Провадження № 3/643/3041/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2025 м. Харків

Суддя Салтівського районного суду міста Харкова Крівцов Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., прокурора Маркевич Ю.В., захисника ОСОБА_1 - адвоката Підлісного М.О., особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, які надійшли з 7-го управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , депутата Харківської обласної ради, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП

ВСТАНОВИВ

1. Обставини адміністративного правопорушення, визнані судом доведеними

ОСОБА_1 , будучи депутатом Харківської обласної ради та відповідно до п. п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України № 1700-VII «Про запобігання корупції» (Закон № 1700-VII) суб`єктом, на якого поширюється дія цього Закону, 24.09.2024 одержав одноразово від ОСОБА_2 , яка не є його близькою особою, подарунок у виді нежитлових приміщень ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м., який не відповідає загальновизнаним уявленням про гостинність, вартістю 1880094,00 грн., тобто більше ніж два прожиткових мінімуми для працездатних осіб, встановлених на день прийняття подарунка, тим самим порушив обмеження щодо одержання подарунків, встановлені ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII, за таких обставин.

11.12.2020, тобто з моменту офіційного оголошення підсумків виборів Харківською обласною територіальною виборчою комісією на І сесії Харківської обласної ради, ОСОБА_1 набув повноважень депутата.

ОСОБА_1 , будучи депутатом Харківської обласної ради, є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону № 1700-VII.

Відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, посвідченого 24.09.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1648, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 дарунок - нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м., а ОСОБА_1 прийняв цей дарунок у власність.

Згідно з п. 3 вказаного договору нежитлові приміщення оцінені в розмірі 1880094,00 грн. Ринкова вартість майна становить 1880094,00 грн. згідно із звітом про оцінку від 18.09.2024, виданим ТОВ «Нерухомість Дельта».

Відповідно до ст. 182, ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на зазначені нежитлові приміщення виникло у ОСОБА_1 24.09.2024, тобто з дня їх державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено з 01.01.2024 прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн. Станом на 24.09.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн.

ОСОБА_2 не є близькою особою ОСОБА_1 у розумінні вимог Закону № 1700-VII. Зазначений подарунок у виді нежитлових приміщень одержаний ОСОБА_1 не у зв`язку із здійсненням ним діяльності, пов`язаної із виконанням функцій місцевого самоврядування, не як загальнодоступні знижки на товари, послуги, загальнодоступні виграші, призи, премії, бонуси, не як відшкодування або покриття витрат на службове відрядження.

Відповідно до листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 07.04.2025 № 93-06/29230-25, ОСОБА_1 із зверненнями для одержання консультації з питання наявності сумнівів щодо можливості одержання ним вказаного подарунка до Національного агентства не звертався.

2. Нормативний акт, що передбачає відповідальність за адміністративне правопорушення

Дії ОСОБА_1 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП як порушення встановлених законом обмежень щодо одержання подарунків.

3. Стислий виклад позиції учасників справи

Прокурор у судовому засіданні вважала доведеним наявність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 . Зазначила на неспроможності доводів сторони захисту щодо відсутності події та складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим просила визнати ОСОБА_1 винним у його вчиненні. Одночасно зазначила на відсутності підстав для накладення адміністративного стягнення з огляду на закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП.

Захисник у судовому засіданні просив закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а в разі, якщо суд дійде висновку щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаного вище адміністративного правопорушення - у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Надав письмові пояснення з правовим обґрунтуванням вказаної позиції сторони захисту.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позицію захисника.

4. Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належать забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради (далі - депутат місцевої ради) є представником інтересів територіальної громади села, селища, міста чи їх громад, який відповідно до Конституції України і закону про місцеві вибори обирається на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування на строк, встановлений Конституцією України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради набуває свої повноваження в результаті обрання його до ради відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів». Повноваження депутата місцевої ради починаються з дня відкриття першої сесії відповідної ради з моменту офіційного оголошення підсумків виборів відповідною територіальною виборчою комісією і закінчуються в день відкриття першої сесії цієї ради нового скликання, крім передбачених законом випадків дострокового припинення повноважень депутата місцевої ради або ради, до складу якої його обрано.

Згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» на депутатів місцевих рад поширюється дія Закону України № 1700-VII «Про запобігання корупції».

Відповідно до п.п. «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VII народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови є суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1700-VII подарунок - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які надають/одержують безоплатно або за ціною, нижчою мінімальної ринкової.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, можуть приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, крім випадків, передбачених частиною першою цієї статті, якщо вартість таких подарунків одноразово не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на день прийняття подарунка, а сукупна вартість таких подарунків, отриманих від однієї особи (групи осіб) протягом року, не перевищує чотирьох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня року, в якому прийнято подарунки. Передбачене цією частиною обмеження щодо вартості подарунків не поширюється на подарунки, які: 1) даруються близькими особами; 2) одержується як загальнодоступні знижки на товари, послуги, загальнодоступні виграші, призи, премії, бонуси; 3) одержується як відшкодування або покриття витрат на службове відрядження, якщо таке відшкодування або покриття витрат здійснюється за рахунок коштів державного чи місцевого бюджету, коштів міжнародних міжурядових організацій, коштів міжнародної технічної допомоги, а також коштів організатора (співорганізатора) заходу, для участі в якому особа перебуває у службовому відрядженні.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01.01.2024 прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб у розмірі 3028,00 грн. Станом на 24.09.2024 прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1700-VII близькі особи - члени сім`ї суб`єкта, зазначеного у частині першій статті 3 цього Закону, а також чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний та двоюрідний брати, рідна та двоюрідна сестри, рідний брат та сестра дружини (чоловіка), племінник, племінниця, рідний дядько, рідна тітка, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, батько та мати дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням зазначеного суб`єкта.

