки його до ТЦК.

У справі «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява № 36673/04) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: ... юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

У відповідності до п. 4.1 вказаного рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Україна, давши згоду на обов`язковість міжнародного договору, зобов`язується діяти таким чином, щоб не позбавити його мети та не зробити його неможливим для виконання. Тому і ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальними для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI;

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

У відповідності до п. 4.1 вказаного рішення, Конституційний Суд України на підставі наведеного дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року неможливо визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, у зв`язку із недоведеністю наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме із підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Допущені порушення вимог закону є безумовною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Тарасенка Ігоря Вікторовича задовольнити.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення п. 2.5 ПДР та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за порушення п. 2.5 ПДР та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.