ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6424/25 Головуючий суддя І інстанції Вітюк Р. В.
Провадження № 33/818/1448/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

захисника Гафича О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Гафича О.І на постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та призначено стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн 00 коп. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

Постановою встановлено, що 15.06.2025 о 00:20 год. м. Харків, пров. Кашинський, буд. 9 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ЗАЗ Lanos, н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння кольору обличчя. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest або в КНП ХОР ОКНЛ у лікаря нарколога відмовився.

Дії водія ОСОБА_1 були кваліфіковані як порушення п. 2.5. Правил дорожнього руху, тобто вчинення правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, захисником Гафичем О.І. було подано апеляційну скаргу.

Свої апеляційні вимоги захисник обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не з`ясовані усіх обставин, які підлягають з`ясуванню та не надана їм належна оцінка. Зокрема, апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять відомостей щодо керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Крім того, захисник вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_2 , яка в суді першої інстанції зазначала про те, що вона керувала транспортним засобом за вказаних у протоколі обставин.

У зв`язку з чим, просив постанову суду першої інстанції скасувати та закрити адміністративне провадження про притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Під час апеляційного розгляду захисник Гафич О.І. повідомив про обізнаність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності про місце, день та час апеляційного перегляду його справи. Разом з тим, апелянт просив відкласти судовий розгляд у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 , оскільки вважав за доцільне присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності при допиті поліцейського, який складав протокол про адміністративне правопорушення.

Приписами ч.1 ст. 268 КУпАП встановлено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Частиною 2 цієї статті не передбачена обов`язкова присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи за ч.1 ст.130 КУпАП.

Разом з тим, приписи ст. 294 КУпАП також не містять вимог щодо обов`язкової участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час апеляційного розгляду справи. Поряд з цим, цією ж статтею встановлені строки апеляційного перегляду справ про адміністративні правопорушення, а саме двадцять днів з дня надходження справи до суду.

Окрім цього, положення Кодексу України про адміністративні правопорушення не регулюють порядок зупинення провадження у справі, за виключенням справ про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією.

Також слід зазначити, що наведені вище положення ст. 268 та ст. 294 КУпАП не містять заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, у відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

У правових висновках постанови від 12.12.2024 №990SCGC/20/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи.

Разом з тим, одним із принципів судового розгляду є забезпечення необхідного балансу між дотриманням прав сторони і розглядом справи протягом встановленого законом або розумного строку, а також недопущення судом невиправданих зволікань у розгляді справ.

Під час апеляційного перегляду під час судового розгляду захисник зазначив, що позиція захисту є узгодженою, однак вважав за доцільне присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час допиту особи, яка склала протокол у цій справі. Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що апеляційна скарга подана захисником Лазарєва К.О., який є професійним адвокатом та вочевидь діє в інтересах свого підзахисного.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує те, що свідок викликаний для судового допиту, є діючим працівником поліції, який виконує свої службові обов`язки в умовах дії на території України та, зокрема, на території м. Харкова та Харківської області, яка регулярно піддається бомбардуванням та ракетним обстрілам, режиму «воєнний стан». У зв`язку з чим, бути допитаним в інший час працівник поліції може не мати об`єктивної можливості, обумовленою виконанням невідкладних службових обов`язків, що може призвести до невиправданої затримки у розгляді цієї справи. Натомість, участь захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності адвоката Гафича О.І. під час апеляційного розгляду само по собі є гарантією дотримання прав ОСОБА_1 , зокрема на справедливий розгляд компетентним судом, а також права на захист.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні клопотання захисника Гафича О.І. про відкладення апеляційного розгляду у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 належить відмовити, а апеляційний розгляд провадити в межах поданої апеляційної скарги та відомостей, наявних у матеріалах справи з урахуванням пояснень і доводів захисника.

В судовому засіданні захисник підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на аналогічні, зазначеним в апеляційній скарзі, доводи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга захисника Гафича О.І. не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджуються наявними у справі відомостями, а саме: відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №362113 від 15.06.2025 року, в якому зазначено факт керування ОСОБА_1 15.06.2025 о 00:20 год. м. Харків, пров. Кашинський, буд. 9 транспортним засобом ЗАЗ Lanos, н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння кольору обличчя. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Drager Alcotest або в КНП ХОР ОКНЛ у лікаря нарколога відмовився (а.с.1).

У графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення зазначено «за кермом не перебував, ТЗ не керував, згідно ст.63 Конституції України маю право не свідчити»» (а.с.1), що свідчить про те, що водія було ознайомлено із змістом протоколу та надано можливість надати пояснення, яким водій скористався.

Відомостями довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області Д. Чаговець встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення водія НОМЕР_2 , а тому не виконання водієм вимог Правил дорожнього руху в частині обов`язків водія, є свідомими діями ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія.

Відомостями направлення на огляд водія транспортного засобу з метою встановлення стану сп`яніння встановлено, що медичний огляд ОСОБА_1 не проводився у зв`язку із його відмовою.

З відомостей рапорту поліцейського Д. Терещенка вбачається, що 15.06.2025 під час патрулювання Київського району м. Харкова о 00 год. 20 хв було зупинено ТЗ «ЗАЗ Lanos» державний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , який намагався пересісти з місця водія на пасажирське сидіння і в подальшому намагався довести, що не керував транспортним засобом. У ході спілкування у ОСОБА_1 було встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, почервоніння кольору обличчя. Водієві було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку, від проведення якого ОСОБА_1 відмовився. Водія відсторонено від керування транспортним засобом.

З пояснень працівника поліції ОСОБА_3 , допитаного судом апеляційної інстанції вбачається, що під час виконання своїх посадових обов`язків у складі екіпажу рухаючись вул. Шевченка було помічено в комендантську годину транспортний засіб «ЗАЗ Lanos» на узбіччі із увімкненими світловими вогнями. Здійснивши маневр розвороту поліцейські помітили, що «ЗАЗ Lanos» почав рухатись та зник з поля їх зору. Однак вказаний автомобіль вдалося наздогнати, оскільки той рухався паралельною дорогою. У поліцейських під час переслідування виникла перешкода у русі у вигляді пагорбу, що суттєво знизило їх можливості у переслідуванні. Разом з тим, екіпаж не втрачаючи з поля зору транспортний засіб «ЗАЗ Lanos», який під час руху зменшив швидкість та зупинився, наздогнали його. Підійшовши до зазначеного транспортного засобу поліцейський ОСОБА_3 відчинив передні ліві двері (двері водія) та побачив, що на місці водія нікого нема. На передньому правому сидінні був ОСОБА_1 особу, якого було встановлено на місці зупинки автомобілю. В подальшому з заднього сидіння вийшла також дівчина, яка у будь-який спосіб не зазначала про те, хто був водієм транспортного засобу. Поліцейський повідомив суду апеляційної інстанції, що оцінивши обстановку яка склалася, а саме: манеру спілкування ОСОБА_1 , який пропонував вимкнути нагрудну камеру та визнавав свою провину, а також те, що ні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ні дівчина, яка вийшла із заднього пасажирського місця та чула зміст спілкування не зазначили у будь-який спосіб про те, хто саме керував транспортним засобом, дійшов переконання, що саме ОСОБА_1 керував «ЗАЗ Lanos». Разом з тим, поліцейський ОСОБА_4 зазначив, що відомості складених ним рапорту та протоколу відповідають дійсності.

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданого до протоколу встановлено рух транспортного засобами дорогою по пересічній місцевості схожою на стадіон. Автомобіль «ЗАЗ Lanos» державний номер НОМЕР_1 під час руху знизив швидкість та зупинився, вимкнувши світлові вогні. До вказаного автомобілю паралельним шляхом, долаючи перешкоди на шляху вказаної місцевості через «стадіон» під`їжджає автомобіль працівників поліції з якого відразу поліцейський підходить до автомобілю «ЗАЗ Lanos». Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після зупинки вказаного автомобілю до під`їзду працівників поліції водійські двері транспортного засобу «ЗАЗ Lanos» не відчинялись, будь хто з вказаного автомобілю не виходив.

Після наближення автомобілю працівників поліції до «ЗАЗ Lanos» поліцейський відразу, тобто не гаючи часу підійшов до двері транспортного засобу та відчинив двері «ЗАЗ Lanos». З відомостей відеозапису вбачається, що після відчинення дверей на пасажирському місці спереду сидів ОСОБА_1 , особу якого було встановлено за посвідченням водія. Належить звернути увагу, що з відеозапису вбачається, що у працівника поліції під час вчинення ним зазначених дій не виникло жодного сумніву щодо встановлення особи водія «ЗАЗ Lanos». Під час проведення подальших процесуальних дій щодо проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння останній жодного разу не зазначав хто саме був водієм цього транспортного засобу. Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пасажирка, яка знаходилась на задньому сидінні «ЗАЗ Lanos» та в кадрі нагрудної камери з`явилася згодом також не зазначала про дійсного водія вказаного транспортного засобу. Водночас суд апеляційної інстанції враховує також те, що ОСОБА_1 заперечував факт керування ним транспортного засобу, однак просив працівників поліції вимкнути нагрудну камери з метою проведення неформальної бесіди та неодноразово зазначав, що «сто тридцята йому не потрібна», просив поліцейських «заплющити очі», а він ОСОБА_1 такого більше робити не буде».

На вимогу працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 заперечував факт керування за обставин наведених вище, що працівниками поліції було розцінено, як відмову від проведення огляду на стан сп`яніння про що було неодноразово попереджено водія. Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративну відповідальність, а також ознайомлено із правами, передбаченими ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП та відсторонено від керування.

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. ОСОБА_1 не скористався процесуальною можливістю та не звернувся із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Разом з тим, стороною захисту не надано відомостей про звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, суд встановив, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції або їх упередженості під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.

З відомостей відеозапису, вбачається, що ОСОБА_1 заперечував факт керування транспортним засобом та водночас неодноразово проси поліцейських вимкнути нагрудні камери та домовитись щодо цієї справи.

За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення медичного огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи відомостей щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом суд зазначає наступне.

З відомостей відеозапису вбачається рух транспортного засобами дорогою пересічною місцевістю схожим на стадіон. Автомобіль «ЗАЗ Lanos» державний номер НОМЕР_1 під час руху знизив швидкість та зупинився, вимкнувши світлові вогні. До вказаного автомобілю паралельним шляхом, долаючи перешкоди на шляху вказаної місцевості через «стадіон» під`їжджає автомобіль працівників поліції з якого відразу поліцейський підходить до автомобілю «ЗАЗ Lanos» (відеофайл video_2025-06-16_11-43-51 0 хв 30 с 1 хв 9 с). Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що після зупинки вказаного автомобілю до під`їзду працівників поліції водійські двері транспортного засобу «ЗАЗ Lanos» не відчинялись, будь хто з вказаного автомобілю не виходив.

Після наближення автомобілю працівників поліції до «ЗАЗ Lanos» поліцейський відразу, тобто не гаючи часу підійшов до двері транспортного засобу та відчинив двері «ЗАЗ Lanos». З відомостей відеозапису вбачається, що після відчинення дверей на пасажирському місці спереду сидів ОСОБА_1 , особу якого було встановлено за посвідченням водія. Належить звернути увагу, що з відеозапису вбачається, що у працівника поліції під час вчинення ним зазначених дій не виникло жодного сумніву щодо встановлення водія «ЗАЗ Lanos». Під час проведення подальших процесуальних дій щодо проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння останній жодного разу не зазначав хто саме був водієм цього транспортного засобу. Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що пасажирка, яка знаходилась на задньому сидінні «ЗАЗ Lanos» та в кадрі нагрудної камери з`явилася згодом також не зазначала про дійсного водія вказаного транспортного засобу. Водночас суд апеляційної інстанції враховує також те, що ОСОБА_1 заперечував факт керування ним транспортного засобу, однак просив працівників поліції вимкнути нагрудну камери з метою проведення неформальної бесіди та неодноразово зазначав, що «сто тридцята йому не потрібна», просив поліцейських «заплющити очі», а він ОСОБА_1 залишить автомобіль на місці та такого більше робити не буде» (файл export-vq0fa 10 хв 20 с 10 хв 20с). Крім того, неодноразово отримавши вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння, ОСОБА_1 зазначав, що не бажає собі «в історію такий штраф» та просив поліцейських нічого не складати (файл export-vq0fa 16 хв 30 с 17 хв 30 с).

Такі дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності дають підстав сторонньому спостерігачу об`єктивно стверджувати, що ОСОБА_1 розумів дійсність події, яка відбувалася, розумів наслідки вчиненого ним правопорушення та, скориставшись обставинами, які, як він вважав, перешкоджали поліцейським зафіксувати факт керування ним транспортним засобом, обрав спосіб свого захисту, що полягає у запереченні факту керування ним автомобілем «ЗАЗ Lanos».

Під час допиту в суді апеляційної інстанції, працівник поліції пояснив, що під час відчинення дверей автомобілю помітив рух на передніх про що було відображено в його рапорті, відомості якого відповідають дійсності. Такі твердження поліцейського, на думку суду апеляційної інстанції, не спростовуються відомостями відеозапису, оскільки після зупинки автомобілю «ЗАЗ Lanos» із автівки, зокрема з водійського міста, ніхто не виходив, а ОСОБА_1 та інша особа жіночої статі, яка вийшла з вказаного транспортного засобу із задньої лівої двері (export-vq0fa 06 хв 20 с 06 хв 30 с) впродовж усього відеозапису жодного разу у будь-який спосіб не зазначали про те, хто саме та за яких обставин керував автомобілем. Поліцейський пояснив суду апеляційної інстанції, що зазначені вище обставини надали йому обґрунтованої підстави встановити, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом «ЗАЗ Lanos» за вказаних у протоколі обставин, що відповідає вимогам ст. 252 КУпАП, згідно яких орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Докази, які б надавали сторонньому спостерігачу підстав вважати дії працівників поліції протиправними та незаконними (позитивних наслідків розгляду скарг, поданих в порядку визначеним ст. 267 КУпАП, позову поданого в порядку, передбаченому КАС України, тощо) в матеріалах справи відсутні.

З огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції, оцінює відомості відеозапису, наданого працівником поліції, а також пояснень свідка ОСОБА_2 , які вона надала суду першої інстанції (а.с. 43 зворотна сторона) та відомості відеозапису, наданого стороною захисту на підтвердження версії керування автомобілем ОСОБА_2 , які суд апеляційної інстанції оглянув у судовому засіданні у їх сукупності та ставиться критично до вищевказаної версії сторони захисту з наступних підстав.

З відомостей оглянутого під час апеляційного розгляду відеозапису вбачається, що за кермом автомобілю, який рухається дійсно перебуває ОСОБА_2 , однак вказаний відеофайл не містить відомостей щодо місця, дня та часу керування свідком у справі, що розглядається, автомобілем «ЗАЗ Lanos». Більш того зазначений відеофайл не містить звукового супроводу. З цього приводу захисник зазначив, що при копіюванні звукові доріжки не збереглися з технічних причин. Відомості скріншоту, виконаного у формі ксерокопії та доданого до цього відеозапису об`єктивно не можна вважати доказом, який спроможний переконати стороннього спостерігача у дійсності зафіксованих у ньому відомостей, щодо дня та часу створення відеозапису та взагалі не відображає фактичне місце зафіксованих на ньому обставин внаслідок його короткотривалості за часом.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що ст. 268 КУпАП хоча і гарантовано можливість подання стороною захисту доказів у справі, однак правильна оцінка відомостей, які у них містяться судами оцінюються з урахуванням часу подання доказів, а також стадії судового розгляду під час якої вони подаються. З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції враховує, що на підтвердження версії сторони захисту у цій справі щодо не керування автомобілем ОСОБА_1 судом першої інстанції була допитана в якості свідка ОСОБА_2 до пояснень, якої суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично. На підтвердження вказаної версії, захисник чомусь надав технічний носій з відеозаписом саме до суду апеляційної інстанції 29.09.2025, а події, зазначені у цій справі відбувались взагалі 15.06.2025. Підстав, які б перешкоджали поданню всіх доказів , зокрема і поданого відеозапису та скріншоту, на підтвердження висунутої стороною захисту версії, захисник у клопотанні не навів. Тобто, сторона захисту, маючи об`єктивну можливість надати всі наявні у неї докази, які мають певні технічні особливості, ще до розгляду справи по суті до суду першої інстанції, фактично надає їх суду апеляційної інстанції, що у стороннього спостерігача може викликати об`єктивні сумніви щодо причин надання всіх доказів стороною захисту на підтвердження своїх доводів із невиправданим зволіканням. Таким чином, вказані дії з точки зору розумного і безстороннього спостерігача об`єктивно сприймаються, як спосіб захисту особи, яка притягається до адміністративної відповідальності з метою уникнути відповідальності за вчинене правопорушення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., якиі з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. У цій справі Високий Суд зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди.

Таким чином, ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави, зокрема і щодо добросовісної реалізації своїх прав та обов`язків як водієм, так і пасажиром. Під добросовісною реалізацією прав і обов`язків водія та пасажира суд розуміє неухильне дотримання правил дорожнього руху, інших законів та стандартів щодо дорожнього руху, а також відповідальне керування транспортним засобом, забезпечення безпеки для себе, пасажирів та інших учасників руху, а також наявність всіх необхідних документів (водійське посвідчення, техпаспорт, страховка) та надання працівникам поліції відомостей та інформації про дійсні обставини керування транспортним засобом, як джерелом підвищеної небезпеки.

Відомостями оглянутого відеозапису встановлено, що ані ОСОБА_1 ані пасажирка ОСОБА_2 , яка вийшла взагалі з задньої лівої двері автомобіля, чула та розуміла зміст того, що відбувалось, не надавали працівникам поліції відомостей про те, хто саме керував транспортним засобом за вказаних у протоколі обставин. Разом з тим, належить врахувати, що матеріали цієї справи взагалі не містять відомостей щодо наявності у ОСОБА_2 посвідчення водія, що також ставить під сумнів версію сторони захисту щодо керування автомобілем саме нею, а не ОСОБА_1 .

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо встановлення факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом належить вважати суб`єктивними та необґрунтованими та розцінювати їх, як обраний спосіб захисту особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Оцінюючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Гафич О.І. залишити без задоволення.

Постанову судді Київського районного суду м. Харкова від 24 липня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков