ПОСТАНОВА

Справа № 947/32212/25

Провадження № 3/947/4352/25

30.10.2025 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м.Одеси Борщов І.О., розглянувши у приміщені суду справу про адміністративне правопорушення за протоколом серія ЕПР1 №423313 від 14.08.2025, складений інспекторами УПП в Одеській області рядовим поліції Трубай О.М., щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення водій ОСОБА_1 14.08.2025 року, близько о 21:00, навпроти буд.5А по вул.Ганни Ахматової в м.Одесі, керувала транспортним засобом Volvo XC60, державний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: нечітке мовлення, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовилася, чим порушила вимоги п.2.5 «Правил дорожнього руху України».

Дії ОСОБА_1 інспектором поліції були кваліфіковані за ч.1 ст.130 КпАП України.

ОСОБА_1 , представлена адвокатом Глазовим О.О., до суду не з`явилася. Про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Адвокат Глазов О.О. заявив клопотання про проведення судового засідання без участі ОСОБА_1 .

Згідно ст.268 КпАП України явка особи, щодо якої складений протокол про адміністративне правопорушення у вказаній категорії справ, не є обов`язковою, а тому протокол розглянуто без її участі.

Адвокат Глазов О.О. подав письмове заперечення на протокол про адміністративне правопорушення та клопотання про закриття провадження за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В своїх запереченнях, між іншим, адвокат Глазов О.О. зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні докази вини ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

Адвокат, з аналізу норм законодавства робить висновок про порушення з боку співробітників поліції процедури проведення огляду на стан сп`яніння та спотворення доказів та безпідставне притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення наявне посилання на звернення «небайдужого громадянина» ОСОБА_2 , який нібито повідомив про ознаки сп`яніння у ОСОБА_1 . При цьому в матеріалах справи не приведено конкретного змісту його повідомлення: при яких обставинах ОСОБА_2 спостерігав за ОСОБА_1 , які саме ознаки сп`яніння він помітив.

В матеріалах провадження наявний відеозапис з нагрудної камери співробітників поліції, з якого вбачається наступне:

Співробітники поліції підійшли до ТЗ, в якому за кермом сиділа ОСОБА_1 , коли він стояв перед її домоволодінням по АДРЕСА_1 . Тобто співробітники поліції не слідували за ТЗ ОСОБА_1 та не могли робити висновки щодо її неадекватної поведінки на дорозі, а ОСОБА_1 сиділа в автомобілі, який не рухався.

При цьому ОСОБА_1 вийшла з автомобілю і почала спілкуватись зі співробітниками поліції не проявляючи будь-якої неадекватності або ознак сп`яніння, хоча звичайно була здивована та схвильована такою несподіваною появою поліції біля її дому.

На прохання поліцейського дихнути ОСОБА_1 дихнула, після чого від поліцейського зауважень щодо наявності запаху алкоголю не надійшло, як і не надійшло зауважень щодо інших ознак алкогольною сп`яніння.

Не зважаючи на відсутність ознак алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , поліцейським в порушення пунктів 2-3 розділу I Інструкції та п.1 розділу II відомчої Інструкції було зазначено про необхідність огляду її на стан сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Драгер», оскільки поступило звернення громадянина.

З відеозапису вбачається, що після доставления іншим екіпажем поліції на місце події газоаналізатору для проведення огляду, ОСОБА_1 не відмовлялась проходити огляд, а навпаки, виконуючи вказівки поліцейських, багато разів продувала спеціальний технічний засіб, але зазначений технічний засіб не видавав результати тесту. Після чого співробітники поліції сприйняли цю обставину як відмову ОСОБА_1 проходити огляд на стан сп`яніння, що само по собі є абсурдом, оскільки від ОСОБА_1 не поступало заяв про відмову, а навпаки, вона намагалась пройти відповідне тестування.

В даному випадку неможливо обґрунтовано та без сумнівів стверджувати про навмисну цілеспрямовану поведінку ОСОБА_1 , направлену на ухилення або відмову від проходження огляду на алкогольне сп`яніння, що виключає наявність в її діях суб`єктивної сторони інкримінованого адміністративного правопорушення.

