Справа № 304/1774/25 Провадження № 3/304/937/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2025 року м. Перечин

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю.В., за участю захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Нам`як Ю.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Перечин об`єднану справу за адміністративними матеріалами (протокол серії ЗхРУ № 351715 від 27.07.2025 року, протокол серії ЗхРУ № 351716 від 27.07.2025 року), які надійшли з відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м.Перечин Перечинського району Закарпатської області, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , оператора БПлА, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , моб. тел: НОМЕР_3 ,

за ч.1 ст.185-10, ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №351716 від 27 липня 2025 року, складеного заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з морально-психологічного забезпечення ОСОБА_3 вбачається, що 27 липня 2025 року о 19 год. 20 хв. громадянин України ОСОБА_1 був виявлений та затриманий на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ( АДРЕСА_2 ) начальником групи моніторингу обстановки на відстані 7000 метрів від Державного кордону, в напрямку 202 прикордонного знаку, за вчинення злісної нeпокори неодноразово повтореним законним вимогам військовослужбовця Державної прикордонної служби України та вдався до втечі. Своїми діями порушив вимоги ст.34 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 03.04.2003, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №351715 від 27 липня 2025 року, складеного заступником начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » з морально-психологічного забезпечення ОСОБА_3 вбачається, що 27 липня 2025 року о 19 год. 20 хв. був виявлений та затриманий громадянин України ОСОБА_1 на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » начальником групи моніторингу обстановки на відстані 7000 метрів від Державного кордону, в напрямку 202 прикордонного знаку, за спробу незаконного перетинання державного кордону в пішому порядку з України в Словацьку Республіку, поза встановленими пунктами пропуску через Державний кордон. Своїми діями порушив ст.ст.9,12 Закону України «Про державний кордон» від 04.11.1991 року, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 22.08.2025 року справи про адміністративне правопорушення за протоколами про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №351715 від 27.07.2025 року та серії ЗхРУ №351716 від 27.07.2025 року об`єднані в одне провадження, за Єдиним унікальним номером справи №304/1774/25 (провадження №3/304/937/25).

В судове засідання ОСОБА_1 повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою про доставку адресату ОСОБА_1 sms-повідомлень, які є в матеріалах справи, проте про причини неявки суду не повідомлено, документів на підтвердження поважності причин неявки на адресу суду не подано.

Враховуючи скорочені строки розгляду справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст.277 КУпАП, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 , на підставі наявних у справі доказів. При цьому суд також враховує, що категорія правопорушень за ч.1 ст.204-1 та ч.1 ст.185-10 КУпАП не відносяться до тієї категорії справ, по яким присутність в судовому засіданні особи, яка притягається до відповідальності, є обов`язковою (ч.2 ст.268 КУпАП), тому суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , проте за участю його захисника - адвоката Нам`як Ю.Ю.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки

В судовому засіданні захисник ОСОБА_1 - адвокат Нам`як Ю.Ю. висловив заперечення проти фактичних обставин, викладених у протоколах про адміністративні правопорушення, складених відносно підзахисного ОСОБА_1 та просить закрити провадження у об`єднаній справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, посилаючись на те, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.204-1 та ч.1 ст.185-10 КУпАП. Захисник вважає, що ОСОБА_1 незаконно притягується до адміністративної відповідальності за вищевказаними статтями КУпАП, так як в його діях відсутні будь-які неправомірні дії. ОСОБА_1 не мав наміру незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску, а звинувачення працівника прикордонної служби вважає безпідставними. ОСОБА_1 перебував на значній відстані від Державного кордону, збирав гриби та жодних спроб незаконного перетину Державного кордону не здійснював. При цьому захисник вказує, що матеріали справи не містять жодних належних доказів, якими б беззаперечно підтверджувався факт вчинення ОСОБА_1 злісної нeпокори вимогам чи будь-яким розпорядженням працівника Державної прикордонної служби. Та вважає, що матеріали об`єднаної справи спростовують звинувачення ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.204-1 КУпАП та ч.1 ст.185-10 КУпАП. Захисник просить провадження у справі закрити на підставі п.1 ст.247 КУпАП за обґрунтуваннями, наведеними у поданих ним письмових клопотаннях. Від раніше заявлених клопотань про допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , захисник Нам`як Ю.Ю. в судовому засіданні відмовився.

Вислухавши в судовому засіданні позицію сторони захисту в особі адвоката Нам`як Ю.Ю., повно та всебічно вивчивши матеріали об`єднаної справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , оцінивши докази у даній справі, суддя приходить до наступних висновків.

Згідно ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

У відповідності до вимог ч.1 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановленому законом.

Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.

