Номер провадження: 33/813/1960/25
Номер справи місцевого суду: 509/3994/25
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.

захисника особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Жовтої Анни Сергіївни (яка приймає участь у розгляді в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року, у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч. 1 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір в сумі 605,60 гривень.

Як вбачається з постанови суду першої інстанції, 07.07.2025 року о 07:50 год, водій ОСОБА_1 , керуючи електросамокатом «Kugoo», без реєстраційного номера, по вулиці Ангарська, блокпост, в с-щі Авангард Одеського району Одеської області, з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота та порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки за допомогою алкотестера Драгер, або у найближчому медичному закладі відмовився під відео фіксацію на нагрудну боді-камеру, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст. 130 ч. 1 КУпАП.

Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду, адвокат Зачепіло З.Я. діючи в інтересах ОСОБА_1 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вмотивовано тим, що першочергово апеляційну скаргу було подано в строк, але Постановою Одеського апеляційного суду через відсутність в матеріалах справи витягу з договору про надання правової допомоги її було повернуто. Після отримання постанови про повернення апеляційної скарги, усунувши підстави повернення, одразу було подано повторну апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адвокат Зачепіло З.Я. просить оскаржувану постанову скасувати, провадження у справі закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

В скарзі звертається увага на те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено прав та обов`язків, як учасника дорожнього руху в порядку ст. 268 КУпАП. Крім цього, не було надано відповідних документів, щодо приладу, яким зафіксовано адміністративне правопорушення, і у протоколі не зазначено такої інформації. Захисник вважає, що відеозапис на невідомий пристрій який не містить цифрового позначення дати та часу здійснення відеозапису, не відображає усіх подій розгляду справи про адміністративне правопорушення, та не містить моменту зупинки транспортного засобу. Відтак, є припущенням, щодо застосування працівником поліції особистого пристрою відеофіксації події, про що також не було зазначено у матеріалах справи. Захисник зазначає, що на наданому суду відео зафіксовано лише спілкування працівника поліції з ОСОБА_1 , а саме: останньому було повідомлено про розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо нього, надано поліцейським для підпису ОСОБА_1 протокол й зафіксовано відмову від проходження огляду на алкотестер Драгер 6810, медичного огляду на стан сп`яніння. Виходячи з викладеного та з посиланням на КАС України, захисник вказує, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а інших доказів вчинення адміністративного правопорушення матеріали справи не містять.

Також, в скарзі зазначається, що зупинка ОСОБА_1 була здійснена безпідставно, оскільки порушень правил дорожнього руху з боку останнього вчинено не було, а матеріали справи не містять інформації, щодо розміщення в умовах збройної агресії росії на місці зупинки ОСОБА_1 санкціонованого блокпосту чи контрольованого пункту в`їзду-виїзду та відповідно здійснення на ньому працівниками поліції як превентивних заходів, так і заходів примусу в межах наданої компетенції в умовах воєнного стану у відповідності до Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженого Постановою КМУ № 1456 від 29 грудня 2021 року.

Крім цього, захисник вказує, що ОСОБА_1 не може бути суб`єктом порушення вимог розділу 2 ПДР України, а також нести відповідальність згідно з ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки вона передбачає притягнення до адміністративної відповідальності саме водіїв, і відповідальність за правопорушення зазначене у вказаній раніше нормі матеріального права, наступає щодо транспортних засобів з електродвигуном потужності понад 3 кВт. Звертається увага, що працівниками поліції в протоколі було не достовірно вказані дані, а саме не було зазначено повну модель електросамокату. В даному випадку модель електросамоката має обмеження щодо максимальної швидкості, а саме 60 км/год, а також потужність 500 Вт. На думку захисника, у поліцейських не було достатньо підстав вважати, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижуть увагу та швидкість реакції, а також не було роз`яснено порядку проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Підсумовуючи викладене в скарзі зазначається, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б підтверджували вину водія у скоєні вказаного адміністративного правопорушення.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, думку захисника ОСОБА_1 адвоката Жовту А.С. яка просила поновити строк на апеляційне оскарження, підтримавши доводи апеляційної скарги адвоката Зачепіло З.Я., просили її задовольнити з наведених у ній мотивів та провадження закрити. Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку, суд приходить до наступного висновку.

Висновки за результатами розгляду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

За загальним правилом статті 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Відповідно до частини 2 статті 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що вперше апеляційну скаргу на постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року захисником ОСОБА_1 адвокатом Зачепіло З.Я. було подано засобами поштового зв`язку 04 вересня 2025 року, у межах строку на апеляційне оскарження.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2025 року вказану апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала, оскільки на підтвердження своїх повноважень адвокат до ордера не надала витяг з договору про надання правової допомоги.

Повернення апеляційної скарги не позбавило апелянта права повторно звернутися до суду з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому частиною 3 статті 294 КУпАП.

Усунувши вказаний недолік, адвокат Зачепіло З.Я. повторно засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу 22 вересня 2025 року, тобто в межах 10-ти днів з дня ухвалення постанови апеляційною інстанцією про повернення апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, строк на апеляційне оскарження постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року підлягає поновленню.

Також, апеляційний суд вважає, за потрібним зауважити, щодо позиції захисника, про те, що надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє учасників справи у доступі до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 7 ст. 294 КУпАП, передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності до ст. 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Даних вимог закону при винесенні постанови районним судом дотримано.

Частина 1 ст. 130 КУПАП передбачає відповідальність як за керування, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження, відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до 2.5 ПДР водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Виконання даного пункту ПДР України є обов`язком водія, а не його правом, за відмову від виконання якого передбачена адміністративна відповідальність, незалежно від того перебував водій у стані сп`яніння чи ні.

При цьому, відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є самостійною підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

На підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП суду надані та судом досліджені в ході судового розгляду справи докази, а саме: протокол про адміністративне правопорушення протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР №383788 від 07.07.2025, який підписано ОСОБА_1 без зауважень; направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 07.07.2025, з якого вбачається, що у ОСОБА_1 були виявлені такі ознаки алкогольного сп`яніння як запах алкоголю з порожнини рота та порушення мови, від огляду відмовився та підписав направлення; акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, з результати якого ОСОБА_1 погодився та поставив свій підпис; відеозапис, що міститься на компакт-диску в матеріалах справи, на якому зафіксована чітка відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки так і у медичному закладі.

Аналіз досліджених та перевірених апеляційним судом доказів у їх сукупності дає підстави зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_1 , встановленою постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року в порушенні ним вимог п. 2.5 ПДР України, тобто вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, за кваліфікуючою ознакою - відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Доводи апелянта про те, що працівниками поліції в протоколі не вказано назву і модель пристрою, який застосовувався для відеозйомки апеляційний суд не приймає до уваги.

Право працівників поліції застосовувати технічні засоби відеозапису під час проведення огляду осіб на стан сп`яніння передбачене ч. 2 ст. 266 КУпАП.

Відсутність інформації про номер та серію відеокамери, дати її виробництва, назви, відомостей про особу, яка здійснила упакування диску та її підписи, відомостей про джерело походження відеозапису, відсутність у матеріалах свідоцтва, що стосується технічного приладу "відеокамери" - ніяким чином не спростовує встановлених судом обставин, оскільки долучений до протоколу відеозапис сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки отриманий у встановленому законом порядку, не містить ознак фальсифікації.

Крім цього, наявний в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відеозапис містить відеофайли, які є цілісними (кожний у свою чергу), безперервними (кожний у свою чергу) і повністю відтворюють обставини вчиненого ОСОБА_1 , правопорушення, а саме його відмови від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу та в закладі охорони здоров`я. Досліджений апеляційним судом відеозапис події свідчать про свідому та чітку відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Крім того, відеозаписи є електронними документами і оцінюються судом у сукупності з іншими доказами, які підтверджують наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Щодо твердження про порушення порядку зупинки транспортного засобу, апеляційний суд звертає увагу на те, що, що ОСОБА_1 було зупинено на блокпості.

За змістом п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 32 Закону України Про Національну поліцію та «Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1456, поліцейський має право здійснювати перевірку транспортних засобів, а також вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в документах.

Отже, працівники поліції діяли в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом України Про національну поліцію та Законом України Про правовий режим воєнного стану, з дотриманням вимог «Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану», з чим погоджується суд апеляційної інстанції. Тому, порушень працівниками поліції вимог чинного законодавства не встановлено, а доводи захисника щодо цього є безпідставними.

Також безпідставними є доводи, що права передбачені ст. 268 КУпАП особі, яка притягається до адміністративної відповідальності не роз`яснювались, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення зазначено, що ОСОБА_1 зазначені вище права роз`яснювались та в протоколі ЕПР № 383788 наявний особистий підпис ОСОБА_1 , будь яких зауважень щодо відомостей викладених в протоколі не зазначено, як і не зазначено не згоди зі змістом протоколу в частині зазначення марки електросамокату.

Доводи апеляційної скарги про те, що у протоколі не зазначено повну модель електросамокату, а саме ОСОБА_2 і відповідно до характеристик має потужність 500 Вт і є механічним транспортним засобом, суд відхиляє, оскільки ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування будь-якими транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Також, апеляційний суд звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові ККС ВС від 15 березня 2023 року у справі №127/5920/22 (провадження №61-10553св22), за яким використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

З огляду на вищевикладене, електросамокат, яким ОСОБА_1 керував як учасник дорожнього руху - водій, офіційно визнається транспортним засобом, за керування яким з ознаками алкогольного сп`яніння та відмова від проходження огляду на встановлення такого стану у встановленому законом порядку, настає адміністративна відповідальність, передбачена ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд, акцентує увага га тому, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, не оспорюючи наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння, не згоду зі змістом протоколу не висловлював. Матеріали справи не містять доказів щодо неправомірності дій працівників поліції при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, або незгоди ОСОБА_1 з їх діями та оскарження таких дій. Крім того, під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав в повному обсязі.

Щодо зауважень захисника в частині процедури проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, апеляційний суд зауважує, що оскільки протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР № 383788 від 07.07.2025 року був складений відносно ОСОБА_1 за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оцінка процедури проходження огляду на місці за допомогою спеціального технічного засобу апеляційним судом не надається, оскільки такі обставини не впливають на формальний склад інкримінованого правопорушення, що складає відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки таке правопорушення є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки ці висновки ґрунтуються на вимогах закону, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги та закриття провадження у справі відсутні.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити Зачепіло Зоряні Ярославівні, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року.

Апеляційну скаргу Зачепіло Зоряни Ярославівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 серпня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов