Справа № 146/1446/25

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2025 р. селище Томашпіль

Суддя Томашпільського районного суду Вінницької області Мороз І.С., розглянувши матеріали, що надійшли від ВП № 2 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,

за ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Гр. ОСОБА_1 згідно протоколу про вчинення адміністративного правопорушення від 19 вересня 2025 року серії ЕПР1 № 458904 притягується до адміністративної відповідальності за те, що 19 вересня 2025 року о 16:40 год. в с. Гнатків по вул. Зелена передав керування власним автомобілем марки «Volkswagen Golf» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проведено у встановленому законом порядку за допомогою алкотестеру «Драгер6810», результат 1,97 проміле, чим порушив п. 2.9 ПДР.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак його захисник адвокат Чудак В.Д. в судових засіданнях, що відбулися 07.10.2025 та 16.10.2025 просив закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення та вказав, що у встановлений в протоколі час ОСОБА_1 спав на задньому сидінні у автомобілі та до того моменту поки його розбудили працівники поліції. Як лягав його підзахисний спати, то автомобіль був припаркований із заглушеним двигуном. Коли ОСОБА_1 розбудили працівники поліції, то останні звинуватили його в передачі керування автомобілем особі, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, але кому та коли саме він добре не розумів. Чи вживав того дня ОСОБА_2 алкоголь та в подальшому керував автомобілем його підзахисний не бачив, керування автомобілем ОСОБА_2 не передавав, але якщо і припустити, що ОСОБА_2 керував автомобілем, то доступ керування автомобілем останній міг отримати без згоди ОСОБА_2 , шляхом доступу до ключів від автомобіля, що знаходились в речовому ящику автомобіля поки його підзахисний спав на задньому сидінні автомобіля. За цих обставин, просив закрити провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, що інкримінується в вину ОСОБА_1 .

Крім цього, в судове засідання, що призначене суддею 27.10.2025, захисник не з`явився, подав клопотання в якому просив проводити судове засідання без його участі, в додаток надав копію постанови Томашпільського районного суду Вінницької області від 13.10.2025 у праві №146/1446/25, з відміткою про набрання нею законної сили, згідно якої провадження по справі відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши пояснення захисника та ознайомившись клопотанням останнього про закриття провадження у справі, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, переглянувши оптичний диск, що знаходиться в матеріалах даної справи, суддя дійшов до наступних висновків.

На підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, до матеріалів справи долучено протокол про адміністративне правопорушення від 19 вересня 2025 року серії ЕПР1, № 458904, а також оптичний диск з відеозаписом.

Надаючи оцінку вказаним доказам, суддя звертає увагу на наступне.

Завданням КУпАП згідно зі ст. 1 цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 7 КУпАП гарантовано забезпечення законності при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення, зокрема: ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом; провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності; застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції у точній відповідності із законом.

Згідно ст. 246 цього Кодексу порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Об`єктом даного адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а також безпеки на річковому транспорті та маломірних суднах.

Об`єктивна сторона інкримінованого адміністративного правопорушення інкримінованого у вину ОСОБА_1 , передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, виражається в передачі керування транспортним засобом особі, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, та особа, яка передає керування транспортним засобом свідомо розуміє та усвідомлює, що передає керування особі, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Пунктом 2.9 «г» Правил дорожнього руху України визначено, що водієві заборонено передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

В свою чергу п. 2.2 Правил дорожнього руху України передбачено, що власник транспортного засобу може передавати керування таким засобом іншій особі або передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

За цих обставин, суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП слід розуміти особу (інша особа), яка володіє на законних підставах транспортним засобом та не виконувала функцію водія.

Суб`єктивна сторона даного правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Таким чином, для настання відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП необхідна наявність елементів складу адміністративного правопорушення. В даному випадку необхідна сукупність наступних елементів складу адміністративного правопорушення: особа повинна мати право володіти транспортним засобом (власник, інший законний володілець); перебування особи, якій передано керування транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння; усвідомлення особою, яка передає керування транспортним засобом, того, що ця особа перебуває у стані алкогольного сп`яніння; добровільне, з власної волі передання керування транспортним засобом.

За відсутності хоча б однієї складової частини складу адміністративного правопорушення, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Крім письмових доказів, в судових засіданнях оглянуто відеофайл, зроблений співробітниками поліції, який в подальшому ними записаний на оптичний диск.

