ПОСТАНОВА

Справа № 947/27378/25

Провадження № 3/947/3666/25

23.10.2025 року м. Одеса

Суддя Київського районного суду м.Одеси Борщов І.О., розглянувши у приміщені суду справу про адміністративне правопорушення за протоколом серія ЕПР1 №384574 від 07.07.2025, складений інспекторами УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції Шарко А.В., щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 07.07.2025 року, близько о 21:00, навпроти буд.215 по вул.Фонтанська дорога в м.Одесі, керував транспортним засобом Renault Megan, державний знак НОМЕР_1 , перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації руху. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці та у медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 «Правил дорожнього руху України».

Дії ОСОБА_1 інспектором поліції були кваліфіковані за ч.1 ст.130 КпАП України.

ОСОБА_1 , представлений адвокатом Балацьким Д.П., приймаючи участь в судовому засіданні, своєї вини не визнав, оскільки не керував транспортним засобом, а просто стояв біля автомобіля з дружиною та розмовляв зі знайомим. Поліцейський просто підійшли до нього, запитали документів, він, не відчуваючи небезпеки, надав їм документи. Поліцейські почали пред`являти до нього претензії, поводити себе агресивно, незаконно вимагати пройти дослідження, та не надавали жодних доказів на його вимогу щодо якогось правопорушення. Він, будучи обуреним такою поведінкою поліцейських, в решті решт прийняв для себе рішення відмовитися від проходження дослідження, оскільки просто втомився, після чого самостійно пройшов огляд на стан сп`яніння, який виявив, що він, ОСОБА_1 , тверезий.

Адвокат Балацький Д.П. заявив письмове клопотання про закриття провадження по справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

Своє клопотання адвокат обґрунтовує тим, що під час перегляду двох відеозаписів не можливо встановити місце, де здійснюється рух транспортних засобів, які зображені на відеозаписі. Державні номерні знаки транспортних засобів, їх моделі, водії, які ними керують розгледіти не можливо.

Відеозапис розпочинається з моменту коли поліцейський підходить до двох осіб, які перебувають поруч з декількома автомобілями різних марок та кольорів, розпізнати державні номерні знаки автомобілів не можливо, місце здійснення запису, місто та вулицю також ідентифікувати не можливо.

На відеозаписі поліцейський одразу вимагає посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та страховий поліс, на що отримує звичайну реакцію особи, яка передає йому зазначені документи, веде себе адекватно не має жодних ознак сп`яніння, тремтіння рук, порушення координації руху. Відеозапис починається з часу 20:58:33 07.07.2025 року в той час, як біля транспортного засобу знаходяться два чоловіка, транспортний засіб не рухається, двигун вимкнений.

Отже даний відеозапис не містить доказів про те, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не містить і ознак сп`яніння, зазначених в протоколі, а навпаки, спростовує їх.

Як зазначає поліцейський в протоколі, ОСОБА_1 , начебто, керував транспортним засобом о 21:00:00. Але він не міг цього робити так як згідно третьому файлу з відеозаписом, який починається о 20:58:33, він знаходився на вулиці поруч із нерухомими автомобілями та поліцейськими, тобто обставини зазначені в протоколі, не відповідають фактичним обставинам. Такі розбіжності є суттєвими, що тягнуть за собою недопустимість доказу.

На відеозаписі ОСОБА_1 неодноразово казав про те, що не відмовляється від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, але не хоче їхати в автомобілі поліцейських, побоюючись, що його відвезуть до ТЦК. При цьому один із поліцейських сказав, що якщо він поспішає, то може відмовитися від огляду.

Жоден з відеозаписів не містить доказів про те, що ОСОБА_1 визнає факт керування транспортним засобом та те, що він знаходився в стані сп`яніння.

В направленні зазначено, що поліцейський взводу роти 5 батальйону 1 полку УПП в Одеській області мл.лейтенант поліції Головець Д.О. доставив ОСОБА_1 на огляд у заклад охорони здоров`я. При цьому підпис особи, яка склала

направлення, відсутній, так само як і підпис особи відносно якої складалося дане направлення.