Згідно з п. 5 ст. 24 Закону № 1700-VII у випадку наявності в особі, зазначеної у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, сумнівів щодо можливості одержання нею подарунка, вона має право письмово звернутися для одержання консультації з цього питання до Національного агентства, яке надає відповідне роз`яснення.

Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65-1 Закону № 1700-VII за вчинення корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягуються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової, дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Згідно з приміткою до ст. 172-5 КУпАП суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Третя Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя в рішенні № 1136/3дп/15-25 від 28.05.2025 з посиланням на пункт 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року № 223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» вказала, що якщо на момент розгляду справи в суді закінчилися строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, то суд у разі заперечення особою своєї вини чи наявності в її діях складу адміністративного правопорушення спочатку в повному обсязі досліджує всі обставини справи, встановлює, чи містить діяння ознаки та склад адміністративного корупційного правопорушення, чи належить особа до суб`єктів цього корупційного правопорушення, чи винна вона в його вчиненні, і лише після цього закриває провадження у справі.

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

5. Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується дослідженими судом доказами, а саме:

- даними протоколу про адміністративне правопорушення № 161 від 09.04.2025, згідно з яким ОСОБА_1 вчинив правопорушення за вказаних вище обставин;

- даними постанови Харківської обласної територіальної виборчої комісії № 103 від 18.11.2020 з додатком, згідно з якою ОСОБА_1 зареєстрований депутатом Харківської обласної ради;

- даними протоколу № 1 від 11.12.2020 першої сесії Харківської обласної ради VIII скликання, згідно з яким на вказаній сесії відбулось офіційне оголошення підсумків виборів обласною територіальною виборчою комісією;

- даними рішення № 50-VIII від 11.03.2021 IV сесії VIII скликання Харківської обласної ради, яким затверджений Регламент Харківської обласної ради VIII скликання, рішень № 356- VIII від 21.12.2021, № 371-VIII від 09.05.2021, № 982-VIII від 03.10.2024 Харківської обласної ради, якими внесені зміни до Регламенту Харківської обласної ради VIII скликання, даними Регламенту Харківської обласної ради VIII скликання, якими врегульовані процедурні питання діяльності Харківської обласної ради VIII скликання. Зокрема, Регламентом Харківської обласної ради VIII скликання передбачено, що порядок діяльності депутата, його права, обов`язки та повноваження регламентуються Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», «Про запобігання корупції», «Про службу в органах місцевого самоврядування», іншими законами України та цим Регламентом;

- даними запиту заступника начальника 7-го управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 01.04.2025 № 39525-2025, адресованого Національному агентству з питань запобігання корупції, відповідно до якого витребувана інформація щодо звернення ОСОБА_1 до НАЗК для одержання консультацій з питання наявності сумнівів щодо можливості одержання ним подарунка;

- даними листа Національного агентства з питань запобігання корупції від 07.04.2025 № 93-06/29230-25, наданого на вказаний вище запит від 01.04.2025 № 39525-2025, згідно з яким ОСОБА_1 з порушеного питання до Національного агентства не звертався.

- даними договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, посвідченого 24.09.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1648, згідно з яким ОСОБА_2 передала безоплатно, а ОСОБА_1 прийняв у власність дарунок - нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м. Дарунок цей сторони оцінюють у розмірі 1880094,00 грн. Ринкова вартість майна становить 1880094,00 грн. згідно звіту про оцінку, виданого ТОВ «Нерухомість Дельта» від 18.09.2024;

- даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 421714305 від 08.04.2025, згідно з якою нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 24.09.2024 на підставі вказаного вище договору дарування № 1648 від 24.09.2024;

- даними схеми родинних зв`язків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, сформованого 27.03.2025 о 17:10:43, Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 27.03.2025 о 17:08:19, Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, сформованого 27.03.2025 о 17:06:32, Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, сформованого 27.03.2025 о 16:42:44, Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, сформованого 27.03.2025 о 16:41:09, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є близькими особами в розумінні Закону № 1700-VII;

- даними рапорту начальника відділу 7-го управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 09.04.2025, згідно з яким ОСОБА_1 09.04.2025 оголошений вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення. Під час оголошення ОСОБА_1 вказаного протоколу йому повідомлено про права, передбачені ст. 268 КУпАП, ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України, суть адміністративного правопорушення та місце розгляду протоколу;

- даними відеозапису, на якому зафіксовані обставини проголошення ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, а також клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у вказаній дії його захисника, у задоволенні якого було відмовлено.

Таким чином, з досліджених доказів судом встановлено, що ОСОБА_1 є депутатом Харківської обласної ради, який набув свої повноваження у відповідності з вимогами ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Як депутат місцевої ради, ОСОБА_1 згідно з чинним законодавством відноситься до суб`єктів, на які поширюються встановлені ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII обмеження щодо одержання подарунків. Відповідно до вказаних обмежень ОСОБА_1 мав право приймати подарунки, які відповідають загальновизнаним уявленням про гостинність, якщо вартість таких подарунків станом на 2024 рік одноразово не перевищувала 6056,00 грн., тобто двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Всупереч вказаним обмеженням ОСОБА_1 24.09.2024 одноразово прийняв від ОСОБА_2 , яка не відноситься до його близьких осіб, подарунок вартістю 1880094,00 грн. у виді нежитлових приміщень ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м.

