Справа № 627/519/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2025 рокус-ще Краснокутськ

Суддя Краснокутського районного суду Харківської області Бугаєнко І.В., розглянувши матеріали, що надійшли з ВП № 1 Богодухівського районного відділу поліції ГУ НП в Харківській області, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП

В С Т А Н О В И В:

До Краснокутського районного суду Харківської області надійшов адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 325435 від 09.05.2025 вбачається, що 09.05.2025, о 22:00, водій ОСОБА_1 по вул. Центральна, 30 в с. Мирне Богодухівського району Харківської області керував автомобілем «Шкода Фабія», н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився із застосуванням спеціального технічного засобу «Алкотест 6810 ARBL 0778» на місці зупинки транспортного із застосуванням спеціального технічного засобу відеозапису з нагрудної бодікамери тексар /7, чим порушив вимоги п. 2.9а ПДР.

Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Мірошниченко А.М. у відкрите судове засідання не з`явилися, 26.09.2025 до суду надійшла заява захисника. у якій вона просить суд розглядати справу у її відсутність та відсутність притягуваного. Зазначила, що підтримує раніше подані нею заперечення та просить суд закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення №627/519/25 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку із відсутністю складу правопорушення.

Крім того, 25.07.2025 до суду надійшли заперечення захисника притягуваного, в яких зазначено, що з протоколом серії ЕПР1 № 325435 від 09.05.2025, складеного відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП не погоджується, вважає його таким, що складений з порушенням вимог діючого законодавства, неправильно оформлений та не додано допустимих доказів.

Вважає, що в протоколі не зазначено який саме алкотест був використаний, в той час як в акті на огляд зазначено, що було використано алкотест «ДРАГЕР» та доданий чек саме алкотеста «Драгер». Також, в протоколі не зазначені дані алкогольного сп`яніння, виявленні алкотестом. Вважає, що відсутність в протоколі вказівки на вид використаного алкотесту та його даних є суттєвим порушенням в його оформленні.

Захисник зауважує, що в протоколі зазначено, що водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння 09.05.2025 о 22:00, в той час, як на відео, що додане до протоколу, знятого з відеорегистратора поліцейського автомобіля, видно, що зупинка транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 відбулася значно раніше о 21.17 год., тобто о 22-00 год водій ОСОБА_1 не знаходився за кермом будь-якого транспортного засобу та не керував ним.

Крім того, ані в протоколі, ані на відео не зафіксовано причину зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , а постанова серії ЕНА № 4693339 за ст. 121 КУпАП про, начебто, керування транспортного засобу ОСОБА_1 без ременя безпеки, була складена о 23:33, тобто, більш ніж через 2 години після зупинки.

Також, до протоколу додане направлення на огляд водія до КНП Краснокутська ЦРЛ з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння водія, в якому зазначено, що водій відмовився проходити обстеження та додане відео з кабінету лікарні. Але, початок перебігу відео о 23:39, в той час, як направлення виписане о 23:10 (дорога з місця зупинки до лікарні в нічний час з урахуванням теперішньої ситуації займає не менше ніж 30 год.), але протокол складено о 23:33, тобто, відеозапис був зроблений після складення протоколу про адміністративне правопорушення та понад дві години після зупинки та не може бути взагалі допустимим доказом.

На думку захисника, не можуть бути визнані допустимими докази наданий відеозапис з нагрудних бодікамер, оскільки відеозйомка має бути безперервною та чітко відображати подіїї. Так, події відбувалися в темний час доби, не надано відеозапису з бодікамери поліцейського, який безпосередньо підходив до ОСОБА_1 та проводив його огляд, в подальшому в наданих відеозаписах наявні засвітлення, пов`язані з використанням ліхтариків поліцейськими.

Також зауважує, що не були залучені свідки ані на місці зупинки, ані в лікарні. Так, в лікарні ОСОБА_1 не відмовлявся від проходження огляду, про його відмову відсутні докази взагалі. В направленні на проведення огляду зазначено, що ОСОБА_1 був доставлений до лікарні, але відмовився проходити огляд (не зазначено де відмовився) і ким це засвідчено. Огляд проведено не було не з вини ОСОБА_1 .