Відповідно до вимог ст.ст.245, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, та усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Вирішуючи питання про те, чи були вчинені адміністративні правопорушення, чи винен ОСОБА_1 у вчиненні таких і чи підлягає він адміністративній відповідальності, суддя виходить з наступного.

Адміністративним правопорушенням (проступком), згідно з приписами ч.1 ст.9 КУпАП, визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів, протоколами про вилученні речей і документів, а також іншими вказаними у ній засобами і документами.

За фабулою протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ №351715 від 27 липня 2025 року, ОСОБА_1 інкриміновано спробу незаконного перетинання державного кордону України, в пішому порядку, поза пунктами пропуску через державний кордон, з України в Словацьку Республіку, в умовах воєнного стану, і такі дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Положеннями ч.1 ст.204-1 КУпАП встановлено відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею 204-1 КУпАП, полягає у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Згідно з Положенням про прикордонний режим, затвердженим Постановою КМУ № 1147 від 27.07.1998 року (зі змінами та доповненнями) передбачено порядок в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі. Цим же положенням передбачено, що прикордонна смуга - це ділянка місцевості завширшки 5 км.

Перетинання державного кордону поза пунктами пропуску через державний кордон може означати, що особа перетнула державний кордон: поза місцем розташування пункту пропуску; поза місцем, визначеним у пункті пропуску для безпосереднього перетинання державного кордону; хоча і в зазначеному місці, але в час, коли пункт пропуску не функціонував.

Відповідно спроба перетнути кордон поза пунктами пропуску через державний кордон означає певні умисні дії особи спрямовані на те, щоб перетнути державний кордон: поза місцем розташування пункту пропуску; поза місцем, визначеним у пункті пропуску для безпосереднього перетинання державного кордону; хоча і в зазначеному місці, але в час, коли пункт пропуску не функціонував.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Крім того, відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про порядок перетину Державного кордону України громадянами України`перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше непередбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Разом з цим, у складеному відносно ОСОБА_1 протоколі не вказано, в чому саме полягає суть вчиненого ним правопорушення, не зазначено в чому саме полягали дії ОСОБА_1 , не наведено, які саме дії здійснював останній, не вказано жодної дії, вчиненої ОСОБА_1 , яка б відповідала об`єктивній стороні правопорушення, передбаченого ст.204-1 КУпАП.

Суд зауважує, що наведення в описовій частині протоколу відомостей про виявлення та затримання ОСОБА_1 за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку поза межами пунктів пропуску, без зазначення в чому саме виразились дії ОСОБА_1 щодо вчинення такої спроби, є неконкретним формулюванням обвинувачення.

Матеріали справи не містять належних даних щодо умисних дій ОСОБА_1 , спрямованих на спробу перетину державного кордону поза межами пунктів пропуску.

Зазначаючи у протоколі про адміністративне правопорушення, що ОСОБА_1 було виявлено та затримано під час спроби незаконного перетину державного кордону, до матеріалів не долучено жодного належного та допустимого доказу того, що даного громадянина було затримано при безпосередній спробі незаконного перетину державного кордону.

Сам по собі факт присутності особи у населеному пункті поряд із державним кордоном, не доводить умислу цієї особи на незаконний перетин кордону і факт спроби перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України.

Доказів про те, що ОСОБА_1 рухався в напрямку Державного кордону, оминаючи населені пункти, що давало б підстави стверджувати, що він мав намір уникнути зустрічі із працівниками прикордонної служби, і таким чином незаконно перетнути Державний кордон України, матеріали справи не містять. Працівниками прикордонної служби не долучено до матеріалів справи жодних матеріалів фото та/або відео фіксації факту вчинення правопорушення чи інших беззаперечних доказів вини ОСОБА_1 .

Отже, належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованому йому правопорушенні за ч.1 ст.204-1 КУпАП, матеріали справи не містять.

Що стосується наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185-10 КУпАП, суд зазначає наступне.

Положеннями ч.1 ст.185-10 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Об`єктивна сторона складу зазначеного адміністративного правопорушення полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу, військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні або члена громадського формування: або охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного невиконання зазначених розпоряджень та вимог. Відмова правопорушника проявляється у недвозначній формі словами, жестами, мовчанням тощо. Розпорядження та вимоги, які зазначені у диспозиції статті мають бути законними, тобто походити від правомочних осіб, знаходитися у межах їхньої компетенції. Права органів, підрозділів, військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України викладено у ст.20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України».

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2011 року №10-рп/2011 надав тлумачення визначенню непокори: «слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги».

Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 26 червня 1992 року визначено, що злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадських формувань з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 27 липня 2025 року о 19 год. 20 хв. був виявлений та затриманий начальником групи моніторингу обстановки на напрямку 202 прикордонного знаку на відстані 7000 метрів до державного кордону в межах контрольованого прикордонного району в населеному пункті с.Кам`яниця Ужгородського району Закарпатської області, здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словацьку Республіку, поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон, при цьому ОСОБА_1 здійснив злісну нeпокорy законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби та вдався до втечі.

З метою доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих адміністративних правопорушень за ч.1 ст.204-1, ч.1 ст.185-10 КУпАП, посадовою особою до матеріалів справи долучено, окрім протоколів про адміністративні правопорушення серії ЗхРУ № 351715, серії ЗхРУ № 351716 від 27.07.2025 року, такі документи, зокрема: протокол про адміністративне затримання ОСОБА_1 від 27 липня 2025 року; протокол особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 27 липня 2025 року; копію паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_1 ; заяви ОСОБА_1 від 27 липня 2025 року про розгляд справи без його участі; рапорт начальника групи моніторингу обстановки відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип В) ОСОБА_6 від 27.07.2025 року, а також схему затримання ОСОБА_1 , на якій відображено відстань 7000 метрів, від місця затримання та Державним кордоном України.

Проте, матеріалами об`єднаної справи не доведено, що вчинені ОСОБА_1 дії свідчать про вчинення злісної непокори, зокрема, невиконання законної вимоги військовослужбовця Державної прикордонної служби України, не надано жодних доказів щодо того, що ОСОБА_1 вчиняв дії, які б були виражені в зухвалій формі, яка б свідчила про явну зневагу до прикордонного наряду та їм передувала відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

В матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт злісної непокори законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, як зазначено у протоколі, та наявності умисної форми вини у діях ОСОБА_1 суду не надано.

Згідно ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Така ж позиція встановлена і в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути належним чином перевірені та доводитися сукупністю належних і допустимих доказів.

Доведення вини правопорушника покладається на орган, що складає протокол про адміністративне правопорушення. Під доказуванням у провадженні у справах про адміністративні правопорушення слід розуміти процесуальну діяльність суб`єктів щодо збору, перевірки та оцінки доказів з метою встановлення об`єктивної істини у справі й прийняття на цій основі законного рішення.

Враховуючи зазначене, протоколи про адміністративні правопорушення, складені відносно ОСОБА_1 , суперечать встановленим обставинам справи, твердження в них зроблені та тримаються на припущеннях, що відповідно до ст.62 Конституції України піддається сумніву та тлумачиться на користь людини.

Також зауважує, що суд не має повноважень збирати докази винуватості особи відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема позицію суду у справах «Малофєєва проти росії» ("Malofeyevav. russia", рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти росії» ("Karelin v. russia", заява N 926/08, рішення від 20.09.2016 року) ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема по справам "Кобець проти України" від 14.02.2008 року, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001 року, "Лавенте проти Латвії" від 07.11.2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумцій.

Так, в силу п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи зазначені принципи слід констатувати, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд не може перебирати на себе функції захисту чи обвинувачення у справі, зокрема самостійно відшуковувати докази, змінювати фабулу інкримінованого правопорушення, викладену в протоколі (висувати обвинувачення чи змінювати його) тощо. Натомість суддя, в межах протоколу про адміністративне правопорушення, на підставі поданих доказів встановлює фактичні обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення та встановлює наявність складу адміністративного правопорушення відповідно до формулювання інкримінованого правопорушення (обвинувачення) викладеного в протоколі про адміністративне правопорушення, яке повинно відповідати диспозиції відповідної статті Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18) у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У своєму рішенні від 10.02.1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Частиною 3 статті 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Оцінюючи надані докази в їх сукупності щодо інкримінованого ОСОБА_1 обвинувачення, суд приходить висновку про недоведеність вини останнього у вчиненні ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185-10, ч.1 ст.204-1КУпАП, а тому, беручи до уваги загальний правовий принцип, закріплений статтею 62 Конституції України, який передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, вина особи не була доведена належними доказами, поза розумним сумнівом, суд у даній об`єднаній справі дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених, ч.1 ст.185-10, ч.1 ст.204-1 КУпАП, а отже, провадження в даній справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу вищевказаних адміністративних правопорушень.

На підставі вищевикладеного, керуючись ч.1 ст.185-10, ч.1 ст.204-1, п.1 ч.1 ст.247, ст.ст.283, 284 КУпАП, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження по об`єднаній справі про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 - закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185-10, ч.1 ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постанова судді в справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її захисником, законним представником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд Закарпатської області.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Сидоренко Ю. В.