За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом вину ОСОБА_1 у вчиненні вказаного вище правопорушення та факт порушення ним обмежень щодо одержання подарунків, встановлених ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII.

6. Мотиви неврахування аргументів сторони захисту щодо відсутності події та складу правопорушення

6.1. Аргументи сторони захисту

Замість вказаного вище договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024 сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу зазначених нежитлових приміщень за таких обставин. Будівля з літ. «А-2» за адресою: м. Харків, просп. Тракторобудівників, буд. 71 фактично складається з декількох самостійних об`єктів права власності. ОСОБА_2 і ОСОБА_1 24.09.2024 уклали два договори купівлі-продажу інших нежитлових приміщень, що знаходяться в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_2 . Під час укладення третього договору купівлі-продажу нежитлових приміщень ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м., у м. Харкові було оголошено повітряну тривогу та пролунали вибухи. Оголошення повітряної тривоги спричинило закриття банківських установ, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не змогла скористатись послугами банку з метою оплати нею як продавцем майна необхідних податків і зборів. За відсутності сплати таких платежів сторони були позбавлені можливості укласти договір купівлі-продажу вказаних вище нежитлових приміщень. ОСОБА_2 , яка проживає за кордоном та приїхала до м. Харкова виключно з метою укладення вказаних вище договорів, перебувала у стресовому стані через обстріли м. Харкова та наполягала на скорішому завершенні процедури відчуження нежитлових приміщень ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2» за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з наведеним сторонами було прийнято рішення оформити договір дарування вказаних вище нежитлових приміщень, проте фактично мало місце оплатне відчуження зазначеного майна, оскільки ОСОБА_1 оплатив ОСОБА_2 повну вартість нежитлових приміщень, що підтверджується розпискою та письмовою заявою ОСОБА_2 . Отримання ОСОБА_1 нежитлових приміщень з фактичною оплатою їх ринкової вартості виключає порушення вимог ст. 23 Закону № 1700-VII та свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-5 КУпАП.

Позиція суду

На підтвердження вказаних доводів стороною захисту надані, зокрема, такі докази:

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.09.2024, посвідчений 24.09.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1646, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 6-8, 6-9 в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 97,6 кв.м.;

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 24.09.2024, посвідчений 24.09.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1644, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 6-1-:-6-7 в літ. «А-2», що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 342,4 кв.м.;

- заяву ОСОБА_3 щодо надання згоди колишній дружині ОСОБА_2 на продаж будь-яких нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчену 24.09.2024 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ільїною І.М., зареєстровану в реєстрі за № 1587;

- розписку ОСОБА_2 від 24.09.2024, згідно з якою вона отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1880094,00 грн. Вказані кошти передані готівкою у зв`язку з оплатним відчуженням нежитлових приміщень № 4-1-:-4-14, що знаходяться за адресою: м. Харків, просп. Тракторобудівників, буд. 71, під час укладення договору дарування від 24.09.2024 через закриття банківських установ під час повітряної тривоги та неможливості оплати податків за купівлю-продаж через касу банку і відсутність у неї достатніх коштів на банківських рахунках для онлайн оплати;

- платіжні інструкції від 24.09.2024 щодо сплати платником ОСОБА_2 , фактичний платник ОСОБА_1 , податку з доходів фізичних осіб за прийняття в дар та військового збору за прийняття в дар;

- договір про розірвання договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, посвідченого Ільїною І.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області 24.09.2024 за реєстрованим № 1648, який укладений 15.04.2025 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Корнійчук О.В. 15.04.2025, зареєстрований в реєстрі за № 1387;

- договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 15.04.2025, посвідчений 15.04.2025 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Корнійчук О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1389, згідно з яким ОСОБА_2 продала ОСОБА_1 нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м.;

- заяву свідка ОСОБА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Колодійчук О.А., зареєстровану в реєстрі за № 835, згідно з якою ОСОБА_2 вказала, що під час укладання останнього з договорів відчуження вказаних вище нежитлових приміщень від 24.09.2024 пролунав сигнал повітряної тривоги, банки закрились без можливості оплати податку через каси банку готівкою. У ОСОБА_2 на карткових рахунках не залишалось достатньо грошей, щоб оплатити суму податку з продажу за нежитлові приміщенні № 4-1-:-4-14, в неї були невідкладні справи, було вирішено прийняти від ОСОБА_1 покупця під розписку гроші в сумі 1880094,00 грн. за приміщення в якості гарантії подальшого продажу, а документи на приміщення оформити як тимчасове дарування в якості гарантії того, що вона не продасть це приміщення іншому покупцю до укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_1 . З огляду на це 24.09.2024 між ОСОБА_2 у якості дарувальника та ОСОБА_1 у якості обдарованого укладений договір дарування, предметом якого є передача у дарунок нежитлових приміщень № 4-1-:-4-14. Перед укладенням наведеного договору дарування нежитлових приміщень № 4-1-:-4-14 ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1880094,00 грн. готівкою під розписку. Фактично це було оплатне відчуження нежитлових приміщень № 4-1-:-4-14 шляхом укладання договору дарування, а не договору купівлі-продажу. Таким чином, відчуження майна на підставі договору дарування з подальшим наміром переоформити документи на договір купівлі-продажу вказаного приміщення ОСОБА_2 . ОСОБА_1 , як тільки в їх обох буде можливість, сталось через закриття банків під час повітряної тривоги;

- скріншоти вебсайтів з даними щодо вибухів у м. Харкові 24.09.2024 через удари КАБами.