Відповідно до ст. 251 КУпАП відеофіксація, є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення.

Як встановлено, що на вказаному оптичному диску записано один відеофайл формату «mp4».

З відеозапису вказаного відеофайлу вбачається, що відеофіксація з нагрудної камери працівника поліції розпочинається з моменту, коли відбувається спілкування поліцейського з ОСОБА_2 та групи інших людей, які емоційно, перебуваючи один одного намагаються донести якісь події. В свою чергу, під час розмови водій повідомляв, що в автомобілі за задньому сидінні спить пасажир.

Сам факт керування водієм автомобілем, його зупинки та передання право керування транспортним засобом ОСОБА_1 іншій особі на відеозаписах відсутні.

Крім цього, з вказаного відеозапису, вбачається, що в певний момент поліцейський розпочинає переконувати водія, що ОСОБА_1 передав йому керування автомобілем. В цей час, ОСОБА_1 у якості пасажира продовжує спати в автомобілі. Однак, не маючи твердого наміру розбудити ОСОБА_1 та отримати безпосередні пояснення по ситуації, що склалася, поліцейський і надалі продовжує переконувати водія, що ОСОБА_1 , добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій, передав право керування транспортним засобом водію, який перебуває в стані алкогольного сп`яніння, тобто ОСОБА_2 .

Таким чином, з матеріалів справи, що зібрані працівниками поліції, якщо наступні обставини дійсно мали місце, не можливо встановити у який саме спосіб було передано право керування транспортним засобом водієві та в наслідок ОСОБА_1 дійсно свідомо розумів та усвідомлював, що передає керування особі, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння, чи добровільно та чи на законних підставах відбулась така передача, чи мав при собі ОСОБА_1 реєстраційні документи на цей транспортний засіб, що б дозволяло третій особі безперешкодно керувати ним навіть без попереднього дозволу з боку ОСОБА_1 на законних підставах, яким чином водій отримав вільний доступ до автомобіля, де саме відбулася передача право керування.

Отже, перевіреними фактичними даними, що закріплені у відповідних процесуальних джерелах доказів, з упевненістю неможливо стверджувати, що ОСОБА_1 передав керування транспортним засобом водієві ОСОБА_2 , знаючи про стан сп`яніння останнього, та не спростовується те, що ця особа могла самостійно отримати доступ до керування автомобілем без попередньої згоди на те від ОСОБА_1 , а тому наявність сумніву про цей факт повинно трактуватись на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так як протилежного не доведено матеріалами, зібраними патрульними поліції.

Крім цього, до протоколу про адміністративне правопорушення від 19 вересня 2025 року серії ЕПР1 № 458904 за ч. 1 ст. 130 КУпАП складеного стосовно ОСОБА_1 , не було долучено доказів, які б давали підстави зробити висновок про знаходження водія ОСОБА_2 , в стані сп`яніння, якій, відповідно до фабули даної справи, було передано право керування транспортним засобом.

Разом з тим, з копії постанови Томашпільського районного суду Вінницької області 13.10.2025 по справі № 146/1447/25, яка набрала законної сили, водій ОСОБА_2 визнаний невинуватим у вчинені адміністративного правопорушення, за ч.1 ст.130 КпАП України, та провадження по справі щодо нього закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.

Преюдиційність (лат. praejudicialis те, що стосується попереднього судового рішення) це прийняття без доказування та перевірки фактів, які були встановленні процедурно іншим судом в іншій справі.

Відповідно до частини другої ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу, вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження й оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Отже, преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин (рішення Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20). При цьому звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Тобто, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Водночас, для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, визначеними процесуальним законодавством.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], №28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісне з принципом юридичної визначеності.

Метою преюдиційності, зокрема, є уникнення прийняття судами протилежних рішень з одних і тих самих питань.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14 преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили.

Таким чином, наведене судове рішення, яке набрало законної сили, має преюдиційне значення і повинні бути врахованим під час розгляду матеріалів.

Тому, з огляду на встановлені обставини справи, протокол про адміністративне правопорушення від 19 вересня 2025 року серії ЕПР1 № 458904 не може бути визнаний належним доказом у даній справі у розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені у ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали б у судді жодних сумнівів щодо їх належності та допустимості.

