Номер провадження 3/523/3817/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" серпня 2025 р. м. Одеса

Суддя Пересипського районного суду м.Одеси Боков О.М., розглянувши матеріали, які надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, відносно якого відсутні відомості щодо працевлаштування, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

12.07.2025 року о 05-11 год., водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Volkswagen Passat» номерний знак « НОМЕР_1 » по вулиці Дорога Південна, 2, в місті Одеса з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: порушення мови, запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, яка не відповідає обстановці. Від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки або у медичному закладі відмовився, що було зафіксовано на ПВР працівників ДПП № 471020.

Таким чином, ОСОБА_1 інкримінується порушення вимоги п.2.5 «Правил дорожнього руху», за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові заперечення в яких просив розгляд справи проводити без його участі, а також просив закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що перебуваючи в стані крайньої необхідності у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги та через побоювання за життя своїх дітей був вимушений 12.07.2025 року сісти за кермо свого транспортного засобу та почати рух в комендантську годину за місцем перебуванням дітей. Разом з тим, працівниками патрульної поліції його було зупинено та доставлено до Суворовського ВП ГУНП м.Одеси де відносно нього за порушення комендантської години складено протокол за ст.178 КУпАП. Після довготривалого затримання його відпустили, та він продовжив рух за місцем знаходження своїх дітей, однак знов був зупинений працівниками патрульної поліції. Зазначає, що причину зупинки йому повідомлено не було, проте одразу було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння, від якого він не відмовлявся. Також зазначив, що працівниками поліції не було виявлено у нього будь-яких ознак сп`яніння, проте всупереч вищевказаному, відносно нього було складено протокол за ч.1 ст.130 КУпАП за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння. Вважав, що складені відносно нього адміністративні матеріали незаконні, оскільки за відсутності інформації, щодо перебування в стані алкогольного сп`яніння, інспектор не мав права складати протокол за ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки відповідальність за перебування з ознаками алкогольного сп`яніння, вказана стаття не передбачає.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши заперечення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, переглянувши відеозапис, суд прийшов до наступних висновків.

За ч.1 ст. 130 КУпАП, поряд з іншим, передбачена відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного сп`яніння.

Згідно п.2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 266 КУпАП направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1103 від 17 грудня 2008 року (далі Порядок).

П.п. 2,3 цього Порядку передбачено, що огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння, згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС, а огляд проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом, або лікарем закладу охорони здоров`я.

Згідно п.п. 6,8 Порядку водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, а у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду

Аналогічні положення також визначено розділом «X. Особливості оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 130 КУпАП» Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015 року.

Такі саме положення містить й Інструкція про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015 року, згідно п.8 розділу ІІ якої передбачена також форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння, яка наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Незважаючи на невизнання своєї вини, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №389015 від 12.07.2025 року, направленням на огляд водія з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 12.07.2025 року, а також відеозаписом №471020 з якого просліджується чітка послідовність подій, які відбулись 12.07.2025 року, під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , який беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджує відомості, викладені в протоколі та вину правопорушника.

З переглянутого судом відеозапису вбачається, що на ньому зафіксовано рух транспортного засобу «Volkswagen Passat» номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 .

Надані суду відеозаписи, не викликають сумніви у суду стосовно їх достовірності, оскільки безпосередньо ОСОБА_1 не заперечував, що на ньому зафіксований саме він та його автомобіль.

Доводи ОСОБА_1 , що він не відмовлявся пройти огляд на стан сп`яніння, суд не приймає до уваги, оскільки одне лише словесне погодження не дає підстави вважати, що ОСОБА_1 в подальшому своїми діями здійснював наміри добровільно пройти такий огляд на місці зупинки або проїхати до відповідної акредитованої установи та пройти процедури у відповідності до вищезгаданої Інструкції. Сама ж поведінка останнього свідчила про його небажання здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення, оскільки на неодноразові запитання працівника поліції щодо проходження огляду на стан сп`яніння, останній відповідав «Так» проте за умови, що працівники поліції відвезуть його до дітей, щоб пересвідчитись що вони вдова.

Суд також не приймає доводи ОСОБА_1 щодо його зупинки та складання адміністративних матеріалів під час повітряної тривоги, оскільки вебсайт, на який посилався в своїх запереченнях ОСОБА_1 , містить відомості щодо повітряної тривоги, яка почалася 12.07.2025 року о 07-44 год., а її тривалість була 00:43:29 год. Вказане також підтверджується інформаційним ресурсом https://alarmmap.online/region/odeska-oblast/, відповідно до якого, повітряну тривогу було оголошено 12.07.2025 року о 07-44 год, яка тривала до 12.07.2025 року о 08-28 год., інших в той день оголошень не було.

При цьому, суд не може взяти до уваги позицію ОСОБА_1 , що він діяв у стані крайньої необхідності, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 18 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

У той же час, суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Приймаючи до уваги характер правопорушення, ступінь вини та особу правопорушника, а також відсутність обставин, що пом`якшують відповідальність, враховуючи мету адміністративного стягнення, передбачену ст.23 КУпАП, суд дійшов висновку про те, що з метою виправлення й попередження нових правопорушень до ОСОБА_1 можливе застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Згідно ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Керуючись ст.ст. 23, 30, 33, 34, 130, 256, 268, 276-280, 283 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та накласти адміністративне стягнення у вигляді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя О.М.Боков