З наданих стороною захисту доказів судом встановлено, що договір дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, який став підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, був розірваний 15.04.2025.

В цей же день 15.04.2025 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, які були предметом договору дарування від 24.09.2024.

Таким чином, станом на час розгляду справи нежитлові приміщення ІІ-го поверху № 4-1-:-4-14 в літ. «А-2», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 244,4 кв.м., належать ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2025.

Оцінюючи доводи сторони захисту відносно того, що 24.09.2024 під час укладення договору дарування нежитлових приміщень ОСОБА_1 фактично оплатив ОСОБА_2 їх вартість, суд виходить з такого.

Згідно з ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Виходячи з доводів сторони захисту, договір дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024 фактично є удаваним та сторони насправді вчинили договір відплатного відчуження вказаного майна, тобто його купівлі-продажу - адже ОСОБА_1 під час укладення договору повністю сплатив ОСОБА_2 вартість приміщень.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

У цій же постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду зазначила, що за загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листоапада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20). Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».

Верховний Суд у постанові від 20.06.2024 у справі № 381/2289/22 виснував, що якщо договір вчинений за множинності осіб на одній з його сторін або на обох сторонах, то у справі про визнання договору удаваним відповідачами мають бути всі учасники правочину (у випадку з договором дарування - як обдаровувані, так і дарувальники), а не тільки ті, які діяли на стороні набувача майна. Якщо вимога про визнання договору удаваним заявлена до неналежного складу відповідачів, це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (див. близький за змістом підхід, викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року у справі № 369/7073/18 та від 25 січня 2023 року у справі № 645/935/20, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 521/17203/20, від 8 квітня 2024 року у справі № 638/4869/19).

Аналіз вказаного вище законодавства та релевантної судової практики свідчить, що встановлення удаваності правочину можливе шляхом пред`явлення відповідного позову в порядку цивільного або господарського судочинства.

У суду в межах розгляду справи про адміністративне правопорушення відсутні підстави вирішувати питання про удаваність договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_2 не є учасником цієї справи про адміністративне правопорушення, а вирішення питання про удаваність договору дарування можливе виключно за умови участі в справі всіх сторін договору (обдарованого і дарувальника).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Станом на час розгляду даної справи договір дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, який був підставою для складення протоколу про адміністративне правопорушення, не визнаний недійсним або удаваним.

За таких обставин суд виходить із презумпції правомірності зазначеного договору та відхиляє доводи сторони захисту щодо фактичної удаваності договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, а саме щодо відплатного характеру передачі майна та повній оплаті ОСОБА_1 ринкової вартості нежитлових приміщень, які були предметом договору дарування від 24.09.2024.

Оцінюючи посилання захисника на постанову Черкаського апеляційного суду від 04.01.2023 у справі № 711/2664/22 як на висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд керується таким.

У справі № 711/2664/22 суд апеляційної інстанції закрив провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, за відсутністю в діях особи складу вказаного правопорушення. В обґрунтування суд апеляційної інстанції зазначив, що укладений між сторонами договір дарування носив фіктивний характер, у особи був відсутній умисел на вчинення правопорушення, а саме порушення обмежень, встановлених ч. 2 ст. 23 Закону України «Про запобігання корупції» та відсутній корисливий мотив.

Суд звертає увагу, що у справі № 711/2664/22 суду апеляційної інстанції було надано рішення суду, постановлене в цивільній справі, згідно з яким визнано удаваним, з моменту укладення, договір дарування; визнано вчиненим таким, що фактично укладений договір купівлі-продажу; визнано, що відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме за договором купівлі-продажу.

Таким чином, обставини справи № 711/2664/22 та даної справи є відмінними, адже у справі № 711/2664/22 договір дарування був визнаний удаваним у встановленому законом порядку, а саме за правилами позовного провадження в процедурі цивільного судочинства.

Як вже зазначалось судом, в даній справі презумпцію правомірності договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024 у встановлений законом спосіб не спростовано.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє посилання сторони захисту на вказану вище практику суду апеляційної інстанції. Посилання захисника на постанову суду першої інстанції, який закрив провадження у справі за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, через наявність рішення суду про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, суд відхиляє, оскільки практика інших судів першої інстанції, на переконання суду, не може бути визнана орієнтиром для правозастосування в даній справі.

6.2. Аргументи сторони захисту

Об`єктивна сторона даного адміністративного правопорушення полягає не просто у факті одержання подарунку особою, яка уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме в одержанні такого подарунку у зв`язку з виконанням зазначених функцій або у разі, якщо особа, яка дарує подарунок, перебуває в прямому підпорядкуванні службовця. Отже, для кваліфікації діяння як порушення вимог ч. 1 ст. 23 Закону № 1700-VII необхідною умовою є наявність службового зв`язку між фактом одержання подарунку та виконанням публічним службовцем його посадових повноважень. Сам по собі факт прийняття подарунку не є підставою для притягнення до відповідальності без встановлення такого зв`язку.

Положення ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII є похідними від частини першої, містять пряме посилання на неї та не можуть тлумачитися незалежно від цих положень.

Відтак, ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII не може застосовуватись відокремлено від частини першої, а її реалізація завжди вимагає попередньої перевірки на предмет того, чи не було подарунок отримано саме у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а отже - притягнення до адміністративної відповідальності можливе виключно за наявності обставин, які свідчать про зв`язок подарунку із виконанням службових функцій.

