ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1898/25Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А.
Провадження № 33/817/515/25 Доповідач - Ваврів І.З.
Категорія - ч.2 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 р. м.Тернопіль

Суддя Тернопільського апеляційного суду Ваврів І.З.

за участі:

- особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,

- захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, адвоката Зембри Є.Й.

розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, що притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП і застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2 000 (двох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень в дохід держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три ) роки.

Як визнав суд, 22.06.2025 о 18 годині 46 хвилин ОСОБА_1 , повторно протягом року, в с. Білокриниця по вулиці Військова, Кременецького району, Тернопільської області, керував транспортним засобом «Citroen Berlingo» д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора 6810 та у найближчому медичному закладі категорично відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за частиною 1 статті 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вважає, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та незаконною, винесеною без всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи, та такою, що підлягає до скасування.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , не дотримався вимог статті 252 КУпАП, внаслідок чого суд прийшов до помилкового висновку про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП.

Вказує, що фабула правопорушення, викладена в оскаржуваній постанові, не є ідентичною фабулі, зафіксованій у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №369716 від 22 червня 2025 року, що свідчить про внесення змін до її змісту.

Апелянт стверджує, що місцевий суд фактично змінив у судовому рішенні фабулу правопорушення, чим порушив принцип рівності сторін і змагальності процесу.

Звертає увагу, що суд першої інстанції неправомірно змінив кваліфікацію його дій, так як працівниками поліції у протоколі про адміністративне правопорушення було кваліфіковано за ч.2 ст.130 КУпАП, а у фабулі оскаржуваної постанови вже кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП.

Також зазначає, що у протоколі в графі 7 Місце скоєння та суть адміністративного правопорушення, опис установлених даних датою вчинення адміністративного правопорушення є 22 червня 2024 року, що не відповідає дійсності, оскільки подія мала місце 22 червня 2025 року.

Крім цього, в протоколі зазначено про те, що ОСОБА_1 роз`яснено його права, однак, дані норми було озвучено в інтерпретації поліцейського.

Таким чином, на переконання апелянта, протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 містить істотні порушення вимог законодавства, що ставить під сумнів його належність та допустимість як доказу.

Звертає увагу, що працівниками поліції було порушено вимоги пункту 10 Розділу ІІ Інструкції №1452/735, який закріплює обов`язок вручення водію другого примірника акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, а також те, що такий акт не складався у присутності ОСОБА_1 .

Вказує, що на відеозаписі відсутні ознаки сп`яніння, поведінка ОСОБА_1 була адекватною, а можливі вади у мовленні та поведінці пояснюються наслідками наявності у останнього хвороб, зокрема цукрового діабету та схильності до гіпертонічних кризів.

Вважає, що працівниками поліції було порушено вимоги закону щодо процедури складання та вручення направлення.

Також апелянт наголошує, що рапорт працівника поліції, на які вказав суд як на доказ вини, не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень. А свідчення зазначеної особи не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, позаяк така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху.

Звертає увагу, що на відеозаписі та в матеріалах справи не зафіксовано відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом.

Вказує, що ОСОБА_1 не відмовлявся пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння відповідно до встановленого порядку такого огляду.

Просить скасувати постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року відносно ОСОБА_1 і закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно останнього за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Одночасно апелянт ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження з мотивів пропуску цього строку з поважаних причин, так як з повним текстом постанови ознайомилась лише 16.09.2025 р., шляхом отримання її засобами поштового зв`язку.

Заслухавши особу, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника - адвоката Земру Є.Й., які повністю підтримали подану апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 р. та закрити провадження у справі; дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.

Відповідно до положень ст.289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк, за заявою особи щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Рішення суду, яке оскаржується апелянтом, постановлено судом першої інстанції 05 вересня 2025 року.

Як вбачається з матеріалів провадження відомості про отримання ОСОБА_1 копії судового рішення в матеріалах справи відсутні.

В апеляційній скарзі апелянтом зазначено, що 16 вересня 2025 року на його адресу поштовим зв`язком надійшла копія оскаржуваної постанови.

Крім цього, з 13 вересня 2025 року по 22 вересня 2025 року останній знаходився на амбулаторному лікуванні.

Судом встановлено, що апеляційна скарга на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року подана 01 жовтня 2025 року.

За таких обставин, вважаю, що строк на апеляційне оскарження апелянтом не пропущено і підстави для вирішення питання про його поновлення відсутні.

Аналіз матеріалів справи та безпосередньо рішення місцевого суду, яке оскаржується апелянтом, дає підстави для висновку, що суд, розглядаючи дану справу, дотримався положень статей 245, 280 КУпАП, відповідно до яких провадження у справах про адміністративні правопорушення має забезпечувати повне, всебічне й об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, що сприяє постановленню законного та обґрунтованого рішення, яке виключало б його двозначне тлумачення і сумніви щодо доведеності вини певної особи в учиненні адміністративного правопорушення.

Винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.130 КУпАП України доведена належним чином перевіреними, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.

Так, відповідно до п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою вставлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 369716 від 22.06.2025, 22.06.2025 о 18 годині 46 хвилин ОСОБА_1 , повторно протягом року, в с. Білокриниця по вулиці Військова, Кременецького району, Тернопільської області, керував транспортним засобом «Citroen Berlingo», д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора 6810 та у найближчому медичному закладі категорично відмовився.

В протоколі про адміністративне правопорушення, який був предметом розгляду суду, зазначено про роз`яснення ОСОБА_1 його прав, передбачених ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП.