Твердження співробітників поліції про відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на алкогольне сп`яніння на місці зупинки спростовуються, окрім змісту відеозапису, проханням самої ОСОБА_1 відвести її до закладу охорони здоров`я для проходження огляду з урахуванням проблем з оглядом за допомогою спеціального технічного засобу. (0:31:26 хвилина відеозапису).

При цьому, на прохання ОСОБА_1 відвести її до закладу охорони здоров`я для проходження огляду співробітник поліції відмовляє їй в цьому, цим порушив п.6, 7 Розділу І Інструкції та п.9 розділу II Інструкції. (0:38:45 хвилина відеозапису).

Адвокат зазначає, що тільки після початку складання протоколу у зв`язку із нібито відмовою проходити огляд, поліцейським було зазначено, що у ОСОБА_1 неадекватна поведінка на обстановку, нечітке мовлення. (0:42:02 хвилина відеозапису).

Крім того, на прохання ОСОБА_1 видати їй направлення на проходження огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський після спілкування з колегою відмовив їй в надані направлення на проходження огляду, мотивуючи це її відмовою від проходження огляду на місці. (1:30:14 хвилина відеозапису).

В той же час, в матеріалах провадження наявне направлення на проходження огляду в закладу охорони здоров`я від 14.08.2025, складений поліцейським Трубай О.М., з відмітко про, нібито, відмову ОСОБА_1 від його отримання, є з боку співробітника поліції спотворенням доказів, поданих до суду, та може стати підставою для притягнення такого поліцейського до кримінальної відповідальності.

Не зважаючи на фактичну протидію з боку поліції щодо проходження ОСОБА_1 огляду в закладу охорони здоров`я, ОСОБА_1 в той же день в межах двох годин після складання спірного протоколу, за свій кошт здала відповідні аналізи в КПП «МКЛ № 1» ОМР.

Згідно поданої до суду довідки №2784 від 22.08.2025 ДСУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» було проведено дослідження №2784 матеріалу взятого 14.08.2025 в 23:55, в результаті якого при газохроматографічному досліджені в крові ОСОБА_1 18.06.1957 р/н етиловий спирт не виявленні.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення №ЕПР1 423313 не може бути доказом винуватості ОСОБА_1 , оскільки містить в собі недостовірні відомості та складений при численних порушеннях вимог відомчої Інструкції про порядок виявлення у транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість.

Тому, адвокат просить провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Згідно ст.278 КпАП України під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішується питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, чи зібрані необхідні додаткові матеріали, які мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вивчивши доводи адвоката Глазова О.О., які є обґрунтованими і підтверджені відеозаписом, суддя дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, оскільки належних і допустимих доказів її вини не надано через процедурні порушення, допущені уповноваженим поліцейським.

Відповідно до положень ст.1 КпАП України, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст.247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КпАП України встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона , адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Відповідно до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом був досліджений наявний в матеріалах справи CD-диск з відеозаписом певних подій та інші документи, долучені працівником поліції до протоколу, які стали підставою для складання адміністративного протоколу за ч.1 ст.130 КпАП України відносно ОСОБА_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що на місті правопорушення свідки не залучались, але проводилась відеофіксація портативним відеореєстратором.

З відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що до не рухового транспортного засобу, за кермом якого сидить ОСОБА_1 підходять працівники поліції.

Між ними починається спілкування з приводу повідомлення якогось громадянина, що вона, ОСОБА_1 , нібито перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Оскільки це повідомлення вони зобов`язані перевірити, поліцейський запропонували ОСОБА_1 пройти дослідження за допомогою газоаналізатору «Драгер».

Разом з тим, поліцейський самостійно не перевіряє та не повідомляє ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, які, можливо, у неї наявні, а просто пропонує пройти дослідження, щоб списати звернення.

ОСОБА_1 , незважаючи на те, що обурена такими діями поліцейських, не відмовлялась проходити огляд, а навпаки, виконуючи вказівки поліцейських, багато разів продувала спеціальний технічний засіб, але зазначений технічний засіб не видавав результати тесту.

Поліцейський, на свій розсуд, сприйняв цю обставину, як відмову ОСОБА_1 від проходження огляд на стан алкогольного сп`яніння, хоча від ОСОБА_1 не поступало таких заяв, навпаки вона намагалась пройти відповідне тестування.

При цьому, ОСОБА_1 та її близький родич, удвох, неодноразово зверталася до поліцейських з проханням відвести її до закладу охорони здоров`я для проходження огляду.

Разом з тим, співробітник поліції безпідставно відмовляє їм в цьому.

Лише після початку складання протоколу за ч.1 ст.130 КпАП України, поліцейський зазначив, що у ОСОБА_1 неадекватна поведінка на обстановку, нечітке мовлення.

Також поліцейський відмовив ОСОБА_1 видати їй направлення на проходження огляду в закладу охорони здоров`я.

Після чого відбувається процедура складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КпАП України, під час чого водієві, навіть, не роз`яснюються її права та обов`язки, а формально надають вказівку розписатися про їх роз`яснення в протоколі. Але практично ОСОБА_1 не надана була можливість скористатися правами, зокрема, на місці надати письмові пояснення тощо.

Відповідно до пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року N23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року N5-рпу2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягнення особи до відповідальності.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.7 КУАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

В силу положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, уповноважені поліцейські не дотримались встановленого законом порядку фіксації правопорушення, зібрання і оформлення доказів.

Крім того, з тих чи інших причин, не отримавши результатів дослідження на місці, поліцейський, в порушення вимог ст.266 КпАП України, відмовив в задоволені заяви ОСОБА_1 проїхати до медичного закладу для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Більш того, інспектор поліції самостійно не запропонував ОСОБА_1 пройти огляд в найближчому медичному закладі.

Згідно п.1 розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, і зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 року передбачено, що водії, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції (частина перша статті 266 КУпАП).

ОСОБА_1 від керування транспортним засобом відсторонено не було. Склавши протокол про адміністративне правопорушення, поліцейські залишили її біля транспортного засобу та поїхали геть.

Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Диспозиція ст.130 КпАП України є бланкетною, оскільки містить посилання на правила дорожнього руху, а тому для визначення суті правопорушення та вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення необхідно встановити, які пункти правил дорожнього руху були порушені особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, та у чому полягали такі порушення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, доводи адвоката Глазова О.О., викладенні ним у запереченнях, є слушними та такими, що підтверджуються відеозаписом та заслуговують на увагу.

Отже, оскільки протокол про адміністративне правопорушення був складений інспектором поліції без дотримання належної правової процедури, то протокол про адміністративне правопорушення визнається недопустимим доказом і не враховується при оцінці вини водія.

Інші наявні в матеріалах справи документи: довідки органу національної поліції про отримання водієм посвідчення водія певних категорій, та про не притягнення водія до відповідальності за ст.130 КпАП України протягом року, рівно як й направлення водія транспортного засобу до медичного закладу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, хоча і належні, але вони самі по собі або в сукупності, не свідчать про відмову водія від проходження медичного обстеження на вимогу уповноваженого поліцейського.

Усе зазначене свідчить про невідповідність матеріалів адміністративної справи дійсним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року вказує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення повинно випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернуто увагу судів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягують до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема позицію суду у справах «Малофеева проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 р., заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «...суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

За таких обставин, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

При таких даних поза розумним сумнівом не вбачається в діях ОСОБА_1 сукупності обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. А тому відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі підлягає закриттю.

Більш того, після закінчення складання протоколу, ОСОБА_1 в той же день в межах двох годин, за свій кошт здала відповідні аналізи в КПП «МКЛ № 1» ОМР.

Згідно поданої до суду довідки №2784 від 22.08.2025 ДСУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» було проведено дослідження №2784 матеріалу взятого 14.08.2025 в 23:55, в результаті якого при газохроматографічному досліджені в крові ОСОБА_1 18.06.1957 р/н етиловий спирт не виявленний.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.221, 283, 284 КпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Визнати невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції протягом десяти діб з моменту її винесення.

Суддя Борщов І. О.