У правозастосовній практиці (як адміністративній, так і кримінальній) подарунки визнаються пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, якщо: - вони надаються як форма подяки за вже вчинені дії або рішення, що входять до меж повноважень особи і мали позитивне значення для дарувальника чи третіх осіб; - вони даруються в очікуванні майбутнього ухвалення рішень, вчинення дій чи бездіяльності на користь дарувальника чи пов`язаних з ним осіб, навіть без попередньої обіцянки з боку публічного службовця.

Зазначене тлумачення положень Закону № 1700-VII знайшло відображення і в судовій практиці, яка послідовно виходить із необхідності фактичного встановлення прямого зв`язку між подарунком та службовою діяльністю особи, що виконує функції держави або місцевого самоврядування. Так, аналогічні правові висновки висловлені у постановах Чернігівського апеляційного суду від 20.08.2019 у справі №750/5837/19, а також численних судових рішеннях суду першої інстанції, які наведені захисником.

Однак, у цій справі жодним доказом не підтверджено, що укладання ОСОБА_1 відповідних правочинів відбулося у зв`язку з використанням ним повноважень депутата Харківської обласної ради або директора комунального закладу. В матеріалах справи відсутні дані, які б вказували на конкретні посадові повноваження чи дії, виконання яких стало підставою для отримання майна у вигляді нежитлових приміщень. Відповідно, не встановлено наявності обставин, які б давали підстави вважати, що майно було надане йому зв`язку з реалізацією ним своїх публічних функцій. Не встановлено, які саме повноваження, надані йому як посадовій особі, могли бути реалізовані з метою впливу на укладання відповідних правочинів. Фактично, сторона обвинувачення не вказала, які конкретно дії в межах службового статусу були або могли бути вчинені ОСОБА_1 в обмін на майно, яке нібито є подарунком.

Позиція суду

Стаття ст. 23 Закону № 1700-VII, яка регулює обмеження щодо одержання подарунків, структурно складається з 4 частин.

Положення частини першої вказаної статті дійсно містять імперативну заборону одержання подарунки у зв`язку із здійсненням діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у разі, я кщо особа, яка дарує, перебуває в підпорядкуванні такої особи.

Разом з тим положення частини другої ст. 23 Закону № 1700-VII не містять будь-яких застережень відносно того, що обмеження у прийнятті подарунків, зазначених у вказаній частині статті, діють виключно у разі їх прийняття у зв`язку із здійсненням діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування.

Тлумачення змісту ст. 23 Закону № 1700-VII свідчить, що законодавцем у частині першій вказаної статті встановлено імперативну заборону одержання будь-яких подарунків у зв`язку із здійсненням діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування - незалежно від вартості таких подарунків та осіб, які їх передають. Інші подарунки, ніж визначені в частині першій вказаної статті, тобто подарунки, не пов`язані із здійсненням діяльності, пов`язаної із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, можливо одержувати виключно в разі дотримання встановлених у частині другій вказаної статті обмежень щодо вартості таких подарунків (крім випадків, які прямо передбачені цією нормою - подарунки від близьких осіб тощо).

Ураховуючи наведене, суд не погоджується з тлумаченням норм антикорупційного законодавства, яке надано стороною захисту, та відхиляє вказані вище аргументи захисника і посилання на відповідну судову практику судів першої та апеляційної інстанції. При цьому суд зауважує, що судова практика судів апеляційної інстанції, виходячи з чинного законодавства, не є джерелом права та не має обов`язкового значення для судів першої інстанції під час розгляду відповідних категорій судових справ.

6.3. Аргументи сторони захисту

В рішенні Конституційного Суду України від 06 жовтня 2010 року (справа №1-

27/2010 про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів) суд

зазначив, що термін «корупція» означає «використання особою наданих їй службових

повноважень та пов`язаних з цим можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття обіцянки/про позиції такої вигоди для себе чи інших осіб».

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017, суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-5 КУпАП характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу; вчинення цього діяння через необережність виключає притягнення особи до адміністративної відповідальності. Також на умисну форму вини та наявність відповідного корисливого або іншого особистого інтересу особи чи інтересу третіх осіб, як на обов`язкові ознаки корупційного правопорушення, звертає увагу Конституційний Суд України в рішенні від 06.10.2010 (справа № 1-27/2010).

Однак матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодного належного підтвердження того, що ОСОБА_1 вчинив дії, які йому інкримінуються, умисно, а також не містять доказів наявності у нього корисливого мотиву, який є додатковим критерієм оцінки суспільної небезпечності діяння.

Зокрема, аналіз обставин справи свідчить про те, що ОСОБА_1 на момент укладення договору дарування діяв у межах фактичної домовленості з ОСОБА_2 , за

змістом якої відповідний правочин мав тимчасовий характер і був зумовлений неможливістю сплати значного податкового навантаження, передбаченого законодавством України при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна через дію обставин, пов`язаних із повномасштабним вторгненням росії на територію України.

Водночас, ОСОБА_1 усвідомлював реальний, фактично відплатний характер зазначеного правочину, що підтверджується безпосередньою передачею ним грошових

коштів ОСОБА_2 у розмірі, який відповідає ринковій вартості відчужуваного

нежитлового приміщення.

Отже, у ОСОБА_1 були всі об`єктивні та суб`єктивні підстави вважати, що фактично має місце відплатне відчуження нежитлового приміщення незалежно від форми

юридичного визначення відповідного правочину, а тому з урахуванням відплатного змісту

фактичного зобов`язання, наведені дії не створюють підстав для поширення заборон та

обмежень, встановлених антикорупційним законодавством.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 не міг усвідомлювати потенційний протиправний характер укладення правочину в формі дарування, не мав підстав передбачати настання

будь-яких негативних наслідків, і, тим більше, не мав наміру або бажання їх допустити.

Більше того, відсутність у ОСОБА_4 корисливого мотиву підтверджується не лише фактом сплати повної вартості за отримане майно, а й тим, що в результаті укладення договору дарування саме ОСОБА_1 , як обдаровуваний, поніс додаткові фінансові витрати у вигляді податкових зобов`язань.

Позиція суду

Згідно з висновками щодо застосування норм права, викладеними в постанові Верховного Суду від 16.02.2021 по справі № 263/10894/2020, в ситуаціях, коли нормами КУпАП чітко не врегульовано ті чи інші питання, суди відповідно до усталеної судової практики, яка ґрунтується на системному аналізі міжнародних актів з урахуванням рішень Конституційного Суду України, в певних випадках вправі застосовувати принцип аналогії закону. У цьому випадку найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права є кримінальне процесуальне законодавство.

Ураховуючи наведене, суд вважає за можливе під час розгляду даної справи врахувати релевантну судову практику Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 06.12.2022 у справі № 404/3767/20 зазначено, що за встановленою практикою Верховного Суду при кваліфікації дій особи мотив має кримінально - правове значення тільки у випадках, коли він безпосередньо вказаний в диспозиції кримінально-правової норми (постанова Верховного Суду у справі № 751/7320/20, провадження № 51-555 км 22).

Ані диспозиція ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, ані приписи ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII не містять вказівки на необхідність наявності тих чи інших мотивів особи для кваліфікації її дій за вказаними нормами.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 172-5 КУпАП та ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII, склад правопорушення є закінченим з моменту прийняття особою, яка підпадає під дію обмежень, визначених вказаними нормами, подарунку, вартість якого перевищує встановлені межі - незалежно від мотивів цих дій.

Таким чином, відсутність в діях ОСОБА_1 корисливого мотиву, на що посилалась сторона захисту, не має правового значення для кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 172-5 КУпАП, адже вказані вище норми законодавства встановлюють обмеження щодо одержання подарунків безвідносно наявності або відсутності корисливого мотиву в діях обдарованого.

Доводи сторони захисту щодо відсутності умислу в діях ОСОБА_1 суд також відхиляє з огляду на таке.

Згідно з ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Судом встановлено, що воля ОСОБА_1 була спрямована на укладення договору дарування нежитлових приміщень від 24.09.2024, про що свідчить факт підписання ним вказаного договору.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 як повнолітня дієздатна особа, укладаючи договір дарування, не міг не усвідомлювати, що виходячи з умов вказаного договору він одержує подарунок вартістю 1880094,00 грн. та порушує у зв`язку з цим норми ч. 2 ст. 23 Закону № 1700-VII.

7. Підстави закриття провадження у справі

Згідно з ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.

Стороною захисту висловлено позицію, згідно з якою днем виявлення правопорушення є день складення протоколу про адміністративне правопорушення, тобто 09.04.2025.

Суд погоджується з вказаними доводами сторони захисту та під час вирішення даної справи виходить з того, що правопорушення виявлене 09.04.2025.

Відповідно, адміністративне стягнення в даній справі могло бути накладене протягом шести місяців, починаючи з 09.04.2025, тобто не пізніше 08.10.2025. Розгляд справи не був закінчений у вказаний строк з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 172-4 - 172-9 цього Кодексу, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

На необхідність дотримання вказаних норм зазначено також в п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією», вих. № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017, у якому вказано, що при розгляді справ про адміністративні корупційні правопорушення, передбачені статтями 172-2-172-9 КУпАП, присутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності (ч. 2 ст. 258 КУпАП), та прокурора (ч. 2 ст. 250 КУпАП) є обов`язковою.

Ураховуючи наведене, суд не мав права розглядати справу за відсутності ОСОБА_1 .

Справа надійшла до Салтівського районного суду міста Харкова та розподілена в провадження головуючого судді Крівцова Д.А. 01.09.2025, тобто за 1 місяць 7 днів до закінчення строку накладення адміністративного стягнення.

Судове засідання було призначене на 08.09.2025, проте ОСОБА_1 та захисник до суду не з`явились. Захисник 08.09.2025 надіслав клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 08.09.2025, на іншу дату через його тимчасову непрацездатність. Ураховуючи доводи заяви, факт першої неявки в судове засіданні ОСОБА_1 та захисника і відсутність доказів належного виклику ОСОБА_1 у судове засідання, розгляд справи був відкладений на 15.09.2025.

Судове засідання 15.09.2025 не відбулось, оскільки захисник заявив відвід головуючому судді. Справу було передано для вирішення заявленого відводу. Постановою Салтівського районного суду міста Харкова від 19.09.2025 відмовлено у задоволенні заяви захисника про відвід судді Крівцова Д.А. від розгляду даної справи.

Після вирішення відводу судове засідання було призначене на 26.09.2025. У вказане судове засідання ОСОБА_1 та захисник не з`явились. Постановою суду від 26.09.2025 судове засідання відкладено на 02.10.2025, до ОСОБА_1 застосований привід, строки розгляду справи зупинені до наступного судового засідання. З метою належного та своєчасного виконання приводу копія постанови суду від 26.09.2025 в цей же день в електронному вигляді, підписана електронним цифровим підписом, засобами електронного зв`язку була направлена відповідному органу Національної поліції, якому доручено виконання приводу. Крім того, копія вказаної постанови в паперовому вигляді була вручена органу Національної поліції 29.09.2025. З метою контролю за виконанням приводу копія постанови вручена Салтівській окружній прокуратурі м. Харкова.

