Справа №479/975/25
Провадження № 33/812/442/25
Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, яку ухвалив суддя Кривоозерського районного суду Миколаївської області Репушевська О.В. у приміщенні цього суду 28 липня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік

у с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №362353 від 15 червня 2025 року, водій ОСОБА_1 15 червня 2025 року о 10 год. 45 хв., в с-ще Криве Озеро, вул.1 Травня,7 Первомайського району Миколаївської області керував транспортним засобом ВАЗ 21114, державний номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, порушення координації рухів, поведінка, що не відповідає обстановці, що склалася. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані поліцейським як вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачені ст. 130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Постановою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік та стягнуто 605 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

17 вересня 2025 р. ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу на постанову Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 р., в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі за відсутністю подій і складу адміністративного правопорушення, а також просить поновити пропущений апелянтом строк на апеляційне оскарження постанови суду.

Клопотання про поновлення строку ОСОБА_1 мотивував тим, що він не був ознайомлений з постановою суду та не отримував повний текст постанови, а тому був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу. Крім того посилався на невеликий строк на апеляційне оскарження.

В суд апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не з`явився. Про час та місце судового засідання був повідомлений апеляційним судом шляхом направлення судових повісток засобами поштового зв`язку на дві адреси: зазначену апелянтом в апеляційній скарзі та зазначену у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №362353 як місце проживання ОСОБА_1 , а також додатково через месенджер на номер телефону, зазначений в апеляційній скарзі. Згідно відомостей, отриманих за трекінговим номером відповідних почтових відправлень на сайті Укрпошти за адерсою, зазначеною в апеляційній скарзі судова повістка отримана за довіреністю 13 жовтня 2025 року, за адерсою, зазначеною у протоколі про адміністративне правопорушення не отримання через відсутність одержувача за вказаною адресою. За такого ОСОБА_1 повідомлено про судове засідання належним чином, відповідно до вимог статті 277-2, частини 5 статті 294 КУпАП, про причини неявки до судового засідання він не повідомив.

Відповідно до частин 4 та 6 статті 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.

Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З урахуванням положень частини 1 статті 268, частини 6 статті 294 КУпАП, належного повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання, відсутності відомостей про причини його неявки апеляційний суд вважає за можливе розглядати клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції у відсутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Вивчивши матеріали адміністративної справи в межах, необхідних для вирішення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, апеляційний суд вважає, що немає підстав для задоволення цього клопотання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Чинні норми КУпАП в частині права на оскарження постанови судді місцевого суду є гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників судового розгляду і за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначають порядок реалізації цього права, його законну мету.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Також у рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства про адміністративні правопорушення та своєчасного виконання ними передбачених КУпАП певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду справ про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити рішення про накладення на нього адміністративного стягнення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, постанова набирає чинності та пред`являється державою в особі її компетентних органів до виконання. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Сам строк звернення до апеляційного суду - це проміжок часу з дня винесення судом першої інстанції постанови у справі про адміністративні правопорушення, протягом якого особа має право звернутися до суду з апеляційною скаргою. Початок перебігу строку звернення до суду починається з дня винесення судом першої інстанції відповідної постанови.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається від дня винесення постанови суду першої інстанції, а підстави його поновлення у разі пропуску пов`язані з доведенням цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про складення відносно нею протоколу про адміністративне правопорушення, розгляду справи в суді та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів або наявність інших об`єктивних причин, що стали перешкодою для вчасного подання апеляційної скарги.

В цьому разі порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Інститут строків в справах про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Розумні строки в судочинстві з розгляду справ про адміністративні правопорушення - це найкоротші за конкретних обставин строки, протягом яких правопорушник чи його захисник повинні вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження постанови суду першої інстанції, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Тому в розумінні положень статті 294 КУпАП строк, передбачений на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, є процесуальним строком, встановленим законом, який апеляційний суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Втім, оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з клопотанням про поновлення строку на оскарження постанови суду від 28 липня 2025 р. з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень статті 294 КУпАП слід врахувати, що вказаною нормою встановлено строки звернення до апеляційного суду в порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого перегляду судового рішення у справах про адміністративні правопорушення, зокрема поновлення порушених прав заявника, який повинен діяти добросовісно.

Апеляційний суд не приймає як поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені заявником, з наступних міркувань.

У справі «Індепендент ньюс енд медіа» та «Індепендент ньюспейперс» проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що юридична визначеність передбачає повагу до принципу остаточності рішень. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 була винесена судом 28 липня 2025 р. за його відсутності. Про розгляд справи його було повідомлено судовою повісткою, направленою засобами поштового зв`язку за адресою проживання, що зазначена у протоколі про адміністративне правопорушення. Відправлення було повернуто відділенням Укрпошти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 11). Тобто судом дотримано вимоги ст. 277-2 КУпАП.

З огляду на положення статті 294 КУпАП щодо строку оскарження постанови судді місцевого суду останнім днем на подання апеляційної скарги було 06 серпня 2025 року.

Вказану постанову судом було направлено ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку із повідомленням про вручення 04 серпня 2025 р. та отримано особисто одержувачем 08 серпня 2025 р., що відповідає вимогам ст. 285 КУпАП (а.с.16). Проте апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції була подана лише 17 вересня 2025 р.

За такого ОСОБА_1 пропустив строк на апеляційне оскарження на тривалий термін (більш ніж на місяць).

Такі фактичні обставини спростовують посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що копію постанови суду першої інстанції він не отримував.

Таким чином будь-яких обставин, які суд може розцінити як об`єктивні та непереборні, і які б перешкоджали поданню апеляційної скарги в найкоротший строк після отримання її копії ОСОБА_1 , у клопотанні не зазначив, доказів таких обставин не надав. До таких об`єктивних, непереборних обставин, зокрема апеляційний суд не може віднести посилання заявника на те, що передбачені законом строки на оскарження постанови суду першої інстанції є відносно невеликі, оскільки ці строки закріплені в законі, є відомими і передбачуваними для учасників провадження.

Апеляційний суд приходить до висновку, що саме зволікання з реалізацією права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зі своєчасною подачею апеляційної скарги, мала наслідком подання апеляційної скарги з суттєвим порушенням процесуального 10-ти денного строку.

Отже, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

Керуючись статтею 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити особі, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суд Т.М.Базовкіна