Єдиний унікальний номер судової справи: 485/1578/25 Головуючий суду І інстанції - суддя Соловйов О.В.
Номер провадження: 33/812/408/25 Головуючий суддя апеляційного суду - Крамаренко Т.В.
Категорія: ст. 124 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участю: ОСОБА_1 , представника потерпілого адвоката Сафронюка П.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сафронюка Павла Віталійовича на постанову судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ст. 124 КУпАП закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення,

в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 393661 від 16 липня 2025 року, ОСОБА_1 16 липня 2025 року о 16 год 45 хв на автодорозі 0 151901 сполученням Снігурівка Тамарине - Безіменне керуючи транспортним засобом IVECO номерний знак НОМЕР_1 не надав перевагу у русі транспортному засобу TOYOTA, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку, чим примусив водія транспортного засобу TOYOTA різко змінити швидкість та напрямок руху. Внаслідок чого водій автомобіля TOYOTA допустив з`їзд в кювет по ходу руху з подальшим перекиданням транспортного засобу. Внаслідок ДТП автомобіль TOYOTA отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. ОСОБА_1 своїми діями порушив вимоги п. 2.3.д ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Не погодившись з такою постановою суду, потерпілий ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Сафронюк П.В. звернувся до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив вказану постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накласти стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, адвокат Сафронюк П.В. зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною, оскільки під час розгляду справи суд допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконної постанови та помилкових висновків суду.

Адвокат звертає увагу на те, що висновки суду є хибними, оскільки не ґрунтуються на доказах, а є лише припущенням суду. Зокрема, суд вважав, що саме ОСОБА_2 не вірно оцінивши проїжджу частину, та рухаючись лівою частиною по її центру та побачивши маневр автомобіля IVECO під керуванням ОСОБА_1 , міг помилково сприйняти його як виїзд на свою смугу.

Натомість адвокат наголошує, що транспортний засіб TOYOTA під керуванням ОСОБА_2 рухався посередині своєї смуги для руху.

Також, на переконання представника потерпілого, суд не надав належної оцінки показам водія ОСОБА_1 , які різнились між собою. Так, на місці ДТП ОСОБА_1 зазначав, що здійснював об`їзд каменю, який знаходився на дорозі зліва, а в судовому засіданні пояснив, що здійснив об`їзд справа.

Крім цього, адвокат звертає увагу на те, що судом було проігноровано той факт, що на схемі ДТП відсутні відомості про наявність такої перешкоди як камінь, який був змушений об`їжджати ОСОБА_1 , а також відсутні відомості про наявність недоліків дорожнього покриття, що в свою чергу свідчить про відсутність для ОСОБА_1 підстав для здійснення будь - яких маневрів.

Більш того, пояснення самого ОСОБА_1 в судовому засіданні про те, що камінь був в діаметрі 5-7 см, взагалі ставить під сумнів існування будь - яких перешкод на смузі для руху ОСОБА_1 .

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_3 та представника потерпілого - адвоката Сафронюка П.В., вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998).

Згідно «критеріїв Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» (1976 рік), критеріями для визначення поняття «кримінальне обвинувачення» є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст.4 Протоколу 7 до Конвенції).

Згідно статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналіз наведених норм закону, зокрема, положень ст.ст.280, 251 КУпАП дає підстави для висновку, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється відповідним органом, зокрема судом, виключно в межах протоколу про адміністративне правопорушення, наслідком чого є ухвалення постанови у відповідності до положень ст.283 КУпАП, яка повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи, та зазначення нормативного акту, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

За змістом ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч.3 ст.7 КУпАП).

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами (ч.4 ст.7 КУпАП).

Згідно з положеннями ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушення, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше (ст. 251 КУпАП).

Вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення містить ст.256 КУпАП, якою, поряд з іншим, передбачені викладення суті адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих та інше. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

До протоколу додається схема місця дорожньо-транспортної пригоди, яка є графічним зображенням місця пригоди з фіксацією всіх об`єктів та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, яке оформлюється з дотриманням вимог Інструкції на місці пригоди і підписується її учасниками (п.3 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України 07 листопада 2015 року №1395, далі - Інструкція).

Зміст схеми місця дорожньо-транспортної пригоди регламентовано пунктом 4 розділу Х Інструкції.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у вчиненні правопорушення, в тому числі й адміністративного, слід виходити з положень ст.62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Такий підхід до тлумачення норм, в тому числі, адміністративного законодавства, відповідає контексту рішення Європейського Суду від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява №7460/03), в якому зазначено, що адміністративне правопорушення має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів доведеності вини обвинуваченого.

Отже, стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, поширено Європейським Судом й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати й протокол про адміністративне правопорушення (справа «Лучанінова проти України» (рішення від 09 червня 2011 року, заява №16347/02).

Окремим видом адміністративних правопорушень (проступків) є правопорушення на транспорті, в тому числі порушення, вчиненні під час дорожнього руху.

Стаття 124 КУпАП передбачає відповідальність учасника дорожнього руху за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

При цьому, диспозиція ст.124 КУпАП не встановлює певних правил поведінки, а посилається на інші норми законодавчих актів, у даному конкретному випадку на ПДР, які зазначаються поліцейськими в протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до Закону України «Про дорожній рух» та п.1.1 ПДР єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюється названими Правилами.

Так, пп. «б» п.2.3 ПДР встановлено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

На думку апеляційного суду висновок суду першої інстанції про недоведеність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП відповідає фактичним обставинам справи.

