Провадження № 33/801/1093/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кашпрук Г. М.
Доповідач: Матківська М. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2025 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Матківська М. В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2025 року про закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 669291 від 06 серпня 2025 року ОСОБА_2 04 липня 2025 року у АДРЕСА_2 , вчинила відносно свого чоловіка ОСОБА_1 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, а саме ображала словесно та вдарила рукою по обличчю, що вплинуло на психологічний і фізичний стан його здоров`я, чим вчинила правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2025 року провадження по справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП, закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції у зв`язку з тим, що копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2025 року він отримав 02 жовтня 2025 року.

По суті просить визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП та накласти на неї стягнення у межах санкції цієї статті.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що ОСОБА_2 постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 07 лютого 2014 року притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, проте не стає на шлях виправлення. Потерпілий вважає поведінку ОСОБА_2 аморальною та протиправною, на усні зауваження вона не реагує та продовжує вчиняти домашнє насильство стосовно нього.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до заперечення потерпілим правильності встановлених судом обставин та достовірності показань свідків, а також до акцентування уваги на наявних у матеріалах справи суперечностях.

Крім того у апеляційній скарзі та у поданому клопотанні від 28 жовтня 2025 року ОСОБА_1 просить витребувати матеріали справи № 127/26186/25, у зв`язку з тим що в протоколі від 15 серпня 2025 року № ВАД 671838 який міститься у матеріалах вказаної справи ведеться мова про події, які відбулися не 04 липня 2025 року, а раніше 03 липня 2025 року.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 , про витребування доказів, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що подане клопотання не містить достатніх обґрунтувань щодо необхідності витребування з Вінницького міського суду Вінницької області матеріалів справи № 127/26186/25.

Зважаючи, що матеріали справи містять достатні дані щодо обставин адміністративного правопорушення, окрім того до матеріалів справи долучено всі необхідні докази, які є чіткими та зрозумілими, відтак суд не вбачає доцільності витребуванні зазначених вище доказів, а тому у задоволенні такого клопотання слід відмовити.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_1 доводи викладені в апеляційній скарзі підтримав, просить її задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, притягнувши ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.

Особа, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 і її захисник адвокат Антонюк Ю. М. у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Від захисника ОСОБА_2 адвоката Антонюк Ю. М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням її на лікарняному.

Однак жодних доказів перебування захисника на лікарняному до клопотання не додано, лише вказано про те, що медичну довідку буде надано на наступному судовому засіданні, а тому неявка особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 та її захисника адвоката Антонюк Ю. М. згідно ч. 6 ст. 294 КУпАП і ч. 2 ст. 268 КУпАП не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає до задоволення, а апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 285 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.

Згідно вимог статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову судом винесено 26 серпня 2025 року (а. с. 47-49). При цьому жодних доказів направлення зазначеної постанови потерпілому ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Так само справа не містять доказів надсилання потерпілому ОСОБА_1 судових повісток про виклик.

З урахуванням викладеного, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у ст. ст. 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Згідно вимог ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Частиною 3 ст. 173-2 КУпАП передбачено відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частинами першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідальність за ч. 3 ст. 173-2 КУпАП настає у випадку коли особа допустила повторне протягом року вчинення порушення, котре зазначене вище.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 14 статті 1 вказаного Закону передбачено, що психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Окрім того, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є наявність наслідків у виді завдання чи можливості завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Таким чином, під домашнє насильство, зокрема психологічного характеру, яке утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, підпадають лише такі діяння, якими цілеспрямовано та навмисно спричиняється емоційна невпевненість, страх або іншим чином завдається шкода психічному здоров`ю іншого члена сім`ї.

Із протоколу про адміністративне правопорушення ВАД № 669291 від 06 серпня 2025 року встановлено, що ОСОБА_2 04 липня 2025 року у АДРЕСА_2 , вчинила відносно свого чоловіка ОСОБА_1 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, а саме ображала словесно та вдарила рукою по обличчю, що вплинуло на психологічний і фізичний стан його здоров`я (а. с. 1).

З письмових пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вбачається, що між сторонами існує тривалий та взаємний конфлікт, котрий стосується порядку користування спільним майном подружжя (а. с. 5-6).

З пояснень свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції під присягою, встановлено, що 04 липня 2025 року о 08:00 год ОСОБА_2 не могла перебувати у м. Вінниці по вул. Є. Пікуса, 1, оскільки в той час перебувала на своєму робочому місці на ринку «Привокзальний», де здійснювала продаж товарів, саме там вони з нею в той час бачились та спілкувались.

Аналіз матеріалів справи свідчить про наявність між сторонами тривалих конфліктних правовідносин, що не заперечується потерпілим ОСОБА_1 , та фактично відображено у доводах апеляційної скарги. Разом з тим, ці відносини не містять ознак психологічного, фізичного чи економічного насильства, передбачених ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Фактично, обставини справи свідчать про наявність спору цивільно-майнового характеру, що регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Конфлікт сам по собі не є тотожним поняттю «домашнє насильство». Під конфліктом розуміється стан взаємовідносин, що характеризується зіткненням протилежних інтересів, напруженням і загостренням суперечностей, що може призвести до певних ускладнень, але не свідчить про вчинення правопорушення. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, зокрема уявлень учасників про свої права, обов`язки, потреби та мотиви.

З огляду на викладене, наявність конфліктних правовідносин між сторонами не є достатньою підставою для кваліфікації дій ОСОБА_2 як домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Із матеріалів справи вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 була заява її чоловіка ОСОБА_1 про нібито вчинене фізичне та психологічне насилля 04 липня 2025 року (а. с. 4).

Проте, на час розгляду в суді першої інстанції жодних доказів вчинення ОСОБА_2 будь-яких дій, що могли б стати підставою для складення протоколу серії ВАД № 669291 від 06 серпня 2025 року, саме 04 липня 2025 року матеріали справи не містять.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наданими матеріалами не доведена наявність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.

Фактична незгода зі встановленими судом обставинами справи та суб`єктивна оцінка потерпілим поведінки ОСОБА_2 , не може слугувати підставою для скасування законної та обґрунтованої постанови суду першої інстанції.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що згідно вимог ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 04 липня 2025 року звернувся із заявою про нібито вчинене щодо нього фізичне та психологічне насильство. Водночас протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 669291 було складено лише 06 серпня 2025 року, тобто через 33 дні після події.

За відсутності будь-якої необхідності у вчиненні додаткових дій з метою встановлення особи, яка вчинила правопорушення, така безпідставна затримка у складанні протоколу свідчить про порушення вимог законодавства щодо своєчасності фіксації адміністративного правопорушення.

За наведених обставин протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 669291 від 06 серпня 2025 року не може вважатися належним і допустимим доказом у даній справі.

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 39 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У справі «Barbera, MesseguandJabardov. Spain» від 06 грудня 1998 року (п. 146) ЄСПЛ, вказано на те, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції відповідно до ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи та дійшов правильного висновку про те, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 3 ст. 173-2 КУпАП.

Доводи ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів по справі, і наведені скаржником міркування є безпідставними та носять суб`єктивний характер, не підтверджений належними доказами.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону. Об`єктивних підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність наведених доказів та викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає.

З урахуванням наведеного, оскаржувана постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає постанову без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

Постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяМ. В. Матківська