Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3122/25 Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В. І.
Номер провадження №33/4805/964/25
Категорія ст.124 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника Якимчука Олександра Миколайовича в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Житомирського районного суду Житомирської області від 01 липня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 124 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Житомирського районного суду Житомирської області від 01 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605,6 грн.

Згідно постанови суду першої інстанції, ОСОБА_1 24 травня 2025 року (так в постанові) о 00 годин 10 хвилин на 11 км автодороги М-21, с. Сінгури, Житомирського району, керував автомобілем «Daewoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожньої розмітки 1.1, виїхав на зустрічну смугу, та здійснив зіткнення з автомобілем «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_2 , чим порушив п. 11.4 ПДР. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди дані транспортні засоби пошкоджено.

Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, адвокат Якимчук О.М. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження відносно нього. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не дав належної і об`єктивної оцінки фактичним обставинам справи та наявним доказам винуватості в ДТП іншого учасника справи.

Відповідно до усталеної судової практики Європейського суду з прав людини, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду.

Умови застосування статті 6 Конвенції щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ). При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Також, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»).

Оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

При цьому, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не позбавлена можливості подавати письмові пояснення щодо обставин справи, подавати докази та залучити захисника для представництва та захисту її інтересів підчас розгляду справи в суді.

Беручи до уваги, що ОСОБА_1 та його захисник Якимчук О.М. знають про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, повідомлялись про розгляд апеляційної скарги в установленому законом порядку, апеляційним судом було надано можливість надати свої покази у справі, проте вони цим не скористались, в судове засідання не з`явились, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, а захисником подано клопотання про розгляд справи за відсутності його та ОСОБА_1 , апеляційний суд приходить до висновку про розгляд даної справи за відсутності вищевказаних осіб.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги, доходжу наступного висновку.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №364601, ОСОБА_1 24.05.2015 о 00 годин 10 хвилин на 11 км автодороги М-21, с. Сінгури, Житомирського району, керуючи автомобілем «Daewoo», державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги дорожньої розмітки 1.1, здійснив виїзд на зустрічну смугу, де здійснив зіткнення з автомобілем «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП ТЗ отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, а тілесні ушкодження учасників ДТП не підпадають під кримінальну відповідальність відповідно до постанови про закриття кримінального правопорушення від 29.05.2025, чим порушив п. 11.4 ПДР. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди дані транспортні засоби пошкоджено. Відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

В своїх письмових поясненнях водій ОСОБА_1 стверджував, що він виїхав на зустрічну смугу руху, об`їжджаючи бійку. Побачивши зустрічний транспортний засіб, він змістився ліворуч і призупинився, але зустрічний автомобіль в`їхав у нього.

Водій іншого автомобіля ОСОБА_2 пояснив, що він побачив виїзд на його смугу руху зустрічного транспортного засобу і, намагаючись уникнути ДТП, прийняв правіше, але це не допомогло.

В матеріалах справи містяться завірені копії документів:

-постанова про закриття кримінального провадження від 29.05.2025, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000658 від 24.05.2015 за фактом ДТП, внаслідок якої ОСОБА_3 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Копії матеріалів направлено начальнику патрульної поліції в Житомирській області для вирішення питання про притягнення водія ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУПАП;

-витяг з кримінального провадження № 0000658;

-протокол огляду місця ДТП з додатками (схема, опис пошкоджень ТЗ);

-висновки експертиз.

Проаналізувавши вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях водія ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що виразилося у порушення ним п. 11.4 ПДР України.

У відповідності до вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

При оцінці доказів суд реалізує стандарт більшої переконливості, при якому цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Таким чином, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно належно з`ясувати: чи було вчинене таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вищевказані вимоги закону суддею місцевого суду не було дотримано у достатньому обсязі і висновок суду про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, наведених у постанові, не підтверджується зібраними по справі доказами. Висновки, які викладені в постанові суду, не грунтуються на належних та допустимих доказах.

Так, порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ст. 124 КУпАП.

Зазначена норма є бланкетною і при встановленні винуватості особи необхідно встановити пункт ПДР України, який порушено водієм і який, окрім того, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із останнім.

Характеризуючою ознакою дорожньо-транспортної пригоди є те, що при зіткненні двох або більше транспортних засобів, порушення ПДР України може бути допущено усіма його учасниками, але у причинно-наслідковому зв`язку із пригодою можуть бути порушення одного із водіїв.

Причинно-наслідковий зв`язок між пригодою та порушенням ПДР України встановлюється у кожному конкретному випадку на підставі повного і всебічного дослідження доказів зібраних працівниками поліції та наданих учасниками.

Тобто тільки ті порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків, а отже перебувають із ними у причинному зв`язку.

Свій висновок суд обґрунтував порушенням водієм ОСОБА_1 вимог п. 11.4 ПДР України (на дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги), що стало причиною виникнення даної ДТП.

Такого висновку суд дійшов з посиланням на постанову про закриття кримінального провадження від 29.05.2025.

В той же час, такі висновки суду є лише припущеннями, які не базуються на повному та всебічному дослідженню фактичних обставин ДТП та матеріалів справи.

При оцінці доказів суд реалізує стандарт більшої переконливості, при якому цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Так, судом не враховано, що кримінальне провадження № 0000658 зареєстровано в ЄРДР 24.05.2015 за фактом ДТП, при якому отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження пасажир автомобіля «Citroen», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 .