Цей документ був предметом розгляду у суді першої інстанції та отримав належну правову оцінку з якою суд апеляційної інстанції погоджується.

Що стосується твердження апелянта про те, що у протоколі зазначено неправильну дату вчинення адміністративного правопорушення, а саме 22 червня 2024 рок замість 22 червня 2025 року, то, на думку апеляційного суду, це є очевидною опискою, яка за загальним правилом не може бути підставою для визнання такого доказу неналежним чи недопустимим.

Вказаний протокол відповідає вимогам ст.ст.254, 256 КУпАП, складений уповноваженою на те особою, визначеною ст.255 КУпАП, а наведені у ньому обставини об`єктивно стверджуються іншими доказами, дослідженими судом по справі.

Поряд з цим, обставини, викладені у вищезазначеному протоколі, підтверджуються й іншими доказами, наявними у справі.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, оглянутим в судовому засіданні відеоматеріалом, що зафіксований відеореєстратором із службового автомобіля, встановлено, що працівниками поліції було виявлено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом «Citroen Berlingo», д.н.з. НОМЕР_1 , та зупинивши вказаний автомобіль поліцейський повідомив ОСОБА_1 , що автомобіль зупинено у зв`язку з надходженням на лінію 102 повідомлення про те, що автомобілем керує особа в стані алкогольного сп`яніння, після цього попросив пред`явити документи, які підтверджуються право на керування автомобілем, право власності на автомобіль.

Після цього поліцейський вказавши, що в ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, - запропонував пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою наявного у поліцейських приладу Алкотест 6810. На вказану пропозицію поліцейського ОСОБА_1 відмовився, після цього поліцейський запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі, але ОСОБА_1 і від цієї пропозиції відмовився. Після чого його повідомили, що відносно нього буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.130 КУпАП.

Дана обставина також стверджується електронним рапортом заступника начальника Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області Степанюка О.Я. (а.с.5)

Суд враховує, що рапорт поліцейських за своїм правовим змістом є документом, яким поліцейські інформують керівництво про законність та обґрунтованість дій під час встановлення обставин вчинення особою адміністративного правопорушення. Разом з тим, вказаний документ містить дані про обставини, що підлягають доказуванню по справі про адміністративне правопорушення. Він підлягає аналізу та оцінці у сукупності з всіма наявними доказами.

Виходячи з вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може слугувати єдиним та безперечним доказом вчинення правопорушення, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вказаний процесуальний документ об`єктивно підтверджений іншими доказами по сплаві, які були досліджені як судом першої, такі апеляційної інстанцій. Окрім того, вирішуючи справу суд першої інстанції взяв до уваги не тільки протокол про адміністративне правопорушення, а й інші докази, наявні у матеріалах справи.

Посилання апелянта на те, що фабула правопорушення, викладена в оскаржуваній постанові, не є ідентичною фабулі зафіксованій у проколі про адміністративне правопорушення, як на підставу скасування судового рішення, є непереконливі.

Як слідує з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 369716 від 22.06.2025 р у ньому зазначено про повторність протягом року дій ОСОБА_1 , які визначені ч.1 ст.130 КУпАП, що давало підставу кваліфікувати їх за ч.2 ст.130 КУпАП.

У постанові Кременецького районного суду від 25.09.2025 р. також сформульовану зміст адміністративного правопорушення, з урахуванням повторності дій ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП протягом року.

Апеляційний суд звертає увагу, що закон не вимагає ідентичного відображення у фабулі постанови про адміністративне правопорушення змісту протоколу про адміністративне правопорушення.

Вимоги до постанови у справі про адміністративне правопорушення визначені приписами ст.283 КУпАП, які, на переконання апеляційного суду, були дотримані судом першої інстанції.

Так, ч.2 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Факт вчинення ОСОБА_1 повторно протягом року правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП стверджується постановою Кременецького районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2024 року, яка є чинною і в апеляційному порядку не скасована. За змістом вказаної постанови, ОСОБА_1 10 вересня 2024 року о 23 год. 14 хв. в с. Білокриниця по вул. Шевченка керував керував автомобілем марки «Citroen Berlingo», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, нечітке мовлення і відмовився на вимогу працівника поліції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння як на місці події, так і в закладі охорони здоров`я.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, про доведеність вини ОСОБА_1 та були підставою для її скасування або зміни, скаржником не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено.

З огляду на вказані вище докази, які належним чином досліджені судом першої інстанції, вважаю, що дії працівників поліції при проведенні огляду на стан алкогольного сп`яніння водія ОСОБА_1 , узгоджуються з приписами ст.266 КУпАП та відповідають вимогам Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015р №1452/735.

Тому, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість постанови, апеляційний суд визнає такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд також звертає увагу, що у рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, виходячи з аналізу доказів досліджених судом першої інстанції та перевірених під час апеляційного розгляду матеріалів справи, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та кваліфікація його дій за ч.2 ст.130 КУпАП є правильним.

Жодних аргументованих доводів, які б викликали сумніви у об`єктивності оцінки доказів зроблених судом першої інстанції на підставі вищевказаних матеріалів справи, апелянтом не надано і не здобуто таких в процесі апеляційного розгляду.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у справі, апеляційним переглядом не встановлено.

Адміністративне стягнення на ОСОБА_1 накладено у відповідності до вимог ст.33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого ним правопорушення, особи правопорушника, ступеню його вини та інших обставин справи.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що постанова Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись ст.294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року.

Апеляційну скаргу особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя