Провадження № 3/638/4668/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Невеніцина Є.В., за участю особи, що притягається до адміністартивної відповідальності ОСОБА_1 , захисника Голована Я.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративний матеріал, який надійшов від Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, із середньою освітою, неодруженого, який дітей не має, не працює, є особою з інвалідністю 3 групи, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

08.08.2025 о 15 годині 56 хвилин ОСОБА_1 керував транспортним засобом електросамокатом по пр-ту Перемоги, 62 у м. Харкові в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest 6820, ARJL 0313, результат огляду 1,78 проміле.

ОСОБА_1 в судовому засіданні вину не визнав, зазначив, що він їхав/йшов/скочувався з гірки на самокаті. На ручці керма висів пакет з їжею, а тому він не міг їхати на ньому. В цей момент його збив автомобіль. За пропозицією поліцейського пройшов огляд на стан сп`яніння за допомогою Драгера. Вважає, що не був п`яним, до цього пив пиво.

Захисником Голованом Я.І. подані письмові заперечення на протокол, в яких він просить закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Мотивуючи свою позицію зазначив, що працівник поліції при складанні протоколу не був впевнений у правомірності своїх дій, не зазначив який саме транспортний засіб та як його можна ідентифікувати. Із посиланням на положення п. 1.10 ПДР вважає, що електросамокат не належить до транспортних засобів, адже потужність його двигуна складає менше 3 кВт та для керування ним не вимагається наявність посвідчення водія відповідно до п. 2.1 ПДР, як й реєстрація такого засобу. Наголошує, що електросамокат Crosser модель Е9-19ІNCN, яким керував ОСОБА_1 не є механічним транспортним засобом. Також звертає увагу на відсутність доказів керування ОСОБА_1 самокатом. На підставі викладеного, вважає відсутнім склад адмінправопорушення у діях свого підзахисного.

В судовому засіданні захисник та ОСОБА_1 підтримали вказані заперечення. Крім цього, адвокат Голованов Я.І. зазначив, що з даних відеозапису вбачається відсутність роз`яснень ОСОБА_1 порядку застосування газоаналізатора та його права на відмову від проходження огляду на стан сп`яніння.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. ст. 252 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи.

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння врегульовано ст. 266 КУпАП, а також Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015, та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008.

Незважаючи на вказану позицію сторони захисту, вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, яке мало місце 08.08.2025 та полягало у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння підтверджується наступними доказами:

-даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 416536 від 08.08.2025, згідно якого ОСОБА_1 вчинив правопорушення за вказаних вище обставин;

-копією протоколу про адміністративне правопорушення від 08.08.2025, складеного стосовно ОСОБА_2 , згідно якого 08.08.2025 о 15-56 год., він, керуючи автомобілем Сітроен DS5 н.з. НОМЕР_2 , під час повороту ліворуч не надав дорогу зустрічному ТЗ та здійснив зіткнення з електросамокатом під керуванням ОСОБА_1 ;

-направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.08.2025, в якому, окрім іншого викладені ознаки алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 , а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці;

-актом огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів від 08.08.2025. Результат огляду на стан сп`яніння 1,78 проміле, в якому ОСОБА_1 розписався про згоду з результатом;

-роздруківкою тесту, проведеного 08.08.2025 о 16-42 год. за допомогою спеціального техзасобу Alcotest 6820 ARJL-0313, результат огляду 1,78 проміле, в якому ОСОБА_1 розписався;

-копією пояснень ОСОБА_2 від 08.08.2025, згідно яких він рухався на автомобілі Сітроен DS5 н.з. НОМЕР_2 вздовж буд. 62 по пр-ту Перемоги у м. Харкові, почав поворот ліворуч. В цей час особа на самокаті почала стрімко рухатися по діагоналі проїжджої частини, ОСОБА_3 здійснив екстренне гальмування, сталося зіткнення транспортних засобів;

-копією пояснень ОСОБА_1 від 08.08.2025, згідно яких 08.08.2025 о 15-56 год. він керував електросамокатом, у застрічному напрямку рухався автомобіль Сітроен н.з. НОМЕР_2 , який не надав йому переваги у русі, сталося зіткнення ТЗ. Перед ДТП ОСОБА_1 випив декілька пляшок пива, але не вважає себе таким, що перебуває у стані сп`яніння;

-рапортом інспектора патрульної поліції Зубахіна Є. із викладенням обставин події;

-відеозаписом з бодікамери поліцейського, на якому зафіксовано наступне. Працівники поліції прибули на місце ДТП за участю ОСОБА_1 , який керував електросамокатом та підтвердив цей факт, неодноразово зазначивши, що він їхав на самокаті та його збив автомобіль. Також ОСОБА_1 повідомив, що випив «100 грам» та пляшку пива. Працівник поліції запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці події, на що останній погодився. Перед проведенням тестування працівник поліції здійснив контрольний забір повітря, вміст алкоголю негативний. Результат огляду ОСОБА_1 становив 1,78 проміле алкоголю. На запитання поліцейського щодо згоди із результатом огляду та необхідність проведення такого у закладі охорони здоров`я, ОСОБА_1 не заперечує проти результату, проведення перевірки у медичному закладі не просить, ставить свій підпис у документах, складених за результатами проведеної перевірки. Також, працівник поліції роз`яснив ОСОБА_1 права, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП.

Оцінюючи вищевказані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, у розумінні ст. 251 КУпАП, визнає їх належними, допустимими та такими, що повністю доводять вину ОСОБА_1 у вказаному вище правопорушенні.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄСПЛ «Авшар проти Туреччини»), суд враховує наявність узгоджених між собою, належних та допустимих доказів, які вказують на наявність порушення в діях ОСОБА_1 п. 2.9.а) ПДР України, згідно яких водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Дії ОСОБА_1 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 130 КУпАП як керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Судом проаналізовані доводи сторони захисту щодо відсутності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, в результаті встановлено наступне.

Відповідно до пункту 1.10. Правил дорожнього руху, транспортним засобом є пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів.

Даний термін охоплює всі види транспортних засобів, які можуть рухатися дорогами загального користування.

Транспортні засоби поділяють на механічні та немеханічні.

До немеханічних транспортних засобів належать ті, які призначені для руху в складі з механічним транспортним засобом (причепи, напівпричепи) або приводяться в рух за допомогою мускульної сили людей (велосипеди тощо) або тварин (гужові вози, сани тощо).

Механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух за допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

При цьому, норма статті 130 КУпАП встановлює відповідальність, зокрема, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, та не розділяє транспортні засоби на механічні, немеханічні, електричні чи будь-які інші.

Відповідно до Закону України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами, та внесення змін до деяких законів України щодо подолання паливної залежності і розвитку електрозарядної інфраструктури та електричних транспортних засобів», електричний колісний транспортний засіб - дво- і більше колісний транспортний засіб, оснащений виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) та системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка має технічні можливості заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії.

Отже, вказаним законом електроскутери, електросамокати та інша подібна техніка офіційно визнана транспортними засобами та поділяється на

легкі персональні електричні транспортні засоби - колісні транспортні засоби, які оснащені та приводяться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома) із потужністю у діапазоні до 1000 Вт, системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, з одним, двома, трьома або чотирма колесами, які мають максимальну конструктивну швидкість у діапазоні до 25 кілометрів на годину;

низькошвидкісні легкі електричні транспортні засоби - це колісні транспортні засоби, які оснащені та приводяться в рух виключно електричними тяговими двигунами (одним чи декількома), системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), яка здатна заряджатися шляхом підключення до зовнішнього джерела електричної енергії, із двома, трьома або чотирма колесами, які мають максимальну конструктивну швидкість, що є меншою або дорівнює 50 кілометрів на годину та більшою за 10 кілометрів на годину, та споряджену масу не більше ніж 600 кілограмів.

Аналогічні поняття легких електричних транспортних засобів визначені і у ст.1 Закону України«Про автомобільний транспорт».

