КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2025 року

м. Київ

провадження № 33/824/5036/2025

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є. П.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: ОСОБА_1. та Лаврінець О. О., в інтересах Головного управління національної поліції у м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та начальника Головного управління національної поліції у м. Києві Шумейка Дмитра Олександровича

на окрему ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва

від 26 серпня 2025 року

у складі судді Вдовиченко О. О.

у справі № 752/20137/25 Голосіївського районного суду м. Києва

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173, ст.185 КУпАП

громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , не працюючого,

В С Т А Н О В И В :

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року провадження у справі про адміністративні правопорушення, передбачені за ч. 1 ст. 173 та ст. 185 КУпАП відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Повернуто ОСОБА_2 вилучений у нього мобільний телефон марки iPfone 12Pro білого кольору ІМЕІ НОМЕР_1.

Окремою ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року обставини, викладені в окремій ухвалі, довести до відома Начальника Голосіївського УП ГУНП у м. Києві та Голови Національної поліції України з метою вжиття з цього приводу відповідних заходів реагування.

Про вжиття здійснених заходів повідомити Голосіївський районний суд м. Києва протягом одного місяця з дня отримання копії даної ухвали.

Роз`яснено, що залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду або невжиття заходів до усунення зазначених в ній порушень закону, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду тягне за собою адміністративну відповідальність, визначену ст. 185-6 КУпАП.

Не погоджуючись із окремою ухвалою суду, 04 вересня 2025 року ОСОБА_1 , як особа, якої стосується окрема ухвала, подала апеляційну скаргу, в якій просить окрему ухвалу суду скасувати.

Вказувала, що нормами КУпАП чітко передбачено відповідальність за неповагу до суду та встановлено відповідне стягнення у вигляді штрафу, однак не передбачено постановлення окремої ухвали для вжиття заходів реагування в межах повноважень з метою недопущення в подальшому зазначених порушень норм законодавства. Зазначала, що в оскаржуваній ухвалі суд зробив висновок, що поліція не повинна була реагувати на звернення про виклик поліції, оскільки воно є анонімним та послався на Закон України «Про звернення громадян» та Порядок розгляду звернення та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 15.11.2017 № 930.

Однак, апелянт з таким висновком суду погодитись не може, оскільки вона, як співробітник поліції, повинна реагувати на кримінальні правопорушення та інші події, а також забезпечувати охорону публічного правопорядку.

Згідно із п. 1 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події (далі Порядок 100) заява (повідомлення), що надходить телефоном за скороченим номером екстреного виклику поліції «102» реєструється і ІТС ІПНП з автоматичним присвоєнням порядкових номерів ЄО.

Вказувала, що 01.08.2024 по «Спецлінії 102» невідомий громадянин звернувся з повідомленням про вчинення адміністративного правопорушення, а саме: «порушення тиші» та просив відреагувати на повідомлені обставини.

На виконання вимог п.п.11,13 розділу 2 Порядку №100 співробітники прибули на місце події за викликом, виявили розважальний заклад, який працював у комендантську годину та його відвідувачі вчиняли хуліганській дії. На місці події поліцейськими було відібрано заяву від громадянки ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.08.2025 №000634 за ознаками кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 296 КК України.

За таких обставин, заява (виклик) про адміністративне правопорушення чи вчинення кримінального правопорушення, яке в даному випадку мало місце, не є в розумінні Закону України «Про звернення громадян», а є фактично заявою про вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, специфіка реєстрації обліку та реагування Національною поліцією України на яку визначено Порядком №100.

Також вказувала, що стосовно ОСОБА_2 жодні неправомірні чи протиправні дії не вчинялись, що підтверджується відміткою у графі «Скарг, зауважень до дій працівників ОВС не маю/маю» у якій ОСОБА_2 власноручно та особисто зазначив, що скарг та зауважень до дій працівників ОВС не має та від послуг адвоката відмовляється. А тому висловлювання ОСОБА_2 щодо вчинення відносно нього співробітниками протиправних дій не відповідають дійсності та спростовуються зібраним у даній справі доказами, які судом першої інстанції при винесені окремої ухвали не були взяті до уваги. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 на момент події вчиняв дрібне хуліганство та чинив злісну непокору вимозі поліцейського, за що на нього було складені відповідні адміністративні протоколи за ч. 1 ст. 173 та ст. 185 КУпАП, тому у поліцейських були наявні законні підстави для його адміністративного затримання, що, зокрема, відповідає вимогам КУпАП та спростовую висловлювання ОСОБА_2 у судовому засіданні щодо неправомірного та безпідставного затримання поліцейськими.

