Доповідач: Гапончук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Гапончука В.В.,

з участю

особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_1 Мосюка В.С.,

іншого учасника ДТП ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2025 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.122-4, 124 КпАП України, і на підставі ст.36 КпАП України застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів на строк 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що він 30.06.2025 року о 16 годині 50 хвилин, в місті Луцьк по вулиці Ветеранів, 1, керуючи автомобілем марки «Hyndai I30», д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоди іншим учасникам дорожнього руху та допустив зіткнення з транспортним засобом «Mercedes-Benz GLK 200 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку, чим порушив п.10.1 ПДР України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Крім того, ОСОБА_1 30.06.2025 року о 16 годині 50 хвилин, в місті Луцьк по вулиці Ветеранів, 1, керуючи автомобілем марки «Hyndai I30», д.н.з. НОМЕР_1 , будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди, залишив місце події до прибуття працівників поліції, чим порушив п.2.10 ПДР України.

Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст.124, 122-4 КпАП України (а.с.28-29).

Не погоджуючись із постановою суду особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу в якій вважає постанову суду незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню з подальшим ухваленням нового рішення про зміну заходу стягнення. Такий висновок суду грунтується на тому, що оскаржувана постанова ухвалена з істотним порушенням норм матеріального права, внаслідок неповного та однобічного з`ясування обставин справи, що має вирішальне значення. Вказане, у свою чергу, призвело до невідповідності висновку суду фактичним обставинам та призначення надмірно суворого несправедливого та непропорційного стягнення, яке не враховує ні його особу, ані ті виняткові життєві обставини, в яких він перебував на момент вчинення правопорушення.

Вважає, що судом безпідставно та формально не визнано обставини, що пом`якшує відповідальність щире каяття; невмотивовано відмовлено у врахуванні збігу тяжких особистих та сімейних обставин як ключового факту, що вплинуло на поведінку особи; не враховано дані про особу порушника та впливу стягнення на його сім`ю та малолітніх дітей; помилково визначено ступень суспільної небезпеки вчинку та обрання безальтернативного найсуворішого покарання.

Просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124, ст.122 -4 КпАП України та ухвалити нову постанову, якою:

-накласти на нього адміністративне стягнення в межах санкції ст.122-4 КпАП України у вигляді штрафу, без застосування додаткового стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

-або у разі визнання судом неможливості застосування стягнення у вигляді штрафу, накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк, визначений на розсуд суду, без застосування додаткового стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи крайню необхідність використання автомобіля для утримання та забезпечення потреб його сім`ї, зокрема двох малолітніх дітей.

-звільнити його від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" (а.с.33-39).

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги; заслухавши ОСОБА_1 та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; іншого учасника ДТП, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги; приходжу до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст.ст.245, 251, 252, 280 КпАП України суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною дана особа в його вчиненні.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 в порушенні правил дорожнього руху і вчиненні адміністративних правопорушень.

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, а висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст.124, 122-4 КпАП України, ґрунтуються на наявних та доведених належним чином, досліджених в судовому засіданні доказах.

Постанова судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2025 року в частині факту вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст.124, 122-4 КпАП України, ОСОБА_1 та іншими учасниками не оскаржується, а тому в силу ч.7 ст.294 КпАП України перегляду в апеляційному порядку в цій частині не підлягає.

Разом з тим, як на підставу для скасування оскаржуваної постанови в частині накладеного адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами апелянт вказує на те, що при призначенні адміністративного стягнення ОСОБА_1 судом не було враховано обставину, що пом`якшує відповідальність, зокрема те, що він свою вину визнав та щиро кається у вчиненому; невмотивовано відмовлено у врахуванні збігу тяжких особистих та сімейних обставин як ключового факту, що вплинув на поведінку особи; не враховано дані про особу порушника та впливу стягнення на його сім`ю та малолітніх дітей; помилково визначено ступень суспільної небезпеки вчинку та обрання безальтернативного найсуворішого покарання.