За цих обставин, обставини, що підлягають доказуванню у цій справ не були доведені належними та допустимими доказами, які б підтверджували знаходження водія ОСОБА_2 в стані алкогольного сп`яніння, а також факт керування останній вказаним автомобілем. Водночас необхідно враховувати, що провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється в межах пред`явленого обвинувачення, в даному випадку в рамках фактичних обставин, викладених у відповідному протоколі, а також виходячи з матеріалів, наданих для розгляду, які були попередньо зібрані та належним чином процесуально закріплені уповноваженою на те посадовою особою, проте відсутність в матеріалах справи доказів, що підтверджують факт перебування водія в стані алкогольного сп`яніння якому передається право керування та керування ним транспортним засобом, вказує на те, що факт порушення ОСОБА_1 , п. 2.9 «г» Правил дорожнього руху України є недоведеним, оскільки безсумнівно стверджувати протилежного не вважається за можливе в умовах відсутності відповідних доказів.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення відповідно до ст. 245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, а крім того, виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень і запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Об`єктивність суду, від якої напряму залежить вирішення справи, тісно пов`язана із безсторонністю і неупередженістю суду й забезпечується різними чинниками та шляхом регламентування судових процедур, у тому числі шляхом відсторонення суду від процесу збирання доказів вчинення чи невчинення адміністративного правопорушення, винуватості чи невинуватості особи (на користь чи проти обвинувачення), оскільки в іншому випадку суд в тій чи іншій мірі виступав би в інтересах певної сторони (учасника), що ставило би під сумнів можливість суду забезпечити об`єктивність під час вирішення справи, а отже, і статус суду як незалежного, безстороннього і справедливого органу правосуддя.

Суди першої інстанції за нормами КУпАП є судами «факту і права», а отже, мають право і зобов`язані встановлювати фактичні обставини, досліджувати і оцінювати докази для розгляду та вирішення справи про адміністративне правопорушення на основі суворого додержання законності як у частині кваліфікації дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, встановлення юридичного складу правопорушення, так і в частині застосування заходів адміністративного впливу до такої особи у точній відповідності із законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Принцип верховенства права у діяльності судді та основні засади судочинства, що визначені Конституцією України, зокрема рівність усіх учасників судового процесу, змагальність сторін, забезпечення доведеності вини та права обвинуваченого на захист, гласність судового процесу тощо, а також забезпечення права на апеляційний перегляд справи, мають на меті гарантувати кожній особі здійснення справедливого судочинства, порядок здійснення якого регламентується відповідними законами.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства (ст. 5 Закону). Суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу; звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом (ст. 6 Закону).

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, гарантовано кожному, хто перебуває під юрисдикцією договірних сторін, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Конвенція є частиною національного законодавства України відповідно до ст. 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Статтею 6 «Право на справедливий суд» Конвенції гарантовано: 1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 2. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. 3. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або, за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника, одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ стандарти і вимоги, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширюються також і на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки терміни «кримінальне обвинувачення», «кримінальне провадження» тлумачаться цим судом для цілей застосування Конвенції (з огляду на їх зміст, а не форму) в автономному розумінні, яке може не співпадати з національним правом, виходячи, зокрема, із сутності і характеру правопорушення, а також мети і суворості потенційного покарання, якого може зазнати особа за результатами такого провадження, що можуть бути застосовані для цілей тлумачення Конвенції як окремо, так і в сукупності.

Зокрема, за практикою ЄСПЛ провадження у справі про адміністративне правопорушення за статтею 130 КУпАП, з огляду на суворість передбачених санкцією цієї статті стягнень у виді штрафу і позбавлення права керування транспортними засобами, їх каральну і профілактичну мету, у розумінні Конвенції вважається «кримінальним» (рішення у справах: «Езтюрк проти Німеччини» від 21.02.1984 (заява №8544/79); «Шмауцер проти Австрії» від 23.10.1995 (заява №15523/89); «Маліга проти Франції» від 23.09.1998 (заява №27812/95); «Гурепка проти України» від 06.09.2005 (заява №61406/00); «Бантиш проти України» від 06.10.2022 (заява №13063/18).

Такого ж висновку дійшла Велика Плата Верховного Суду в п.20 постанови від 30.08.2023 у справі №13-47зво22 (208/712/19).

Крім цього, у справі «Надточій проти України» Уряд України визнав загалом кримінально-правовий характер КУпАП (пункти 17, 21 рішення від 15.05.2008 (Заява №7460/03).