Щодо вилучення мобільного телефону ОСОБА_2 , зазначала, що за фактом огляду та вилучення у ОСОБА_2 мобільного телефону складено протокол огляду та вилучення від 02.08.2025, що відповідає вимогам ч. 5 ст. 264, ч. 2 ст. 265 КУпАП. Відтак, вважає, що суд першої інстанції при винесенні окремої ухвали не врахував вимоги законодавства стосовно того, що за фактом огляду та вилучення речей може складатись окремий протокол, а тому у протоколі про адміністративні правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_2 , дані відомості не зазначались. Такі відомості зазначаються у протоколах про адміністративне правопорушення лише у випадку не складення протоколу огляду та вилучення речей.

Щодо порушення строків про адміністративне затримання ОСОБА_2 пояснювала, що ОСОБА_2 було затримано о 22 год. 10 хв. про що було зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення серії КИ № 011951. Після складання матеріалів 02.08.2025 о 00 год 30 хв останній з матеріалами ознайомився та був звільнений, про що був повідомлений та поставив свій підпис у графі «Підпис звільненої особи». Однак, через втому та неуважність апелянта в протоколі затримання не вказано часу звільнення. Про вказаний недолік вона доповіла власноручно написаним рапортом начальнику Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Не погоджуючись із окремою ухвалою суду, 05 вересня 2025 року начальник Головного управління національної поліції у м. Києві Шумейко Д. О., як особа, якої стосується окрема ухвала, подав апеляційну скаргу, в якій просить окрему ухвалу суду скасувати.

Вказував, що на момент виникнення спірних правовідносин слід вважати, що заява (виклик) про адміністративне правопорушення чи вчинення кримінального правопорушення, яке в даному випадку мало місце, у розумінні Закону України «Про звернення громадян» не є зверненням, а є фактичною заявою про вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення, специфіка реєстрації, обліку та реагування Національною поліцією України на яку визначено саме Порядком №100, а не Законом України «Про звернення громадян».

Також вказував, що зважаючи на те, що повідомлення по спецлінії 102 не є зверненням у розумінні Закону України «Про звернення громадян», апелянт вважає очевидним та доведеним, що твердження суду в оскаржуваній окремій ухвалі щодо обов`язку не діяти та не реагувати на анонімні виклики, є безпідставними та необґрунтованими, тобто такими, що не відповідають вимогам вищевказаних нормативно-правових актів та суперечать основним заданням поліції, які прямо покладені на неї спеціальним законом.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції жодним чином не наводить жодних належних та допустимих доказів на підтвердження слів ОСОБА_2 , але при цьому робить висновок, що дії поліцейських не відповідають вимогам чинного законодавства, фактично посилаючись лише на слова останнього. Однак, згідно з висновками Верховного Суду у справі №320/8487/24 від 16.04.2025, постановлення окремої ухвали допустиме лише щодо обставин, які встановлені під час розгляду справи судом, є безспірними та не потребують додаткового доказування.

За таких обставин, вважає, що висловлювання ОСОБА_2 щодо вчинення відносно нього поліцейськими протиправних дій не тільки не відповідають дійсності та спростовуються адміністративними матеріалами, які наявні в матеріалах справи, але й суперечать відомостям, під якими ОСОБА_2 власноруч підписався, однак, судом першої інстанції при постановлені окремої ухвали належним чином не досліджено, відповідно безпідставно не враховано, що на переконання апелянта і привело до постановлення необґрунтованої окремої ухвали суду.

Стосовно неправомірного затримання ОСОБА_2 , вилучення та неповернення його мобільного телефону зазначав, що дії співробітників поліції відповідають вимогам норм чинного КУпАП. Водночас, в ухвалі суду жодним чином не зазначено докази, які надані ОСОБА_2 у ході судового розгляду щодо перевищення тривалості його адміністративного затримання, тому районний суд послався лише на його суб`єктивні висловлювання, які є недоведеними.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та Лаврінець О. О., в інтересах Головного управління національної поліції у м. Києві підтримали подані апеляційні скарги з підстав та доводів, викладених в них.