Згідно із наданої захисником технічної характеристики, електросамокат Crosser модель Е9-19ІNCH розвиває швидкість до 30 км/год, приводяться в рух за допомогою електричного двигуна, оснащений системою акумулювання електричної енергії (акумуляторною батареєю), а отже відноситься до низькошвидкісних легких електричних транспортних засобів.

Слід звернути увагу, що у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22 вказано, що джерелом підвищеної небезпеки слід вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди; використання електросамоката чи іншого подібного засобу (моноколеса, сегвея тощо) для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки в розумінні статті 1187 ЦК України, якщо в конкретному випадку такий засіб приводився в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна; для кваліфікації діяльності, пов`язаної з таким використанням електричного самоката, характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності електродвигуна, встановленого на ньому, значення не має.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що електросамокат, яким керував ОСОБА_1 , є транспортним засобом, оскільки має електродвигун, за допомогою якого він приводиться у рух, а також призначений для перевезення людей, а особа, яка ним керує є учасником дорожнього руху та зобов`язана дотримуватись вимог ПДР України.

При цьому чинне законодавство не містить вказівки на те, що пристрій визнається транспортним засобом лише в разі присвоєння йому номерного знаку, реєстрації чи за наявності посвідчення водія в особи, яка ним керує.

Стосовно доводів захисту про недоведеність факту керування електросамокатом ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Відповідно до дослідженого відеозапису з бодікамери поліцейського, факт керування транспортним засобом підтверджує сам ОСОБА_1 , неодноразово зазначаючи при спілкуванні на місці події, що він їхав на електросамокаті.

Дійсність такої обставини також підтверджено вищенаведеними письмовими поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , копією протоколу про адміністративне правопорушення від 08.08.2025 за ст. 124 КУпАП.

В судовому засіданні позиція ОСОБА_1 була нестабільною, показання змінювались. На початку розгляду справи він вказав, що їхав на самокаті, надалі зазначив, що котив його, скочувався з гірки.

В результаті аналізу вказаних даних, суд дійшов висновку про беззаперечну доведеність факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом та визнає позицію сторони захисту з цього питання як таку, що направлена на уникнення особою відповідальності за скоєне адміністративне правопорушення.

Посилання захисника на те, що працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 порядок застосування спеціального технічного засобу спростовується відеозаписом з бодікамери поліцейського, на якому зафіксовано, що працівник поліції роз`яснює особі алгоритм дій та їх послідовність, повідомляє про допустимий рівень алкоголю 0,2 проміле.

Обов`язок для поліцейського роз`яснити особі право на відмову від огляду на стан алкогольного сп`яніння чинним законодавством не передбачено.

У зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для визнання доказів недопустимими, процедури огляду на стан алкогольного сп`яніння незаконною та недійсною й закриття провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, про що просив захисник.

Доводи сторони захисту не спростовують висновків суду щодо доведеності вини ОСОБА_1 у порушенні ним вимог п. 2.9.а) ПДР та вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що виразилося у керуванні ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

Згідно із ч. 1,2 ст. 33 КУпАП, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису).

З урахуванням ступеню вини, а також характеру вчиненого правопорушення, суд вважає, що ОСОБА_1 слід призначити стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатньою мірою відповідальності з метою його виховання, а також запобігання вчиненню нових правопорушень.

Крім цього суд враховує, що відповідно до довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області лейтенанта поліції О.Кірічек, ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував.

Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті», встановлено, що суди не в праві застосовувати позбавлення права керувати транспортними засобами тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Разом з тим, у постанові від 3 лютого 2022 року в справі № 755/11024/20 Верховний Суд звернув увагу, що роз`яснення судам загальної юрисдикції з питань кримінального права та інтерпретаційні норми, які містяться в постановах ВСУ, не є джерелом кримінального права. Змінами, внесеними до Кримінального процесуального кодексу України та змінами від 3 жовтня 2017 року до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, введені нові механізми єдності правових позицій та застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, врахування іншими судами при застосуванні таких норм права висновків, які викладені в рішеннях палат Верховного Суду, Об`єднаної палати та Великої Палати, тому посилання на Постанови Пленуму Верховного Суду України є неправильним, тим самим в ключі наведеного в цій справі сприймаються і дані Узагальнення ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12 січня 2017 року, а саме, як такі, що не відповідають нині сталій практиці ККС та ВПВС в питанні застосування положень ст. 214 КПК України, а тому саме позиція Верховного Суду має бути ключовою з 09 лютого 2022 року (дати оприлюднення в ЄДРСР висловленої позиції ВС з указаного питання в справі №755/11024/20).