При цьому, у фабулі кримінального правопорушення зазначено, що 24.05.2015 близько 00:10 год. на 11-му км автодороги Житомир Могилів-Подільський в с.Сінгури Житомирського району, водій автомобіля «Citroen», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , під час виявлення небезпеки не вжив заходів до зупинки свого т.з. і допустив зіткнення з автомобілем Део Ланос.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини постанови про закриття кримінального провадження від 29.05.2025, в ході кримінального розслідування було проведено значну кількість автотехнічних експертиз, на підставі яких слідчий дійшов висновку про перебування у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП порушення водієм ОСОБА_2 п. 12.3 ПДР України, тобто можливості уникнути зіткнення шляхом своєчасного гальмування без зміни напрямку руху.

Такий висновок слідчого повністю узгоджується із змістом п. 12.3 ПДР України, який встановлює алгоритм дій водія у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, а саме, що він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Дана вимога правил характеризується тим, що при виявленні рухомої перешкоди водій може здійснити її об`їзд тільки у разі впевненості у безпечності таких дій для інших учасників руху. Без цієї гарантії безпеки водій повинен зменшувати швидкість або зупинятися у своїй смузі руху, оскільки подальший напрямок руху цієї рухомої перешкоди невідомий.

Згідно схеми місця ДТП зіткнення транспортних засобів відбулося не на смузі руху автомобіля «Citroen», а на зупинці громадського транспорту, що підтверджує висновки експертів про те, що водій автомобіля «Citroen» ОСОБА_2 не дотримався вимог п. 12.3 ПДР України, що знаходиться у причинному зв`язку із настанням ДТП.

Таким чином, слідчий встановив, що діяння ОСОБА_2 охоплюються об`єктивною стороною складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки перебувають в прямому причинному зв`язку з ДТП та її наслідками. В той же час, слідчий врахував норми КК, які діяли на момент ДТП, та заяву потерпілої ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження у зв`язку із ненаданням згоди на притягнення до кримінальної відповідальності її чоловіка ОСОБА_2 .

Отже, кримінальне провадження № 0000658 закрито за відсутності згоди потерпілої на притягнення до кримінальної відповідальності її чоловіка.

Судом не враховано, що матеріалами кримінального провадження не встановлено причинний зв`язок із наслідками ДТП порушення водієм автомобіля «Daewoo» ОСОБА_1 п. 11.4 ПДР України.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14 січня 2025 року у справі №592/7961/18, що протиправна поведінка пішохода, який перебував на проїзній частині, не звільняє водія від обов`язку дотримуватися пункту 12.3 ПДР України. Ця норма вимагає від водія негайно зменшити швидкість, аж до повної зупинки транспортного засобу, або безпечного об`їзду перешкоди, якщо це безпечно для інших учасників руху. Суд визнав, що поведінка пішохода, який порушив пункт 4.14 г ПДР (перетин дороги поза пішохідним переходом), створила небезпеку для руху. Проте це не звільняє водія від виконання вимог пункту 12.3 ПДР, який зобов`язує вжити заходів для уникнення небезпеки, зокрема зменшити швидкість або безпечно об`їхати перешкоду. ККС ВС підкреслив, що незалежно від причин виникнення небезпеки (у цьому випадку протиправної поведінки пішохода), водій мав діяти відповідно до ПДР. Порушення водієм пункту 12.3 ПДР перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням тяжких тілесних ушкоджень потерпілого.

Підсумовуючи наведене можна дійти висновку, що встановлене в діях водія ОСОБА_1 порушення п. 11.4 ПДР України, не звільняє водія ОСОБА_2 від належного виконання вимог п. 12.3 ПДР України, а причинний зв`язок між порушенням водієм ОСОБА_1 п. 11.4 ПДР України і ДТП належними та допустимими доказами не підтверджено.

Отже, встановлення слідчим органом наявності в діях водія ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, пов`язане із недотриманням ним вимог п. 12.3 ПДР України та наслідками ДТП заподіянням середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_3 , а відповідно недоведеність такого зв`язку між ДТП і наслідками в результаті недотримання водієм ОСОБА_1 вимог п. 11.4 ПДР України, виключає відповідальність останнього ст. 124 КУпАП, а передбачає відповідальність за ст. 122 КУпАП.

Окрім того, притягнувши ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, тобто встановивши причинно-наслідковий зв`язок між порушенням останнім ПДР України та наслідками ДТП, суд першої інстанції не врахував, що в даній пригоді отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_3 , а тому порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження тягне за собою відповідальність за ч. 1 ст. 286 КК України, а не ст. 124 КУпАП.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В п. 39 Рішення ЄСПЛ «Лучанінова проти України» Суд зробив висновок, що з огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушив заявник у зазначеній справі, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться (справа про адміністративне правопорушення), є кримінальним для цілей застосування Конвенції.

Згідно зі статтею 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Відповідно до змісту частини сьомої статті 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при розгляді справи дійшов передчасного висновку при винуватість водія ОСОБА_1 , що в подальшому потягло за собою прийняття незаконного рішення. Тому апеляційний вважає недоведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке пов`язано із порушенням п. 11.4 ПДР України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Якимчука Олександра Миколайовича, в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , задовольнити.

Скасувати постанову судді Житомирського районного суду Житомирської області від 01 липня 2025 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й. Григорусь