ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2025 року. м. Володимир

Суддя Володимирського міського суду Волинської області Вітер І.Р., розглянувши матеріали, які надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовслужбовця в/ч НОМЕР_1 (інструктора навчального взводу) за ч.2 ст.17215 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

14.10.2025 до суду надійшов протокол ЛВЛ № 343 про військове адміністративне правопорушення від 23.08.2025, складений старшим офіцером ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого ОСОБА_1 притягується до відповідальності за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, тобто адміністративне правопорушення, передбачене за ч.2 ст.17215 КУпАП.

За змістом протоколу, близько 12:30 год. 23.08.2025 командиром взводу ОСОБА_2 в житловому наметі на території наметового містечка навчального батальйону, яке знаходиться поблизу АДРЕСА_1 було виявлено без ознак життя військовослужбовця ОСОБА_3 .. Представниками швидкої медичної допомоги констатована смерть військовослужбовця, ймовірна причина смерті: самогубство з особистої зброї. Солдат ОСОБА_3 проходив базову загальновійськову підготовку у в/ч НОМЕР_1 . Згідно типового плану проведення базової загальновійськової підготовки закріплена за військовослужбовцями зброя постійно перебуває з ними, боєприпаси до зброї видаються виключно під час проведення вогневої підготовки (стрільб). Перевірки зброї та наявності боєприпасів покладена безпосередньо на інструкторів навчальних взводів.

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 20.08.2025, № 1169, на полігоні військової частини 22.08.2025 проводились зайняття з вогневої підготовки особового складу навчальних рот в/ч НОМЕР_1 . Після проведення завдань (22.08.2025) із вогневої підготовки, зі слів ОСОБА_1 останній перевіряв зброю та боєприпаси солдата ОСОБА_3 після закінчення виконання стрільб та не виявив присутність боєприпасів. Безпосередньо в місці дислокації (відпочинку) особового складу підрозділу ОСОБА_1 перевірку зброї ОСОБА_3 не здійснював.

Таким чином, не зважаючи, що на ОСОБА_1 , як на інструктора навчального взводу в/ч НОМЕР_1 покладено обов?язок здійснювати перевірку особового складу та проводити огляд їх зброї безпосередньо в місцях їх дислокації та відпочинку, останній у зв?язку з недбалим ставленням до виконання покладених на нього обов?язків не здійснював перевірки озброєння особового складу навчального взводу.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину заперечив. Він зазначив, що свої службові обов`язки виконував належним чином. Зокрема, як 22.08.2025, так і в усіх інших випадках під час і після проведення навчань, він постійно контролював хід їх проведення, кількість та порядок витрачання боєприпасів, які видавалися військовослужбовцям для навчальних стрільб. ОСОБА_1 наголосив, що контроль за кількістю витрачених боєприпасів здійснювався ним у два етапи: 1. безпосередньо на рубежі тренувального процесу під час стрільб - персонально щодо кожного військовослужбовця; 2 після завершення навчання - шляхом загального підрахунку та аналізу витрачених боєприпасів за тренувальний процес, а також перевірки залишків боєприпасів, щоб унеможливити їх привласнення військовослужбовцями. Таким чином, 22.08.2025 ОСОБА_1 безпосередньо під час та одразу після виконання завдань з вогневої підготовки перевірив зброю та боєприпаси солдата ОСОБА_3 після закінчення стрільб і не виявив у нього наявності боєприпасів. Перевірку зброї ОСОБА_3 безпосередньо в місці дислокації (відпочинку) особового складу підрозділу ОСОБА_1 не здійснював, оскільки не мав об`єктивної можливості постійно і персонально перебувати з кожним із військовослужбовців. Вказав, що ОСОБА_3 не міг привласнити боєприпас під час навчання 22.08.2025, а тому його самогубство не перебуває у причинному зв?язку із виконаними ним службовими обов?язками.

Опитаний в судовому засіданні за клопотанням ОСОБА_1 командир навчального взводу ОСОБА_2 повністю підтвердив його пояснення.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та матеріали, що долучені до нього, суд прийшов до висновку про підставність доводів сторони захисту для закриття провадження у справі.