У судове засідання 02.10.2025 ОСОБА_1 та захисник не з`явились. До суду 02.10.2025 надійшов лист органу Національної поліції, згідно з яким виконати постанову суду від 26.09.2025 про привід ОСОБА_1 у судове засідання не виявилось можливим. Постановою суду від 02.10.2025 судове засідання відкладено на 06.10.2025; строки розгляду справи зупинені до наступного судового засідання.

У судове засідання 06.10.2025 ОСОБА_1 та захисник не з`явились. Постановою суду від 06.10.2025 судове засідання відкладено на 08.10.2025, до ОСОБА_1 застосований привід, строки розгляду справи зупинені до наступного засідання. З метою належного та своєчасного виконання приводу копія постанови суду від 06.10.2025 в цей же день в електронному вигляді, підписана електронним цифровим підписом, засобами електронного зв`язку направлена відповідному органу Національної поліції, якому доручено виконання приводу. Крім того, в цей же день 06.10.2025 копія постанови вручена органу Національної поліції в паперовому вигляді. З метою контролю за виконання приводу копія постанови також вручена Салтівській окружній прокуратурі міста Харкова.

У судове засідання 08.10.2025 ОСОБА_1 та захисник не з`явились. До суду 07.10.2025 надійшов лист органу Національної поліції, згідно з яким виконати постанову суду від 06.10.2025 про привід ОСОБА_1 у судове засідання не виявилось можливим. Постановою суду від 08.10.2025 судове засідання відкладено на 17.10.2025, строки розгляду справи зупинені до наступного судового засідання.

У судове засідання 17.10.2025 з`явились ОСОБА_1 та його захисник, судом здійснений розгляд справи по суті.

Таким чином, судом вживались необхідні заходи для забезпечення розгляду справи протягом встановлених законодавством строків, у тому числі двічі виносилась постанова про привід ОСОБА_1 у судові засідання. Проте через неявку ОСОБА_1 у судові засідання суд був позбавлений можливості здійснити розгляд справи по суті.

У зв`язку з наведеним станом на час розгляду справи та винесення постанови закінчився передбачений ст. 38 КУпАП шестимісячний строк накладення адміністративного стягнення.

Положеннями ч. 4 ст. 277 КУпАП передбачено, що строк розгляду адміністративних справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, зупиняється судом у разі якщо особа, щодо якої складено протокол про таке правопорушення, умисно ухиляється від явки до суду або з поважних причин не може туди з`явитися (хвороба, перебування у відрядженні чи на лікуванні, у відпустці тощо).

У відповідності до вказаних положень законодавства строк розгляду даної справи зупинявся з 26.09.2025 до 02.10.2025, з 02.10.2025 до 06.10.2026, з 06.10.2025 до 08.10.2025, з 08.10.2025 до 17.10.2025.

Таким чином, ключове питання, яке повинен вирішити суд в контексті розгляду питання про накладення адміністративного стягнення - чи призводить зупинення строків розгляду справи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, до зупинення строків накладення адміністративного стягнення.

Суд звертає увагу, що судами апеляційної інстанції напрацьована різна судова практика з вказаного питання.

Так, у постановах Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 у справі № 461/3796/17, Апеляційного суду Запорізької області від 26.06.2018 у справі № 318/2691/17, Донецького апеляційного суду від 18.10.2021 у справі № 233/2986/21, Полтавського апеляційного суду від 11.02.2025 у справі № 552/5804/23, Закарпатського апеляційного суду від 14.05.2025 у справі № 298/819/24 вказані суди, надаючи оцінку доводам судів першої інстанції відносно того, що строк накладення адміністративного стягнення зупинявся у зв`язку із зупиненням строків розгляду справ на підставі ч. 4 ст. 277 КУпАП, зазначали на неспроможності таких висновків. У вказаних справах суди апеляційної інстанції виснували, що розгляд справи про адміністративне правопорушення та його закінчення не обтяжений строками, визначеними ст. 38 КУпАП, а передбачений ст. 277 КУпАП, а тому строк розгляду справи не є тотожним зі строком притягнення до адміністративної відповідальності, зупинення якого КУпАП та іншими законами не передбачено. Строк накладення адміністративного стягнення у справах про адміністративні правопорушення не поновлюється і не продовжується і є гарантією того, що будь-які дії щодо притягнення особи до відповідальності після його закінчення мають бути припинені.

У постановах Апеляційного суду Львівської області від 15.11.2017 у справі № 461/3796/17, Одеського апеляційного суду від 30.11.2021 у справі № 495/2966/21 також зазначено, що зупинення строку розгляду справи про адміністративне правопорушення на підставі ч. 4 ст. 277 КУпАП не впливає на перебіг строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Протилежний підхід застосований, зокрема, в постановах Хмельницького апеляційного суду від 30.10.2023 у справі № 684/345/23, від 10.01.2024 у справі № 684/361/23. Суди апеляційної інстанції у вказаних судових рішення фактично виснували про зупинення строків накладення адміністративного стягнення у зв`язку із зупиненням строків розгляду справ на підставі ч. 4 ст. 277 КУпАП, посилаючись в обґрунтування вказаних висновків на п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення».