Ознаки сп`яніння зазначені в направлені не підтверджуються відеозаписами

та поясненнями жодного свідка.

Отже направлення не може бути належним та допустимим доказом, так як не відображає дійсних обставин, а навпаки суперечить встановленим обставинам.

Одразу після складання протоколу ОСОБА_1 07.07.2025 року о 23:20 год.

після того як його відпустили, о 21:51:15 звернувся до КПП «ООМЦПЗ» OOP,

куди наплавлявся поліцейськими для проведення медичного огляду, де був

оглянути лікарем та за результатами огляду в сертифікованому медичному закладі встановлено, що ОСОБА_1 тверезий, ознак сп`яніння не виявлено.

Отже складений протокол не узгоджується із фактичними обставинами, так як ОСОБА_1 не керував транспортним засобом о 21:00:00 та не мав ознак алкогольного сп`яніння, не перебував у стані сп`яніння.

Як зазначено в протоколі, ОСОБА_1 роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституцією України та ст.268 КУпАП, але на відео зафіксовано, що роз`яснення прав водію відповідно до Закону відбулося вже після того як він не погодився на місці проходити медичний огляд та на момент роз`яснення прав протокол про вчинення адміністративного правопорушення вже був складений.

Тобто, поліцейськими було порушено право ОСОБА_1 на захист.

Чому саме поліцейські підійшли до ОСОБА_1 , не зрозуміло, доказів про керування ним транспортним засобом не має, постанови про вчинення ним адміністративних правопорушень за порушення Правил дорожнього руху поліцейськими не виносилися, а отже вимоги пройти огляд на стан сп`янінні були незаконними.

Із матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 допустив будь-які порушення правил дорожнього руху, що у нього є ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим, всі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.03.2019 року у справі N686/11314/17.

На відеозаписі видно, що ОСОБА_1 розмовляє чітко, з інтонацією, його мова відповідає звичайній здоровій людині, тремтіння пальців рук відсутнє, координація руху також відсутня, ОСОБА_1 рухається як звичайна здорова людина.

ОСОБА_1 вів себе адекватно, не мав ознак сп`яніння, тому його відмова від проходження огляду за п.2.5 ПДР є правомірною, а вимога поліцейського пройти огляд незаконними, тому що дослівно: "Щось Ви виглядаєте втомленим" не є правомірною.

Таким чином, наявні матеріали справи, вказують на не доведеність керування транспортним засобом ОСОБА_1 , так як жодних свідків керування транспортним засобом ОСОБА_1 не має, відеозаписи не відображають керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 , перебування ним за кермом транспортного засобу, на відеозаписі взагалі не можливо встановити, марку автомобіля та державний номер не видно, а дата та час зйомки не відповідають даті вчинення адміністративного правопорушення.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та наведені положення правових актів, не підтверджено факту керування саме ОСОБА_1 автомобілем 07.07.2025 року, тобто виконання ним функцій водія в розумінні п.1.10 ПДР, що є однією з умов для притягнення водія до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.150 КУпАП.

Відмова від огляду є підставою для відповідальності лише тоді, коли доведено, що особа була водієм.

Тому, на думку адвоката, провадження по справі підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

Згідно ст.278 КпАП України під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішується питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, чи зібрані необхідні додаткові матеріали, які мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 за подіями від 07.07.2025, які описані в протоколі про адміністративне правопорушення, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, оскільки належних і допустимих доказів його вини не надано.

Відповідно до положень ст.1 КпАП України, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст.ст.247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст.283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до вимог ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КпАП України встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона , адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 цього Кодексу.

Верховний Суд у справі №338/17 роз`яснив, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку, а для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КпАП України працівники мають надати, зокрема відеозапис події, фотокартки. Саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення такого правопорушення.

Відповідно до вимог ст.ст.31, 40 Закону України «Про національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом був досліджений наявний в матеріалах справи CD-диск з відеозаписом певних подій та інші докази, долучені працівником поліції до протоколу, які стали підставою для складання адміністративного протоколу за ч.1 ст.130 КпАП України відносно ОСОБА_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що на місті правопорушення свідки не залучались, але проводилась відеофіксація портативним відео реєстратором.

З відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 рухається та був зупинений за порушенням водієм правил дорожнього руху. При цьому поліцейський не роз`яснює водієві наслідки відмови, права на захист.

Лише після складення протоколу про адміністративне правопорушення водієві називаються ознаки алкогольного сп`яніння і роз`яснюють права.

Відповідно до пункту 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року N23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Аналогічного роду положення закріплено і у ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року N5-рпу2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягнення особи до відповідальності.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Отже, відповідно до чинного законодавства України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.7 КУАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

В силу положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однак, уповноважені поліцейські не дотримались встановленого законом порядку фіксації правопорушення, зібрання і оформлення доказів. При цьому поліцейський, вважаючи, що у ОСОБА_1 наявні ознаки алкогольного сп`яніння, візуально їх не перевірив, в голос на камеру результати огляду не оголосив, а став пред`являти незаконні вимоги щодо огляду на місці, на що ОСОБА_1 відмовився.

Відповідно до вимог наказу департаменту патрульної поліції НПУ №100 від 03.03.2016 року про затвердження «Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео реєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них» нагрудна відеокамера повинна активуватись працівником патрульної поліції та знаходитись в режимі відео зйомки при будь-якому контакті з особами і після активації нагрудної камери все спілкування повинно бути записане безперервно, тобто весь процес має бути безперервним.

Разом з тим, працівники поліції, підійшовши до ОСОБА_1 , не представились, не попередили про проведення фіксування на відеокамеру (бодікамеру).

Згідно п.1 розділу IX Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, і зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України №1395 від 07.11.2015 року передбачено, що водії, стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами та огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції (частина перша статті 266 КУпАП).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З відеозапису вбачається, що патрульний поліцейський діяв з порушенням відомчих інструкцій, з порушенням алгоритму дій, передбачених відомчими нормативними актами, а протокол про адміністративне правопорушення складений неправильно. Наведені факти ставлять під сумнів законність дій поліцейських, і як наслідок законність і допустимість здобутих ними доказів.

Відповідно до ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Спираючись на положення ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також на практику Європейського суду з прав людини у справах «Лучанінова проти України»(рішення від 09.06.2011 р., заява № 16347/02),«Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013 р., заява №36673/04), «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.), беручи до уваги адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КпАП України, необхідно виходити з того, що, як і у кримінальному провадженні, суд у цій справі має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не судом, а перед судом у змагальному процесі. Суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на справедливий суд.

Таким чином, уповноважені поліцейські не дотрималися належної правової процесдури, а тому на підставі правової доктрини «отруєного дерева», протокол про адміністративне правопорушення, направлення водія на медичне обстеження, визнаються недопустимими доказами.

Інші докази: довідки інспектора ВАП УПП в Одеській області про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія та відсутність у нього адміністративних стягнень за ст.130 КпАП України, несуть інформаційних характер та приймаються судом до уваги, але ці документи не свідчать про вчинення водієм адміністративного правопорушення.

Більш того, відповідно до ст.60 Конституції України ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. Тому, незгода ОСОБА_1 проїхати з поліцейськими до медичного закладу після неналежної поведінки поліцейських, цілком зрозуміла та обґрунтовується недовірою водія до представників правоохоронних органів.

Крім того, ОСОБА_2 , після складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, будучи впевненим в своїй тверезості, самостійно відразу направився до КНП «ООМЦЗ» ООР де пройшов дослідження та отримав висновок №001565 від 07.07.2025 з якого вбачається, що він 07.07.2025 о 23.20 був тверезий, що підтверджує той факт, що у ОСОБА_1 були відсутні ознаки алкогольного сп`яніння, які, нібито, у нього виявили поліцейські.

Як зазначено в п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

При таких даних поза розумним сумнівом не вбачається в діях ОСОБА_1 сукупності обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України. А тому відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі підлягає закриттю.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.221, 283, 284 КпАП України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Визнати невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України провадження по справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КпАП України, закрити за відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції протягом десяти діб з моменту її винесення.

Суддя Борщов І. О.