Від начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві Шумейка Д. О. надійшла заява про розгляд поданої ним апеляційної скарги у його відсутність. Просив про скасування окремої ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2025.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали адміністративного провадження та доводи апеляційних скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що в діях працівників поліції були виявлені грубі порушення закону, які не відповідають вимогам Закону України «Про Національну поліцію» та КУпАП, оскільки провадження щодо ОСОБА_2 було закрито через відсутність складу правопорушення. Суд встановив, що поліція неналежно відреагувала на анонімне звернення/виклик про порушення тиші, яке за законом не підлягає розгляду, та взяв до уваги заяви ОСОБА_2 про застосування недозволених методів, тиск, неправомірне затримання, яке перевищило три години, а також незаконне вилучення мобільного телефону з порушенням процедури. Таким чином, встановивши ці обставини як суттєве порушення законності, суд дійшов висновку про наявність підстав для постановлення окремої ухвали, застосувавши аналогію закону з ЦПК та КАС України, для доведення виявлених фактів до відома керівництва Національної поліції з метою вжиття заходів реагування та усунення причин і умов, що сприяли порушенню прав людини.

З таким висновком суд апеляційної інстанції не погоджується, адже суд першої інстанції не встановив належних та безспірних підстав, що зумовлюють реагування, та не провів повного і всебічного дослідження обставин справи.

Хоча законодавство України про адміністративні правопорушення, завданням якого є охорона прав і свобод громадян та зміцнення законності, не містить прямого інституту «окрема ухвала», можливість судового реагування ґрунтується на системному тлумаченні процесуального законодавства та необхідності забезпечення права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції), оскільки провадження за КУпАП за критеріями ЄСПЛ є «кримінальним обвинуваченням».

Водночас, як неодноразово наголошував Верховний Суд, постановлення окремої ухвали, яка є способом реагування на виявлені порушення законності та має на меті усунення причин, що цьому сприяли, допустиме лише щодо обставин, які встановлені під час розгляду справи, є безспірними та не потребують додаткового доказування. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 320/8487/24, висновки суду мають чітко встановлювати факт порушення суб`єктом владних повноважень конкретної норми закону та обґрунтовувати, у чому саме полягає порушення.

У цій справі суд першої інстанції порушив зазначені вимоги, оскільки його висновки ґрунтувалися на суб`єктивних висловлюваннях ОСОБА_2 про нібито неправомірні дії поліції (тиск, образи, незаконне затримання, вилучення телефону), які прямо спростовуються письмовими матеріалами справи - протоколом про адміністративне затримання та поясненням, де особа особисто засвідчила відсутність скарг та зауважень до дій поліцейських, а також відсутністю будь-яких доказів оскарження цих дій.

Таким чином, обставини, які лягли в основу реагування, були спірними та не були належним чином досліджені, що свідчить про відсутність належних підстав для постановлення окремої ухвали.

Крім того, суд помилково застосував Закон України «Про звернення громадян» до виклику на спецлінію «102», визнавши його анонімним «зверненням», на яке поліція не мала реагувати, тоді як таке повідомлення є заявою/повідомленням про правопорушення і регулюється Порядком ведення єдиного обліку № 100, що прямо суперечить основним завданням поліції.

Також суд першої інстанції, надаючи оцінку реагуванню поліції та законності затримання, вийшов за межі наданих йому законом повноважень, адже КУпАП не покладає на суд обов`язку та не наділяє правом здійснювати перевірку діяльності особи, що склала протокол, за межами питань, які підлягають з`ясуванню під час розгляду справи (ст. 280 КУпАП). Більше того, питання законності адміністративного затримання та оскарження дій поліції врегульовано нормами КУпАП (ст. 267) та Закону України «Про прокуратуру» (ст. 26), а обставини, про які заявляв ОСОБА_2 (тиск, знущання), мають перевірятися в порядку, визначеному КПК України, відтак, перебувають за межами повноважень місцевого суду.

Таким чином, суд першої інстанції використав окрему ухвалу як інструмент дисциплінарного впливу, ґрунтуючись на недосліджених обставинах та хибному тлумаченні процедурних норм, з огляду на що, така ухвала не відповідає вимогам законності та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та начальника Головного управління національної поліції у м. Києві Шумейка Дмитра Олександровича задовольнити.

Окрему ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року скасувати.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. П. Євграфова