ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1160/25Головуючий у 1-й інстанції Чир П.В.
Провадження № 33/817/535/25 Доповідач - Сарновський В.Я.
Категорія - ч.1 ст.173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 р. суддя Тернопільського апеляційного суду Сарновський В.Я. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в місті Тернополі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Багдасарової Г.М. на постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно постанови, суд не визнав доведеними обставини, які вказані у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №424700 від 02 вересня 2025 року, а саме, що ОСОБА_2 31 серпня 2025 року о 14.00 год. перебуваючи за місцем спільного проживання в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_1 , що виразилось у висловлюванні в її адресу нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, чим була завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Багдасарова Г.М. просить скасувати постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2025 року та прийняти нову постанову, якою ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Свої вимоги мотивує тим, що:

відеозапис наявний у матеріалах справи не було надано для ознайомлення потерпілій стороні, у зв`язку з чим, потерпілу було позбавлено процесуального права на ознайомлення та надання своїх пояснень;

дані на відеозаписі відображають події після того, як ОСОБА_2 вчинив дії придушення ОСОБА_1 ;

суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги та критично оцінив консультативний висновок спеціаліста-психолога, який було надано потерпілою до її письмових пояснень;

суд першої інстанції залишив поза увагою долучений до протоколу терміновий заборонний припис стосовно кривдника, складений 02 вересня 2025 року та той факт, що кривдник ОСОБА_2 даний припис не оскаржив;

31 серпня 2025 року мала місце не одноразова сварка чи з`ясування стосунків між подружжям, а тривале домашнє насильство шляхом психологічного тиску, фізичного залякування, яке завдало шкоди психологічному здоров`ю ОСОБА_1 .

Заслухавши доводи представника потерпілої ОСОБА_1 - адвоката Багдасарової Г.М., які підтримали свою апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, пояснення ОСОБА_2 та доводи його захисника - адвоката Денисової Т.С. які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги представника потерпілої за її безпідставністю, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Як регламентують приписи ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст.251 КУпАП.

Суд, у відповідності з приписами ст.252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі стосовно ОСОБА_2 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП, викладеному у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №424700 від 02 вересня 2025 року, з огляду на наступне.

Згідно диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Апеляційний суд зауважує, що згідно викладеної у статті 173-2 КУпАП суті правопорушення адміністративна відповідальність настає саме за конкретні діяння, які повинні бути зазначені у протоколі, тобто має бути вказано конкретні вчинені особою дії чи бездіяльність та її причинно-наслідковий зв`язок зі шкодою фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» вирізняє такі види домашнього насильства:

фізичне насильство, що є формою домашнього насильства, та включає: ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;

психологічне насильство - насильство, пов`язане з тиском одного члена сім`ї на психіку іншого через навмисні словесні образи або погрози, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

економічне насильство - навмисні дії одного члена сім`ї щодо іншого, спрямовані на позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Враховуючи викладене, домашнє насильство має місце тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи фактичне настання фізичної або психологічної шкоди.

Самі по собі, конфліктні стосунки між родичами та вживання нецензурної лексики, не утворюють склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що матеріали цієї справи про адміністративне правопорушення не містять належних і достатніх доказів в розумінні ст.251 КУпАП, які би беззаперечно підтверджували вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно потерпілої ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що наявний у матеріалах справи відеозапис не було надано для ознайомлення потерпілій стороні, у зв`язку з чим, потерпілу було позбавлено процесуального права на ознайомлення та надання своїх пояснень, суд апеляційної інстанції оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.269 КУпАП потерпілим є особа, якій адміністративним правопорушенням заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. Потерпілий має право знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, при розгляді справи користуватися правовою допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, оскаржувати постанову по справі про адміністративне правопорушення. Матеріали справи не містять відомостей про те, що потерпіла або її представник заявляли клопотання про надання можливості ознайомитися з відеозаписом чи про відкладення розгляду у зв`язку з необхідністю ознайомлення з ним. Навпаки, з постанови суду першої інстанції вбачається, що відеозапис було досліджено судом у судовому засіданні у присутності сторін, а зауважень чи заперечень щодо порядку його дослідження не надходило. Отже, твердження апелянта про порушення процесуальних прав потерпілої є голослівним, не підтвердженим матеріалами справи та не свідчить про неповноту чи упередженість судового розгляду.

Твердження апелянта про те, що дані на відеозаписі відображають події після того, як ОСОБА_2 вчинив дії щодо придушення ОСОБА_1 не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки сам факт вчинення таких дій ОСОБА_2 не підтверджений жодними об`єктивними даними, наявними у матеріалах справи. Відеозапис, досліджений судом, не містить відомостей про будь-які дії, що свідчили би про застосування фізичного чи психологічного насильства. Інших доказів, які би підтверджували факт здійснення ОСОБА_1 фізичної сили у вигляді придушення потерпілої та нанесення таким чином шкоди потерпілій, апелянтом не надано і до протоколу про адміністративне правопорушення не додано.

Отже, доводи апеляційної скарги про неналежність наданого стороною відеозапису жодним чином не дають підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції про відсутність доказів факту вчинення ОСОБА_2 діяння, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наданого потерпілою консультативного висновку спеціаліста-психолога також не є підставою для скасування оскарженої постанови, оскільки як видно зі змісту вказаного консультативного висновку він не є висновком експерта у розумінні ст.251 КУпАП, не складений у порядку, передбаченому процесуальним законом, та містить лише суб`єктивну оцінку спеціаліста психологічного стану потерпілої зі слів самої особи. Суд першої інстанції обґрунтовано надав цьому доказу критичну оцінку, оскільки він не підтверджує об`єктивно факт застосування домашнього насильства ОСОБА_2 до потерпілої ОСОБА_1 , а містить опис обставин лише з її слів. Отже, посилання апелянта на цей документ як на доказ вини ОСОБА_2 є безпідставним.

Також, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував терміновий заборонний припис, винесений стосовно ОСОБА_2 , так як згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», терміновий заборонний припис є превентивним заходом реагування поліції, який застосовується за результатами оцінки ризиків, а не доказом вчинення насильства. Сам по собі факт того, що ОСОБА_2 не скористався своїм правом на оскарження цього припису не підтверджує наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обставини, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 в даному випадку не підтверджені належними доказами, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, а тому постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Багдасарової Г.М. залишити без задоволення, а постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 вересня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя