Справа № 297/1256/25
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.10.2025 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі вісімсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Відповідно до постанови суду, - 14 березня 2025 року близько 10:30 год. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) на околиці населеного пункту Батрадь (територія Батівської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані 7000 метрів до державного кордону України на напрямку 325 прикордонного знаку було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_1 спільно з громадянином України ОСОБА_2 при здійсненні спроби незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину в пішому порядку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон в складі групи осіб.

Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 порушив вимоги статті 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність, за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду і ухвалити нову постанову, якою закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вважає, що постанова не відповідає реальним обставинам справи, є необґрунтованою, а відповідно незаконною. На його думку, що при винесенні судом першої інстанції оскаржуваного рішення мало місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду реальним обставинам справи. Зазначає, що 10 березня 2025 року між ним , як виконавцем, та ПП «Капітель Львів» () як Замовником, було укладена цивільно-правова угода №10-03/2, відповідно до якої він взяв на себе зобов`язання по виконанню облицювальних робіт з 10.03.2025 по 10.06.2025 за дорученням Замовника, та саме з метою виконання зазначеного замовлення ОСОБА_1 з напарником ОСОБА_3 на його автомобілі марки Audi A6, д.н.з. НОМЕР_1 їхали з м. Ужгорода до села Запсонь Берегівського району Закарпатської області, щоб подивитися на об`єкт будівництва готель, де вони мали виконувати облицювальні роботи, однак їх зупинили працівники прикордонної служби на блок посту по дорозі до села Запсонь з метою перевірки документів. Звертає увагу, що по сьогоднішній день він із ОСОБА_3 виконують там роботи і майже щотижня проїжджають цей блок пост і жодних зауважень працівниками прикордонної служби до них немає. Зазначає, що у оскаржуваній постанові суду зазначено, що ОСОБА_1 було затримано при здійсненні незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину в пішому порядку, однак ця інформація не відповідає дійсності та ніде не відображена у матеріалах справи. Вказує, що у протоколі не зазначено які саме дії здійснював ОСОБА_1 з метою спроби незаконного перетину державного кордону України, та які б відповідали об`єктивній стороні правопорушення, передбаченого ст.204-1 КУпАП, також працівниками прикордонної служби не долучено до матеріалів справи ні речових доказів, ні фото, ні відео фіксації факту вчинення правопорушення. Зазначає, що перебування особи у Берегівському районі Закарпатської області, який є контрольованим прикордонним районом, на відстані 20 км від державного кордону, що значно перевищує ширину прикордонної смуги, не є свідченням того, що особа мала на меті будь-яким способом, незаконно перетнути державний кордон України.

Щодо пропущеного строку на апеляційне оскарження постанови зазначає, що справу було розглянуто без його участі, про існування оскаржуваної постанови дізнався 17.05.2025 через електронний додаток «Дія» та лише 20.05.2025 зміг ознайомитися з матеріалами справи та постановою, тому просить суд поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду.

В судове засідання апеляційного суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, хоча належним чином був повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що неявка особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , відповідно до ст. 294 КУпАП, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Розглянувши клопотання про поновлення строку, з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти вмотивоване законне рішення.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення, судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, за спробу незаконного перетину державного кордону України, вчиненого групою осіб, - є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення останнім цього адміністративного правопорушення.

Не дивлячись на наведені в апеляційній скарзі доводи, наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджується зібраними у справі про адміністративне правопорушення й розглянутими в судовому засідання доказами, яким дана правильна юридична оцінка.

Згідно із даних, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 289283 від 14 березня 2025 року, вбачається, що 14 березня 2025 року близько 10 год. 30 хв. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) на околиці населеного пункту Батрадь (територія Батівської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані 7000 метрів до державного кордону України на напрямку 325 прикордонного знаку було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_1 спільно з громадянином України ОСОБА_2 здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Угорщину поза встановленими пунктами пропуску.

Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 порушив вимоги статті 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив правопорушення, відповідальність, за яке передбачена ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Зі змісту протоколу вбачається, що у ньому зазначені всі необхідні й передбачені ст. 256 КУпАП відомості, який підписаний уповноваженою особою. Також, цей протокол про адміністративне правопорушення власноручно без будь-яких зауважень підписаний особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , якому було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП і будь-яких фактів невідповідності складеного щодо ОСОБА_1 протоколу вимогам цієї норми права не встановлено.

Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , останнім не надано.

Викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються: даними вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ №289283 від 14 березня 2025 року; даними протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 14.03.2025; даними протоколу про адміністративне затримання ОСОБА_1 від 14.03.2025, складеного інспектором прикордонної служби вищої категорії начальником 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержантом ОСОБА_4 з якого вбачається, що ОСОБА_1 був затриманий 14.03.2025 о 13 год. 00 хв. для з`ясування обставин адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. ОСОБА_1 роз`яснено права передбачені ст. 63 Конституції України, послуг захисника не потребував, захищав себе особисто, про повідомлення близьких родичів про його затримання відмовився; письмовими поясненнями ОСОБА_5 , згідно яких вину свою визнав, копією паспорту гр.України для виїзду за кордон НОМЕР_2 ; рапортом штаб-сержанта ОСОБА_4 від 14.03.2025; поясненнями гр. ОСОБА_1 та іншими зібраними доказами по справі.

Всупереч доводам апеляційної скарги, вищенаведені докази, є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його винуватість у вчиненні, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби вищої категорії начальник 1 групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) штаб-сержант ОСОБА_4 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ознаками передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилався ОСОБА_1 .

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що штаб-сержант прикордонної служби ОСОБА_4 , діяв у межах наданих йому повноважень.

Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до примусового підписання протоколу та інших наявних у матеріалах справи документів.

Крім того, не надано доказів того, що відносно ОСОБА_1 під час його затримання був вчинений моральний тиск чи незаконні дії з боку прикордонного наряду. Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 оскаржував незаконні дії працівників прикордонної служби, які склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення у передбачений законом спосіб.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні переконливі відомості, які дають суду підстави вважати, що громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає у м. Луцьк, Волинської області, знаходився в межах прикордонної смуги на напрямку 325 прикордонного знаку на околиці населеного пункту Батрадь (територія Батівської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) під час дії воєнного стану та тимчасової заборони чоловікам у віці від 18 до 60 років перетину державного кордону України, з іншою метою, а ніж спроба перетину державного кордону.

Твердження ОСОБА_1 про те, що перебування особи у Берегівському районі Закарпатської області, який є контрольованим прикордонним районом, на відстані 20 км від державного кордону, що значно перевищує ширину прикордонної смуги, не є свідченням того, що особа мала на меті будь-яким способом, незаконно перетнути державний кордон України, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки відповідальність за ст. 204-1 КУпАП настає за незаконний перетин або спробу незаконного перетинання державного кордону України, а для кваліфікації дій за вказаною статтею не вимагається наближення до державного кордону на певну визначену відстань. Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ №289283 від 14 березня 2025 року ОСОБА_1 було затримано на відстані 7000 метрів до державного кордону України.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що з метою виконання цивільно-правової угоди №10-03/2 ОСОБА_1 з напарником ОСОБА_3 на його автомобілі марки Audi A6, д.н.з. НОМЕР_1 їхали з м. Ужгорода до села Запсонь Берегівського району Закарпатської області, щоб подивитися на об`єкт будівництва готель, де вони мали виконувати облицювальні роботи, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та свідчать про непослідовність позиції останнього та підтверджує той факт, що відповідна версія виникла вже на стадії апеляційного перегляду судового рішення з метою уникнення відповідальності.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначення у оскарженій постанові суду, що ОСОБА_1 було затримано при здійсненні незаконного перетину державного кордону з України в Угорщину в пішому порядку, однак ця інформація не відповідає дійсності та ніде не відображена у матеріалах справи - не спростовують висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що з протоколу не вбачається, якими саме діями ОСОБА_1 вчинив незаконну спробу перетину державного кордону, апеляційний суд з урахуванням наведеного вище відхиляє як безпідставні й такі, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про порушення останнім вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991.

З цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що працівниками прикордонної служби не долучено до матеріалів справи ні речових доказів, ні фото, ні відео фіксації факту вчинення правопорушення.

Отже, суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось йому за провину.

Заперечення ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, не спростовує правильних висновків суду першої інстанції про доведеність його вини у скоєному, і апеляційним судом оцінюються як форма захисту.

Що стосується інших посилань в апеляційній скарзі, то вони мають формальний характер, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції доходить висновку, що немає необхідності наводити спростування на кожен аргумент апелянта, викладений ним у поданій апеляційній скарзі.

При цьому, апеляційний суд керується висновком Європейського суду з прав людини, зробленим ним у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, де в п.58 Суд вказав, що хоча пункт 1 статті Конвенції (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З огляду на наведене вище, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції, ОСОБА_1 обґрунтовано визнаний винуватим у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, а адміністративне стягнення, яке накладено на нього у межах санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення, і в свою чергу є необхідним і достатнім для виправлення і виховання ОСОБА_1 у дусі точного та неухильного додержання законів та запобігання новим правопорушенням.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі сторони захисту не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а подана апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Ю. Бисага