Посилаючись на норми чинного законодавства, інструкції, позицію Верховного суду, захисник просить суд закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення №627/519/25 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Дослідивши наявні матеріали справи про адміністративне правопорушення та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд доходить наступного.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність (ст. 280 КУпАП).

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до вимог ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, статтею 53 цього Закону передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України.

У протоколі про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 256 КУпАП, зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Наявність події і складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями та відповідальність за них. Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).

Частиною першою статті 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність в тому числі і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження у встановленому порядку огляду на стан сп`яніння.

Суб`єктом правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є водії транспортних засобів.

Водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі (п. 1.10 ПДР).

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само особою, яка керує транспортним засобом, та відмовляється від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Пунктом п. 2.9 а ПДР забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За невиконання вимог пункту 2.9а ПДР передбачена адміністративна відповідальність за ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення

У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

У пункті 8 розділу ІІ Інструкції «Про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів що знижують увагу та швидкість реакції» затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015 року №1452/735 вказано, що форма направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наведена в додатку 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 9 розділу ІІ вказаної вище Інструкції, з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Крім того, системний аналіз приписів п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» щодо застосування працівниками поліції таких превентивних заходів, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, а також положень Інструкції № 1026, дає підстави для висновку про визначення чіткого переліку пристроїв, за допомогою яких поліції надано право проводити відеофіксацію.

Так, вимогами ст. 40 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 5 Розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВСУ 18.12.2018 р. № 1026, включення портативного відео реєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відео зйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відео реєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Розділом ІІІ цієї Інструкції передбачено, що відеореєстратор може бути встановлений у середині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія.

Включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відео реєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відео реєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки.

З наведеного вище слідує, що відеореєстратор поліцейського повинен бути ввімкнений від самого початку контакту з особою до закінчення складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно цієї особи.

Суд, дослідивши долучений до протоколу відеозапис, встановив наявність протирічь щодо часу виявлення інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, а саме: з відеозапису вбачається, що запис починається о 21:16:36, в той час як в п.7 протоколу часом вчинення правопорушення зазначено 22:00:00. Відеозапис починається з того, що патрульний автомобіль, в якому встановлено відеореєстратор, починає рухатися о 21.16. О 21:17 йому на зустріч рухається автомобіль білого кольору, який був зупинений за допомогою проблискових маячків патрульного автомобіля. Дане відео відтворено без звукозапису, що позбавляє суд можливості встановити, що саме відбувалося на місці зупинки автомобіля притягуваного, оскільки, зміст розмови, яка відбувалася між водієм ОСОБА_1 та поліцейськими, на даному відеозаписі відсутній. О 21:22 відеозапис у даному файлі закінчується тим, що водій знаходиться у своєму автомобілі, а патрульний автомобіль від`їхав на узбіччя, після чого протягом двох хвилин велася зйомка дороги. Інший відеозапис починається вже о 22:20 (тобто майже годину потому) з того, що біля автомобіля білого кольору стоять ОСОБА_1 , поліцейський та чоловік у військовій формі, інший поліцейський, на одязі якого закріплена бодікамера, веде розмову з водієм, при цьому поліцейські не представилися, як того вимагає ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про Національну поліцію». Як не містить відеозапис і доказів інформування водія щодо причини зупинки поліцейським транспортного засобу з детальним описом підстав зупинки, як того вимагає ч. 3 ст. 35 ЗУ «Про Національну поліцію». Тобто, поліцейський відразу перейшов до повідомлення водію підозри щодо перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння, та висунув пропозицію пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, на що водій погодився, пройшовши огляд за допомогою алкотестера. Після чого, поліцейський повідомив, що алкотестер видав результат 0,55‰, Проте на відеозапису неможливо роздивитися результат, який видав алкотестер після його продуття притягуваним, оскільки екран алкотестера засліплено світлом ліхтаря. При цьому, водій стверджує, що не погоджується з тим, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння та виявив бажання проїхати у медзаклад для огляду на стан сп`яніння. Після чого відеозапис закінчується о 22:26. Наступне відео розпочинається о 22:57 (тобто 31 хвилину потому) вже з приміщення лікарні, де поліцейський повідомляє на відео про те, що водій відмовився проходити огляд в лікарні та погоджується з результатами його огляду проведеного на місці зупинки, проте, матеріали відеозапису, звук на якому доречі неякісний, не містять доказів такої відмови з боку притягуваного.

Крім того, зі змісту відеозаписів доданих до протоколу на оптичних дисках, вбачається порушення принципу безперервності відеозапису, розрив у часі має місце між відеофайлами №…04093А,…004094А та №…0000, між відео №…0000 та №…0001, між відео №…0001 та №…0002 на диску № 1. Тобто відеозапис не є безперервним, відтак, не можливо встановити події, які відбувалися у зазначені проміжки часу, під час яких відеозапис не проводився. Відсутність безперервного відеозапису ставить під сумнів законність проведення поліцейськими вказаних дій та позбавляє суд можливості об`єктивно перевірити обставини пов`язані із виявленням та фіксацією адміністративного правопорушення.

Крім того, суддя звертає увагу, що всупереч положенням Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18.12.2018 №1026, звук відеозапису, доданого до протоколу про адміністративне правопорушення, має дуже низьку якість, через що зміст розмови між поліцейсьми та водієм місцями не чутно, місцями викривлено.

З огляду на зазначене, можна стверджувати, що працівники поліції порушили вимоги ст. 266 КУпАП, Закону України «Про національну поліцію» та Інструкції № 1026.

Отже, з урахуванням викладеного, беручи до уваги порушення, які мають місце з боку працівників поліції, щодо неналежного проведення процедури відеофіксації інкримінованого правопорушення, суд вважає, що такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13.02.2020 по справі №524/9716/16-а, від 26.04.2018 справа №202/2862/17, від 26.04.2018 справа №200/5590/17, від 20.12.2019 справа № 191/1060/17, від 13.02.2020 справа №524/9716/16-а, що враховуються судом відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, відеозапис, наданий поліцейськими на підтвердження факту порушення притягуваним правил дорожнього руху, не може вважатися належним доказом з огляду на зазначене.

Водночас до тверджень сторони захисту з приводу незалучення працівниками поліції свідків ані на місці зупинки, ані в лікарні, суд ставиться критично, оскільки, під час проведення огляду ОСОБА_1 поліцейські застосовували технічні засоби відеозапису. Свідки ж залучаються у разі неможливості застосування технічних засобів, що не суперечить вимогам ч. 2 ст. 266 КУпАП.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Крім того, суд зазначає, що за приписами ч. 5 ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції (посадовими особами ), уповноваженими на те цим Кодексом.

Як визначено ст. 279 КУпАП, розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу.

Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853, затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, відповідно до п.9 р.ІІІ якої, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

Проте, в порушення ст. 279 КУпАП та згаданої вище Інструкції, справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 розпочалася з оголошення поліцейським підозри щодо перебування водія в стані алкогольного сп`яніння та пропозиції пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, в той час як поліцейський зобов`язаний був спочатку представитися водієві, повідомити про те, що ведеться відео- та аудіофіксація, повідомити причину зупинки, роз`яснити водієві його права та обов`язки, в тому числі і право на юридичну допомогу.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису та інше, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Частиною 1 ст. 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що при вчиненні адміністративного правопорушення складається протокол.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За своїм призначенням адміністративний протокол є процесуальним документом, який з припущенням свідчить про вчинення особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, проступку. Правильність та точність складання адміністративного протоколу впливає на набування ним доказової сили, однак, виходячи з приписів статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, наявність протоколу не є достатньою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Слід зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказам у даній справі, у розумінні статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним та беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумнівів у суду.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка, згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовується при розгляді справ як джерело права, зокрема справу «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (Paul and Audrey Edwards v. the United Kingdom) від 14 березня 2002 р., заява № 46477/99, суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

До складеного протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 325435 від 09.05.2025 не долучено відповідних доказів, що відображають об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення, а тому з урахуванням вказаного рішення ЄСПЛ, суд вважає, що фабула адміністративного протоколу не відповідає обставинам справи, отже, такий протокол не може бути підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, оскільки, фактичні обставини, викладені у ньому, не підтверджуються сукупністю доказів, відтак, протокол не відповідає вимозі щодо його достовірності.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого і при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачяться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Щодо формулювання суті адміністративного правопорушення, то Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винність у скоєнні якого певною особою має доводитись в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винності особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі Тейшейра де Кастор проти Португалії від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі Шабельник проти України від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод. Також ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, в рішеннях у справах Гурепка проти України (N2) від 08 квітня 2010 року, Лучанінов проти України від 09 червня 2011 року на необхідність суворого дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (як кримінальної, так і адміністративної).

Отже, зазначені судом вище порушення допущені працівниками поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, не дають уявлення про загальну картину обставин справи. Отже, інформація, яка міститься в протоколі про адміністративне правопорушення, та розбіжності з доданими до матеріалів справи доказами тягне за собою результат недопустимості основного доказу протоколу про адміністративне правопорушення та решти доказів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 07 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

У свою чергу, наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про який наголошує Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» («Ireland v. The United Kingdom», заява № 5310/71), та котрий застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», на чому, власне, наголошується Європейським Судом з прав людини у його рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» («Korobov v.Ukraine», заява № 39598/03).

ЄСПЛ зазначав, що його рішення, які до речі є джерелом права в Україні, фактично слугують не лише для вирішення справ, направлених до Суду, але, взагалі, для роз`яснення, захисту та розвитку правил, встановлених Конвенцією, що сприяє дотриманню державами зобов`язань, які вони взяли на себе як Договірні Сторони (Ireland v. the United Kingdom, § 154).

Таким чином, місія системи, створеної Конвенцією, полягає у визначенні питань державної політики в загальних інтересах, що підвищує стандарти захисту прав людини та розширює судову практику в сфері прав людини у всьому суспільстві держав-членів Конвенції (Konstantin Markin v. Russia [ВП], § 89).

Доктрина «плодів отруйного дерева» (fruit of the poisonous tree) сформульована Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України». Іноді використовується також фраза: «плід отруєного дерева».

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини»).

Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини. На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року в справі №1-р/2019 вказав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Розглядаючи справу про притягнення особи до адміністративної відповідальності слід керуватися принципом, згідно з яким винність особи не може ґрунтуватись на припущеннях. Будь-які сумніви у винуватості особи повинні тлумачитися на її користь. Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». Варто зазначити, що «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, санкція якої передбачає стягнення у вигляді накладення штрафу з позбавленням особи спеціального права на певний строк. Крім того, аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом» дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину (адміністративного правопорушення) не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо. Статтею 62 Конституції України також передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. В той же час, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Однак, у даній справі, зібрані особою, уповноваженою, відповідно до ст. 255 КУпАП, на складання протоколів про адміністративні правопорушення, докази за своєю суттю залишають місце сумнівам, і як наслідок не узгоджуються із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», з огляду на наведене вище.

За приписами ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Як зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Оцінивши в сукупності надані докази, а також врахувавши встановлені в судовому засіданні обставини, суддя виснує про недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що достатніх доказів, які достовірно свідчать про наявність складу адміністративного правопорушення, визначеного ч. 1 ст. 130 КУпАП під час розгляду адміністративного матеріалу в суді - не здобуто, а ті, що надані в якості підтвердження суддя оцінює критично з мотивів наведених вище.

З огляду на зазначене, суддя доходить висновку, що провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП слід закрити, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 245, 247, 251, 280, 294 КУпАП, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Краснокутський районний суд Харківської області протягом 10 (десяти) днів з дня винесення постанови.

Суддя І.В. Бугаєнко