Тобто, за суперечливих обставин, суд має керуватися постановами Верховного Суду, а не постановами Пленуму Верховного Суду України.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно з п. 1.10 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001р., водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

При цьому, ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк один рік і на інших осіб накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У той же час, законодавцем не передбачено іншої правової підстави для незастосування стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення не отримала посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Слід звернути увагу на позицію, висловлену у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах № 753/18479/16-к від 22.05.2018, № 171/869/21 від 21.06.2022, в яких колегія суддів дійшла висновку, що рівними перед законом у частині призначення покарання та реалізації своїх прав будуть як особи, які на час вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, мали право на керування транспортним засобом, так і особи, які його не мали. Тому та обставина, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 286-1 КК України, не маючи права на керування транспортними засобами, не є перешкодою для застосування до нього обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, оскільки після відбуття основного покарання останній може мати змогу набути відповідне право, отримавши посвідчення водія.

Сталість та послідовність вказаної позиції знайшла своє відображення й у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, де Верховний Суд досліджував це питання та зробив висновки, що виходячи із системного аналізу законодавчих норм, об`єднана палата вважає, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами. Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом. Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення водія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями. При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення. Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Як висновок, об`єднана палата зазначила, що підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 КУпАП позбавлення права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

При цьому, безпосередньо у ст. 30 КУпАП не встановлено обмежень щодо застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті КУпАП, особам, які на момент вчинення адміністративного правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП встановлює, окрім накладення штрафу, також безальтернативне адміністративне стягнення на водіїв у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Отже, вищеокреслені норми КУпАП не містять жодних застережень чи умов застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю права керування транспортними засобами.

Крім того, ч. 3 ст. 30 КУпАП встановлено, що якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Вказана норма свідчить, що особи, які позбавлені права керування транспортними засобами та які взагалі не мають такого права, а отже знаходяться в однаковому правовому статусі, оскільки правова природа та фактичні наслідки в обох випадках є тотожними, можуть бути позбавлені права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Згідно з ч. 1 ст. 317-1 КУпАП, виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, суд вважає, що правова природа адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Суд повторно звертає увагу на висновок об`єднаної палати, де остання звернула увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випадку є значно вищою, а тому попереджувальна мета адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Викладений у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» підхід щодо неможливості застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами особі, яка взагалі його не мала (не отримувала посвідчення водія), не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

При цьому, вказана постанова Пленуму Верховного Суду України не є нормою права й не носить загальнообов`язкового характеру.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

З урахуванням зазначеного, рівними перед законом, в частині накладення стягнення та реалізації своїх прав, будуть як особи, які на час вчинення зазначеного адміністративного правопорушення офіційно не отримали посвідчення водія на право керування транспортними засобами, так і особи, які отримали таке посвідчення.

Позбавляючи права мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами як офіційного документу, що підтверджує спеціальний статус його власника, а саме права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що узгоджується з положеннями КУпАП.

Тому, з урахуванням вищевказаних обставин справи, з метою виховного впливу та запобігання скоєння аналогічних правопорушень в подальшому, до ОСОБА_1 слід застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,6 грн., які підлягають стягненню з правопорушника.

Керуючись ст. 130, 251-252, 279, 283-285 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 605,6 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення копії постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтею 300-1 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у випадку несплати накладеного на нього штрафу у передбачений законом строк, до нього буде застосовано подвійне стягнення штрафу в порядку ст. 308 КУпАП, тобто у випадку примусового виконання постанови суду.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду у десятиденний строк з дня її винесення шляхом подачі апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Харкова.

Постанова набирає законної сили після закінчення десятиденного строку її оскарження.

Суддя Є.В. Невеніцин