Апеляційний суд вважає, що дані доводи апелянта на висновок суду першої інстанції в частині накладеного адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не впливають з врахуванням наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.23 КпАП України адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Статтею ст.33 КпАП України передбачено, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Санкція статті 124 КпАП України передбачає накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Санкція ст.122-4 КпАП України передбачає накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Відповідно до ст.36 КпАП України при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

З системного аналізу норм Кодексу України про адміністративні правопорушення вбачається, що його завдання полягає у встановленні винних і забезпеченні правильного застосування законодавства з тим, щоб до кожного правопорушника були застосовані справедливі заходи адміністративного впливу.

Також слід зазначити, що судова дискреція (судовий розсуд) охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Встановлено, що обираючи вид та розмір стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, суд першої інстанції врахував дані про особу правопорушника, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого, поведінку особи під час вчинення правопорушення.

Зокрема, місцевим судом враховано, що ОСОБА_1 залишив місце ДТП після вчинення правопорушення, достовірно знаючи, що пошкодив чужий автомобіль, в подальшому самостійно не звернувся до органів поліції та не повідомив про даний факт, що свідчить про явне нехтування ОСОБА_1 своїми обов`язками водія та учасника ДТП, що визначені Правилами дорожнього руху України.

Суд не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 , що дії останнього були вчинені винятково станом душевного хвилювання, оскільки в день коли сталась ДТП, стан його новонародженої доньки погіршився, оскільки будь-яких доказів, які підтверджують дану обставину ОСОБА_1 суду першої інстанції не надав, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Окрім цього, саме по собі визнання вини ОСОБА_1 у письмових поясненнях не свідчить у даному випадку про щире каяття у вчиненому правопорушенні, оскільки протягом тривалого часу з моменту ДТП, яка сталась 30.06.2025 року, до оформлення матеріалів справи 21.08.2025 року, не вчиняв жодних активних дій, спрямованих на повідомлення про факт ДТП та з метою відшкодування будь-якої шкоди потерпілому.

Апеляційним судом встановлено, що станом на день розгляду справи апеляційним судом, ОСОБА_1 потерпілому ОСОБА_2 не відшкодував завдану шкоду.

За наведених обставин апеляційний суд погоджується з мотивами, наведеними у судовому рішенні, щодо обрання ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік.

Посилання апелянта на те, що він свою вину визнав повністю, його дії були необережними та склалися внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, будь-яких обтяжуючих обставин немає, має спроможність сплатити штраф, а призначена судом санкція у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік унеможливить його роботу і ускладнить фінансове забезпечення його родини, не є підставою для зміни накладеного адміністративного стягнення.

Апеляційний суд вважає, що накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення буде необхідним та достатнім для попередження особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, у вчиненні нових адміністративних правопорушеннях.

Це рішення суду належним чином обґрунтовано і сумнівів у його правильності щодо доцільності застосування адміністративного стягнення, обраного судом ОСОБА_1 , не викликає.

Разом з тим, суд не бере до уваги доводи ОСОБА_1 про необхідність звільнення його від сплати судового збору як учасника бойових дій

Відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір (№ 3674-VI) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №545/1149/17 (провадження № 14-730цс19) зроблено правовий висновок про те, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст.12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Серед них немає пільг щодо звільнення від сплати судового збору у справах про притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення.

Враховуючи те, що у даній справі ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ст.ст.124, 122-4 КпАП України, тому відсутні підстави вважати, що справа пов`язана із порушенням прав ОСОБА_1 , як учасника бойових дій чи будь-яким іншим чином стосується соціального і правового захисту його, як учасника бойових дій. За таких обставин, оскарженою постановою правомірно стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у даній справі.

Відповідно усі доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі та наведені ним в ході розгляду справи апеляційним судом щодо незаконності судового рішення в частині накладеного стягнення, жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції, а на думку апеляційного суду фактично спрямовані на уникнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності та пом`якшення йому накладеного стягнення за вчинені адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст.124, 122-4 КпАП України.

З урахуванням наведеного приходжу до висновку, що постанова Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.09.2025 року відносно ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її зміни, про що ставить питання апелянт, не вбачаю.

Керуючись ст.294 КпАП України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.ст.124, 122-4 КпАП України залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду Гапончук В.В.