Так, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, в Україні з 24.02.2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжений і діє по даний час включно.

Відповідно до положень п.п. 11, 16, 17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, крім іншого, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників).

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України).

Один із найважливіших конституційних принципів щодо захисту основоположних прав та свобод людини при здійсненні процедури притягнення особи до адміністративної та/або кримінальної відповідальності (презумпція невинуватості) закріплено у ст.62 Конституції України, згідно якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Дія вказаних презумпцій рівнозначно поширюється також на процес доказування у справах про адміністративні правопорушення.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягуються до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи (правова позиція КАС ВС у постанові від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а).

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи вимагає від уповноваженого органу (посадової особи) насамперед повного дослідження доказів, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні (ст. 251 КУпАП), здійснити всебічну й неупереджену оцінку цих доказів (ст. 252 КУпАП), встановити наявність обставин, що пом`якшують (ст. 34 КУпАП) чи обтяжують (ст. 35 КУпАП) відповідальність, з`ясувати чи здійснюється провадження в межах строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), з`ясувати чи заподіяно майнову шкоду вчиненим правопорушенням, чи є можливість передати матеріали справи на розгляд громадських організацій чи звільнити від відповідальності через малозначність правопорушення (статті 21, 22 КУпАП).

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП, одним із завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

У відповідності до вимог ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходам впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставі і в порядку встановленому законом, а застосування заходів адміністративного впливу проводиться в межах компетенції того органу, який його застосовує у точній відповідності із законом.

Згідно ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Диспозицією ч.2 ст.17215 КУпАП передбачено відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення у формі недбалого ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Об`єктивна сторона складу даного правопорушення характеризується невиконанням або неналежним виконанням військовою службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них.

Це адміністративне правопорушення належить до правопорушень із формальним складом, для якого закон вимагає лише встановлення факту діяння (дії або бездіяльності), тобто відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби настає незалежно від того, чи призвело це діяння до негативних наслідків та завдання шкоди матеріального характеру. Водночас наявність матеріальної шкоди внаслідок недбалого ставлення військової службової особи до військової служби може мати місце, однак, це не впливатиме на склад цього адміністративного правопорушення лише в разі, якщо така шкода не підпадає під ознаки «істотної шкоди», визначеної п. 2 примітки до ст.425 КК України, згідно з якою істотною шкодою, якщо вона полягає у заподіянні матеріальних збитків, вважається шкода, яка в двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Саме за ознакою «завдання істотної шкоди» і слід відрізняти склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 17215 КУпАП, від складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.425 КК України (недбале ставлення до військової служби).

Наявність негативних наслідків та/або матеріальної шкоди має доказове значення у справах про адміністративне правопорушення для встановлення характеру правопорушення, а відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП для визначення виду і розміру накладення адміністративного стягнення.

Недбале ставлення військової службової особи до своїх службових обов`язків характеризує, перш за все, об`єктивну сторону вчиненого і виявляється в тому, що за наявності в особи реальної можливості діяти так, як того вимагають інтереси служби, винний або взагалі не діє, не виконує службові обов`язки, або хоча і діє, але виконує ці обов`язки неналежним чином, не відповідно до закону або відповідно до нього, проте неякісно, неточно, неповно, несвоєчасно, поверхово, у протиріччя з установленим порядком і тією обстановкою, що склалася, тощо.

Верховний Суд у своїй постанові від 21.05.2021 у справі № 185/12161/15-к вказав, що при встановленні недбалого ставлення до військової служби у формі невиконання службових (посадових) обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається.

Тобто, для наявності підстав притягнення особи до відповідальності за цією нормою слід встановити:

1.коло обов`язків військової службової особи;

2.чи виконувала вона їх, а якщо так, то чи належним чином;

3.якщо виконувала свої обов`язки неналежним чином, то в чому полягала різниця між неналежним та належним їх виконанням;

4.якщо не виконувала або виконувала неналежно, то чи мала особа реальну можливість виконувати свої службові обов`язки належним чином.

За змістом протоколу ЛВЛ № 343 від 23.08.2025 бездіяльність ОСОБА_1 відображена у формі: "не здійснив перевірки озброєння особового складу 2 навчального взводу 1 навчальної роти в/ч НОМЕР_1 в місці їх тимчасової дислокації (відпочинку)".

Суд підтверджує, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, а також статті 124? Статуту внутрішньої служби ЗСУ, до службових обов`язків інструктора навчального взводу (посада ОСОБА_1 ) належить, зокрема:

-стежити за правильним зберіганням і експлуатацією озброєння, техніки та іншого майна навчального взводу, їх наявністю та утриманням у належному стані, за правильним припасуванням військовослужбовцями спорядження і екіпірування та його обслуговуванням, не менше ніж раз на тиждень особисто проводити їх огляд та перевірку наявності, виховувати в особового складу дбайливе ставлення до них, вживати заходів з удосконалення та розширення навчально-матеріальної бази підрозділу;

-організовувати та безпосередньо проводити підготовку особового складу, озброєння, техніки, навчально-матеріальної бази та іншого майна навчального взводу до занять (стрільб, навчань), контролювати їх наявність і стан протягом занять (стрільб, навчань);

-перевіряти наявність особового складу та наявність, стан і комплектність озброєння, техніки, боєприпасів, навчально-тренувальних, імітаційних та бойових засобів, іншого майна після закінчення занять, організовувати технічне обслуговування озброєння і техніки, чищення зброї і шанцевого інструменту, поповнення витратних матеріалів;

-стежити за дотриманням військовослужбовцями рядового і сержантського (старшинського) складу навчального взводу заходів з безпеки на заняттях (стрільбах, навчаннях), під час ремонтних та господарських робіт, перевіряти, щоб після занять та стрільб у підлеглих не залишалося боєприпасів, гранат, запалів, вибухових речовин.

Проте, суд звернув увагу і на те, що формулювання норм у Статуті, які визначають зміст обов`язків інструктора навчального взводу відображене загальними (абстрактними) поняттями, є нечіткими та недеталізованими, що дозволяє інструктору при виконанні своїх завдань, зокрема для забезпечення порядку використання боєприпасів, діяти дискретно, за власним розсудом, самостійно або за вказівкою командування визначати характер та вид заходів, які необхідно вживати для досягнення мети без визначення конкретного результату.

Отже, ОСОБА_1 за своїми функціональними обов?язками зобов?язаний був вживати комплекси заходів для досягнення забезпечення порядку у правильному зберіганні і експлуатації озброєння, техніки та іншого майна навчального взводу, їх наявністю та утриманням у належному стані, за правильним припасуванням військовослужбовцями спорядження і екіпірування та його обслуговуванням, проте обов`язками ОСОБА_1 не було визначено (деталізовано), що він зобов`язаний, наприклад: на постійній основі здійснювати безпосередній нагляд за кожним військовослужбовцем у місцях їх відпочинку або проводити обов`язкову багаторазову перевірку зброї та боєприпасів у чітко визначених місцях, зокрема в місці дислокації.

За Статутом інструктор навчального взводу має лише загальний обов`язок вживати заходів для забезпечення порядку, але Статут не деталізує, що саме ці заходи повинні фізично забезпечити безперервний індивідуальний контроль за кожним солдатом у неконтрольованому середовищі (наметовому містечку), особливо після завершення офіційних занять. Відсутність такої деталізації у військових статутних нормах надає інструктору дискрецію у виборі методу контролю, що виключає безумовне твердження про недбале ставлення до обов`язків лише на підставі невиконання непередбаченої (недеталізованої) інструкцією дії.

Статутом чітко визначено строки - не менше ніж раз на тиждень особисто проводити огляд та перевірку наявності озброєння, техніки та іншого майна навчального взводу, їх наявністю та утриманням у належному стані, за правильним припасуванням військовослужбовцями спорядження і екіпірування та його обслуговуванням.

Матеріали справи не містять жодного доказу у підтвердження факту, що таких оглядів та перевірок ОСОБА_1 не проводив або проводив менше ніж раз на тиждень.