Таким чином, кримінальний характер ст. 130 КУпАП у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ не викликає сумніву, а отже, на провадження у справі, що стосується адміністративних правопорушень, наведених у вказаних статтях, поширюються у повній мірі ті стандарти і вимоги, які встановлює Конвенція для кримінального провадження (обвинувачення). Це стосується і презумпції невинуватості та стандарту доказування «поза розумним сумнівом», і прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути негайно і детально поінформованою про характер і причини обвинувачення; мати час і можливості для підготовки свого захисту; допитувати і вимагати допиту свідків обвинувачення, що в сукупності становить гарантії справедливого судового розгляду в судах як першої інстанції.

Поширення стандартів кримінального провадження на відповідну категорію справ про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.

Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що справедливість судового розгляду лежить в основі права на справедливий суд, що пов`язується, зокрема, із належним здійсненням правосуддя. Вимога щодо «справедливості» суду охоплює судове провадження в цілому та всі його окремі етапи і елементи.

Право на вмотивоване судове рішення є складовою загального права людини на справедливий судовий розгляд. Гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції згідно зі сталою практикою цього суду включають зобов`язання судів наводити достатні підстави того чи іншого вирішення справи та виправдати свої дії, зазначивши у рішенні відповідне обґрунтування для демонстрації сторонам ретельності проведеного розгляду, що відображає принцип належного здійснення правосуддя в контексті вказаної норми. Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі. Хоча національний суд користується правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов`язаний обґрунтувати свої дії. Очікуваний обсяг обґрунтування судового рішення залежить від різних обставин, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, проте, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, застосовуючи принцип презумпції невинуватості, ОСОБА_1 неповинен доказувати свою невинуватість у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а його вина повинна бути доведена працівниками поліції, які склали щодо нього протокол про адміністративне правопорушення.

Також, суддя повторно звертає увагу, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), п. 161, Series A (заява №25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

З точки зору Верховного Суду, для дотримання стандарту доведення «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдина версія, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні (постанови від 03.07.2018 у справі №154/3431/15, від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к, від 09.10.2018 у справі № 372/4155/15-к, від 20.11.2018 у справі № 342/1121/16-к, від 29.01.2019 у справі №335/5044/16-к, від 26.03.2019 у справі № 755/2324/13-к).

Згідно висновків, які зроблені Верховним Судом в постанові від 23.06.2020 у справі №159/3738/16-к, - обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.02.2019 № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України(конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo»,згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.). Обов`язок доведення вини «поза розумним сумнівом» лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Деталі обвинувачення мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25.07.2000).

Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.08.2023 у справі №208/712/19 (п. 30) уповноважений орган Національної поліції на стадії досудового оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення фактично виконував функцію обвинувачення та разом із протоколом скерував до суду одержані ним письмові докази. Окрім цього, за необхідне зазначено (п.42), що суди під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 130 КУпАП, мають керуватися критеріями дотримання гарантій безсторонності суду, сформульованими ЄСПЛ у справі «Михайлова проти України» від 06.03.2018 (заява № 10644/08, пункт 65), визнаній Судом керівною щодо справи «Бантиш та інші проти України» (див. пункт 25 цієї постанови).

Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суддя керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними ст. 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також ст.62 Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи наведене, презумпція невинуватості, крім кримінального процесу, підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення та означає, що всі сумніви стосовно події порушення та винуватості особи, яка притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь; недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

За цих обставин, протокол про адміністративні правопорушення, за відсутності доказів, сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказам, який підтверджує факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Аналізуючи докази, що долучені в додаток до протоколу про адміністративне правопорушення, та досліджені безпосередньо в судовому засіданні кожен окремо та їх сукупності, суддя приходить до висновку, що у справі відсутні докази, які б достатньо, поза розумним сумнівом, підтверджували обставини, що покладені в основу звинувачення у вчинені адміністративного правопорушення ОСОБА_1 , а тому суддя не може дійти до обґрунтованого висновку поза розумним сумнівом про доведеність посадовою особою поліції, якою порушено провадження у справі відносно ОСОБА_1 , про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбачених ч.1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 40-1, 283, 284, 294 КУпАП, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення в його діях.

На постанову протягом десяти діб з дня її винесення може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Томашпільський районний суд.

Суддя: І. С. Мороз