Вирішуючи питання щодо тлумачення вказаних вище приписів ч. 4 ст. 277 КУпАП та ст. 38 КУпАП в даній справі, суд керується таким.

Насамперед суд зазначає, що строки розгляду справ про адміністративні правопорушення встановлені ст. 277 КУпАП, яка має назву «Строки розгляду справ про адміністративні правопорушення». Строки накладення адміністративного стягнення врегульовані ст. 38 КУпАП, яка відповідно має назву «Строки накладення адміністративного стягнення».

Аналіз вказаних норм свідчить, що строки розгляду справи та строки накладення адміністративного стягнення не є тотожними поняттями - це самостійні та окремі періоди часу, врегульовані різними нормами КУпАП.

При цьому положення ст. 38 КУпАП не передбачають можливості зупинення та, відповідно, продовження строків накладення адміністративного стягнення.

Суд звертає увагу, що у кримінальному судочинстві, яке є найбільш близьким до адміністративно-деліктної галузі права, питання зупинення судового провадження (ст. 335 КПК України) та зупинення перебігу давності притягнення до кримінальної відповідальності (ст. 49 КК України) регулюються окремими нормами. Зупинення судового провадження само по собі не призводить до зупинення перебігу давності притягнення до кримінальної відповідальності, адже зупинення перебігу давності здійснюється на підставах, окремо визначених законодавцем у спеціальній нормі, яка регулює строки давності.

У п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначено, що «у випадку відкладення розгляду справи про адміністративні правопорушення за клопотанням учасників судового розгляду строк накладення адміністративного стягнення, передбачений статтею 38 КУпАП, обчислюється починаючи з дня вчинення адміністративного правопорушення, а при триваючому правопорушенні - починаючи з дня його виявлення. Можливість зупинення цього строку у зв`язку з перенесенням розгляду справи не передбачено, крім випадку, визначеного частиною четвертою статті 277 КУпАП».

Разом з тим у п. 11 вказаної Постанови міститься фактично протилежний висновок, що «статтею 277 КУпАП встановлено строки розгляду справи про адміністративні правопорушення і справа має бути розглянута навіть у разі порушення такого строку, а строки накладення адміністративного стягнення, передбачені статтею 38 КУпАП, не можуть бути продовжені».

На фактичній суперечливості п. 11 та 12 вищезазначеної постанови Пленуму звернута увага в постанові Апеляційного суду Запорізької області від 26.06.2018 у справі № 318/2691/17. Зокрема, суд у вказані постанові зазначив, що «посилання прокурора на п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» № 11 від 17.10.2014 р., як на підставу своїх доводів, апеляційний суд знаходить необґрунтованими, оскільки вказаний пункт суперечить пункту 11 Постанови, в якому в імперативній формі викладено, що строки накладення адміністративного стягнення, передбачені статтею 38 КУпАП, не можуть бути продовжені».

Пізніше Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ був підготовлений та надісланий на адресу судів лист «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією», вих. № 223-943/0/4-17 від 22.05.2017. У п. 5 листа зазначено, що «будь-якого продовження перебігу строків накладення адміністративних стягнень законом не передбачено, тому в разі їх закінчення провадження у справі закривається».

В подальшому позицію щодо неможливості продовження строків накладення адміністративного стягнення висловила Велика Палата Верховного Суду. Так, у п. 100 постанови від 12.12.2024 у справі № 990SCGC/20/24 Велика Палата зазначила, що «закінчення строку, визначеного статтею 38 КУпАП, унеможливлює накладення адміністративного стягнення на особу, стосовно якої складений протокол про адміністративне правопорушення, оскільки цей Кодекс не передбачає продовження строків накладення адміністративного стягнення та згідно з пунктом 7 частини першої статті 247 КУпАП є самостійною підставою для закриття судом розпочатого провадження у справі про адміністративне правопорушення».

На неможливості продовження строків накладення адміністративного стягнення зауважила і Вища рада правосуддя, зазначивши в рішенні № 1598/2дп/15-21 від 19.07.2021, що «продовження строків накладення адміністративних стягнень КУпАП не передбачено, у разі їх закінчення провадження у справі підлягає безумовному закриттю (без накладення адміністративного стягнення) попри встановлення судом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення».

Великою Палатою Верховного Суду неодноразово зазначалось, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Тобто, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи (постанови від 30.01.2019 у справі № 876/5312/17, від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 (Пз/9901/22/18), від 13.02.2019 у справі № 822/524/18 (Пз/9901/23/18). Аналогічні рекомендації надані в п. 1 вищевказаного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» від 22.05.2017, у якому вказано, що «в разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи».

Таким чином, будь-які сумніви щодо тлумачення законодавства суд в цій справі зобов`язаний трактувати на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Ураховуючи наведене, в тому числі релевантну практику Великої Палати Верховного Суду, Вищої ради правосуддя, судів апеляційної інстанції, суд дійшов висновку, що зупинення строків розгляду даної справи не спричиняє зупинення строків накладення адміністративного стягнення.

За таких обставин строки накладення адміністративного стягнення закінчились 08.10.2025 та не підлягають продовженню.

Згідно п. 7 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення закінчилися строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

Ураховуючи наведене, суд на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП закриває провадження в справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Керуючись ст. 247, 283-285 КУпАП

ПОСТАНОВИВ

Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-5 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відносно ОСОБА_1 - закрити у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 вказаного Кодексу.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня винесення постанови шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова - особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 32 або 32-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суддя Д.А. Крівцов