ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7030/24 Головуючий суддя І інстанції Балабай С. С.
Провадження № 33/818/1409/25 Суддя доповідач Грошева О.Ю.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Грошева О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Шаповалової В.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Холодногірського районного суду м. Харкова від 24 липня 2025 року щодо ОСОБА_1 ,-

УСТАНОВИЛА:

Оскаржуваною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення в виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн 00 коп. в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Як установив суд 24.10.2024 о 21:10 год. у м. Харкові по вул. Полтавський Шлях, буд. 126 водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керував транспортним засобом ваз 21101, днз НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку на місці зупинки тз із застосуванням спеціального технічного пристрою Alcotest Drager 0296 (ARНJ), результат склав 1,5 %, з результатом згоден, чим порушив вимоги п. 2.9А Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП.

Таким чином, ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.9 а Правил дорожнього руху України, який передбачає, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

В апеляційній скарзі захисник Шаповалова В.М. в інтересах ОСОБА_1 просить постанову скасувати а провадження у справі закрити.

Зазначає, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, про що свідчить наступне.

Так він 24 жовтня 2024 року приблизно о 21:00, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , отримав телефонний дзвінок від свого сина ОСОБА_2 , який повідомив, що отримав травму ноги (перелом), відчуває гострий біль та не може самостійно керувати транспортним засобом. У зв`язку з пізнім часом і дією повітряної тривоги, викликати таксі чи знайти допомогу у знайомих не вдалося служби відмовлялись від поїздок, посилаючись на обмеження в русі. При цьому в автомобілі сина, ВАЗ-21101, державний номер НОМЕР_2 , який він використовує у зв`язку зі своєю роботою в міжнародній організації ЮНІСЕФ, перебувала гуманітарна допомога для Пунктів незламності. Через це залишити авто без нагляду також не вбачалося можливим.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 прийняв вимушене рішення сісти за кермо автомобіля сина, аби: надати йому необхідну допомогу; забезпечити збереження гуманітарного вантажу; перемістити транспортний засіб у безпечне місце.

Судом правильно установлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, підтверджується такими доказами:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР № 1 № 158202 від 24.10.2024, яким зафіксовано факт порушення пункту 2.9 а. Правил дорожнього руху України;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно якого ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння;

- відеозаписом із нагрудної камери інспектора патрульної поліції, з якого вбачається факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі на таку підставу для закриття провадження у справі з підстав вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, у стані крайньої необхідності є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відверненашкода.

Тобто, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Таким чином, однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Обставини зазначені ОСОБА_1 та його сином ОСОБА_2 не можуть бути визнані такими, що виключають протиправність дій ОСОБА_1 як вчинені в стані крайньої необхідності.

Зокрема, сам факт отримання дзвінка від сина ( ОСОБА_2 ) із повідомленням про травму, а також наявність гуманітарного вантажу в автомобілі не є достатніми підставами для порушення правил керування транспортним засобом.

Також не подано доказів на підтвердження: невідкладності ситуації, яка б вказувала на наявність реальної, а не потенційної загрози гуманітарному вантажу, що зберігався в автомобілі, яким керував правопорушник, та яка б вимагала його термінового переміщення саме у нічний час, під час дії повітряної тривоги.

Таким чином, аналіз ситуації, що мала місце свідчить про те, що дії ОСОБА_1 не були продиктовані станом крайньої необхідності у розумінні статті 17 КУпАП, що виключає адміністративну відповідальність.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушив чим порушив вимоги п. 2.9А Правил дорожнього руху,, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Обставини правопорушення об`єктивно підтверджуються сукупністю зібраних по справі матеріалів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що впливатимуть зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцією факту (рішення ЄСПЛ, справа «Коробов проти України» №39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишить місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1987 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

За змістом ст. ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись у межах тих обставин, які зазначені у протоколі про таке порушення.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, а матеріали справи їх не містять. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу, які потягли б безумовне скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Покарання призначено судом першої інстанції ОСОБА_1 призначено в межах санкції передбаченої ч.1ст.130 КУпАП та з урахуванням вимог ч.2 ст.33 КУпАП.

Безумовних підстав для скасування постанови суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає постанову суду законною і обґрунтованою і підстав для її скасування за доводами апеляції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника Шаповалової В.М. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Холодногірського районного суду м. Харкова від 24 липня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя О.Ю. Грошева