№ провадження 3/646/2821/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Харків

Суддя Основ`янського районного суду міста Харкова Литвинов А.В., розглянувши матеріали, що надійшли від Управління патрульної поліції в Харківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, РНОКПП НОМЕР_1 , інваліда 3-ї групи, який є опікуном малолітньої дитини, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 26.09.2025 року о 12 годині 00 хвилин, поблизу будинку № 362 по проспекту Аерокосмічному в місті Харкові, керуючи транспортним засобом ROVER номерний знак НОМЕР_2 , керував вказаним транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: звужені зіниці очей, що не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, поведінка що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП ХОР ОКНП відмовився, чим порушив п.2.5 ПДР Відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, свою вину визнав та щиро розкаявся у вчиненому, просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами на підставі того, що він інвалід, має низку хронічних захворювань, являється опікуном малолітньої онуки, тому потребує постійного використання автомобіля.

З`ясувавши думку особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, вивчивши матеріали справи, надходжу до наступних висновків.

Так, вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підтверджується зібраними у справі доказами, а саме - протоколом про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 №465658 від 26.09.2025 року, зміст якого відповідає вимогам статті 256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відеозаписом з боді-камери поліцейського, письмовими поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , направленням від 26.09.2025, яким підтверджується, що о 14 год 20 хв водій ОСОБА_1 направлявся до КНП КТМО для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, однак такий огляд не проводився, у зв`язку з відмовою водія.

Відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Санкція статті ст. 130 ч. 1 КУпАП передбачає безальтернативний вид стягнення на водіїв, а саме: штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Статтею 33 КУпАП визначено загальні правила накладання стягнення за адміністративне правопорушення та регламентовано, що при накладенні стягнення необхідно враховувати характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання відповідності Конституції України положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 наголосив, що Україна є правовою державою. Відповідно до Основного Закону України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст. 8 ч. 1 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 наголосив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив також у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора. Суд вказав: «... Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах...».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Конституційний Суд України у рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 вказав, що закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, порівняно з винними особами, які вчинили більш тяжкі злочини. Не маючи можливості призначити більш м`яке покарання, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 щодо індивідуалізації юридичної відповідальності вказано, що Конституційний Суд України вкотре наголошує, що в законодавчому внормуванні відносин із притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності обов`язково має бути дотриманий конституційний принцип індивідуалізації юридичної відповідальності. Таким чином, установлення в актах публічного законодавства абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адміністративного стягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України послався на практику Європейського суду з прав людини, який вказав, що «... для того, щоб відповідати вимозі домірності, суворість санкцій має відповідати тяжкості правопорушень, за які їх призначають. Принцип домірності (пропорційності) має бути дотриманий не лише при визначенні норм, які стосуються суворості санкції, а й при оцінці тих факторів, що їх має бути взято до уваги при визначенні санкції (рішення у справі Imeri v. Croatia від 24 червня 2021 року (заява № 77668/14), § 84)...».

У постанові Верховного Суду від 06.02.2021 у справі № 263/10894/20 зроблено висновок про те, що відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, суди в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону.

Слід зазначити, що процесуальні відмінності між провадженнями в межах КУпАП та КК України / КПК України, викликані переважно різницею в суспільній небезпечності правопорушень, які є підставою для адміністративної та кримінальної відповідальності, тобто за вищої суспільної небезпеки правопорушення настають суворіші санкції.

Зважаючи на вказане вище, керуючись засадами верховенства права, принципом співмірності та індивідуалізації при призначенні адміністративного стягнення, судом ураховуються обставини справи, характер суспільна небезпечність вчиненого діяння, особа винного, його ставлення до вчиненого, сімейні обставини, а також обставини, що пом`якшують відповідальність особи.

Обставинами, які згідно ст. 34 КУпАП пом`якшують відповідальність винного та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого, є щире каяття ОСОБА_1 , що виразилось у визнанні та усвідомленні протиправності вчиненого діяння.

Суд також враховує особу винного, який є військовослужбовцем та проходить службу у військовій частині НОМЕР_3 , являється учасником бойових дій, являється опікуном своєї малолітньої онуки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має 3-ю групу інвалідності, що підтверджується наданими у розпорядження суду доказами.

Статтею 69 КК України передбачена можливість за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті. За цих же підстав передбачена можливість не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті як обов`язкове.

На підставі викладеного, суд надходить до висновку, що безальтернативність санкції частини 1 ст. 130 КУпАП у цій справі не забезпечить індивідуалізацію адміністративного стягнення, досягнення справедливого балансу між вимогами публічних (суспільних) інтересів та захистом прав особи, а тому вважає, що при визначенні міри покарання винному наявні підстави застосування в порядку аналогії закону положення ст. 69 КК України та накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за ст. 130 ч. 1 КУпАП у вигляді штрафу без застосування додаткового стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно ст. 5 ч. 1 п. 13 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 слід звільнити від сплати судового збору, оскільки він являється учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .

Керуючись ст. ст. 283, 284 ч. 1 п. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та застосувати адміністративне стягнення штраф в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, із застосуванням ст. 69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі ст. 5 ч. 1 п. 13 Закону України "Про судовий збір".

Відповідно до ст. 307 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення штраф має бути сплачений ОСОБА_1 не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що відповідно до вимог ст. 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень, розмір яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом десяти днів з дня її винесення.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці з моменту набрання нею законної сили.

Суддя А.В. Литвинов