Відтак, твердження у протоколі щодо невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків не є конкретними (деталізованими), мають оціночний, загальний (абстрактний) характер, що дає можливість суду чи будь-якому іншому «розважливому сторонньому спостерігачу» самостійно висловлювати гіпотези щодо конкретних дій ОСОБА_1 , які він міг вчинити, але не вчинив, або ж вчинив їх неналежно, тобто є припущенням - неприпустимим у справах щодо притягнення осіб до відповідальності.

З протоколу про вчинення адміністративного правопорушення не зрозуміла суть правопорушення (що саме не вчинив, не забезпечив чи не проконтролював ОСОБА_1 ), час і місце, інші обставини допущеної бездіяльності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) поширює стандарти, які встановлює Конвенція про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. Наприклад, у справах «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява № 16347/02, «Малофєєва проти Росії» («Malofeyeva v. Russia», заява № 36673/04, «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року).

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що обвинувачення має бути чітким і конкретним, а не загальним або розмитим, - це випливає з права на справедливий суд в розумінні застосування статті 6 Конвенції. У справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 ЄСПЛ зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п.79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам провадження, так і суду.

При цьому Європейський суд виснував, що суд не має права самостійно редагувати фабулу правопорушення, відображену в протоколі, або відшукувати докази на користь обвинувачення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є також порушенням ст. 6 Конвенції.

Разом з тим при вирішенні даної справи суд встановив, що її матеріали не містять жодної інформації (доказу) про те, що ОСОБА_1 не виконував або неналежним чином виконував свої обов`язки військової служби, зокрема передбачені ст.1242 Статуту внутрішньої служби ЗСУ.

Акцент тверджень у протоколі зводиться лише до констатації негативного наслідку у виді самогубства військовослужбовця, хоча адміністративне правопорушення, передбачене ст.17215 КУпАП характеризується формальним складом і для вірної кваліфікації за цією нормою визначальним є встановлення саме обов?язкових елементів об?єктивної сторони складу даного правопорушення (бездіяльності або неналежних дій), а не його наслідків.

В даному випадку негативний наслідок (заподіяна шкода) має доказове значення у справі лише в частині визначення характеру правопорушення в розумінні ч.2 ст.33 КУпАП для визначення виду і розміру адміністративного стягнення.

В той же час за наявності наслідку у виді заподіяної шкоди до предмету доказування входить встановлення причинно-наслідкового зв`язку.

Матеріали справи не містять жодного доказу про те, що між самогубством ОСОБА_3 та діями/бездіяльністю ОСОБА_1 є будь-який причинно-наслідковий зв?язок.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підставі ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст.251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Положення ч.2 ст.7 КУпАП вказують на те, що провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

До протоколу про адміністративне правопорушення долучено лише довідку № 1360 про самогубство військовослужбовця, яка не містить інформації, що має доказове значення за предметом доказування у цій справі та копію військового квитка ОСОБА_1 .

Отже, до протоколу не додано жодного доказу на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.17215 КУпАП.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin vs Russia» заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 року), суд не має права самостійно відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

В силу презумпції невинуватості, закріпленої ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

За таких умов сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, не може бути беззаперечним доказом вини в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», оскільки не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, закріплених у процесі належними та допустимими доказами.

З огляду на зазначене суд констатує, що матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 не містять жодного доказу його недбалого ставлення до військової служби.

Будь-яких належних та об`єктивних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення до протоколу долучено не було та в судових засіданнях не представлено.

Відтак, розглядом справи в суді встановлено, що обставини, які були викладені у протоколі про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності не знайшли свого підтвердження та не доводяться жодним належним та допустимим доказом.

За встановлених обставин, оскільки матеріали адміністративної справи не містять належних та допустимих доказів, які б давали можливість поза розумним сумнівом зробити висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.17215 КУпАП, вважаю, що провадження у справі, відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, підлягає закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст.ст.9, 247, 251, 252, 266, 280, 283-285, 294 КУпАП, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.17215 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом десяти діб з дня її винесення.

Суддя Володимирського міського суду Ігор Вітер