Так, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 393661 від 16 липня 2025 року, зазначено, що ОСОБА_1 16 липня 2025 року о 16 год 45 хв на автодорозі 0 151901 сполученням Снігурівка Тамарине - Безіменне керуючи транспортним засобом IVECO номерний знак НОМЕР_1 не надав перевагу у русі транспортному засобу TOYOTA, номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , який рухався у зустрічному напрямку, чим примусив водія транспортного засобу TOYOTA різко змінити швидкість та напрямок руху. Внаслідок чого водій автомобіля TOYOTA допустив з`їзд в кювет по ходу руху з подальшим перекиданням транспортного засобу. Внаслідок ДТП автомобіль TOYOTA отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Поліцейський вважав, що вказаними діями водій ОСОБА_1 порушив вимоги підпункту «д» пункту 2.3 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що водії - учасники ДТП по-різному пояснювали причини дорожньо-транспортної пригоди.

Так, водій ОСОБА_1 в своїх письмових поясненнях, зазначив, що 16 липня 2025 року близько 16-45 рухався на автомобілі IVECO номерний знак НОМЕР_1 у напрямку м. Снігурівка від с. Василівка. Попереду нього рухались ще три автомобілі такої ж марки. Об`їжджаючи камінь на дорозі, з`їхав вліво, при цьому залишаючись в правій частині дороги. В цей момент побачив, що у зустрічному напрямку рухається автомобіль TOYOTA сірого кольору на великій швидкості. Коли він проїхав, ОСОБА_1 зазирнув у дзеркало та побачив, що автомобіль з`їхав з дороги. Після чого ОСОБА_1 заднім ходом поїхав назад близько 150 м та побачив, що автомобіль TOYOTA з`їхав з дороги та стоїть приблизно за 15 метрів від дороги. При цьому, на автомобілі наявні механічні пошкодження, а саме деформація кузова та розбите переднє скло (а.с.9).

Натомість водій автомобіля TOYOTA - ОСОБА_2 в своїх письмових поясненнях зазначив, зокрема, те, що 16 липня 2025 року близько 16 год 45 хв ОСОБА_2 на своєму автомобілі TOYOTA номерний знак НОМЕР_2 рухався з м. Снігурівка у напрямку с. Василівка. Біля Снігурівки, на зустрів рухалися чотири автомобілі IVECO. Останній з них виїхав на його полосу для руху. Щоб не допустити зіткнення, ОСОБА_2 різко змінив напрямок руху праворуч та внаслідок чого автомобіль перевернувся та знову став на колеса (а.с.8).

До протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 393661 від 16 липня 2025 року також додано схему місця ДТП від 16 липня 2025 року.

У вищевказаній схемі місця ДТП зазначено розташування транспортних засобів після ДТП, гальмівний шлях та отримані пошкодження автомобілем TOYOTA, номерний знак НОМЕР_2 (деформація кузова, капоту, розбите переднє скло) (а.с.10).

Дана схема місця ДТП підписана водіями ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт події ДТП без аналізу інших обставин не може бути достатньою підставою для обвинувачення водія ОСОБА_1 у невиконанні ним вимог ПДР та є порушенням презумпції невинуватості.

На переконання суду відповідальність водія ОСОБА_1 за недотримання вимог ПДР може вважатись підставною та обґрунтованою лише у разі доведеності, що саме він своїми діями порушив вимоги відповідного пункту ПДР та створив аварійну ситуацію.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що надані до суду докази, а саме протокол про адміністративне правопорушення, схема місця ДТП, та письмові пояснення учасників ДТП, самі по собі не можуть ані спростувати, ані довести твердження учасників пригоди щодо її дійсних причин.

Тобто, докази, які надані до суду органом, уповноваженим на складання протоколу про адміністративне правопорушення, не можуть забезпечити такий рівень доказування, який би не залишав жодних розумних сумнівів доведеності вини саме водія ОСОБА_1 .

При цьому, положення п.2.3 ПДР є загальними правилами, тому порушення таких правил може інкримінуватися водію лише в сукупності з іншим відповідним пунктом ПДР, який регулює дії водія в конкретній дорожній обстановці.

Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна бути доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. ст. 251, 255 КУпАП, особи, які уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення, та збір доказів, мають довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення, за встановленими обставинами якого відносно неї складено протокол.

В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, є винною у вчиненні цього правопорушення.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надав орган, який склав протокол про адміністративне правопорушення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

За таких обставин, проаналізувавши надані докази, які містяться в матеріалах адміністративної справи в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що вина водія ОСОБА_1 у справі щодо порушення ним вимог підпункту «д» п.2.3 ПДР, і як наслідок з`їзд автомобіля TOYOTA, номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 в кювет з подальшим перевертанням та отриманням пошкоджень, не доведена поза розумним сумнівом, оскільки відсутні беззаперечні, належні та допустимі докази на підтримку такої версії.

Таким чином, у ході дослідження доказів, виникли обґрунтовані сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, за обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що суддя не вправі вийти за межі, визначені протоколом про адміністративне правопорушення та самостійно змінити як виклад фактичних обставин правопорушення, так і його юридичну кваліфікацію.

В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, інкримінованого особі адміністративного правопорушення, і повинен провадитися судовий розгляд.

Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей покладається на особу, яка його складає (ч.1 ст.254 КУпАП та ч.2 ст.251 КУпАП), та не може бути перекладено на суд.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт та є одним з основних джерел доказів, складається за встановленою формою і має містити дані, необхідні для вирішення справи про адміністративне правопорушення.

Так, обставини правопорушення повинні бути викладені в протоколі конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності до змісту диспозиції статті (частини статті) КУпАП, що передбачає відповідальність за його вчинення.

Між тим, у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 393661 від 16 липня 2025 року, не вказано порушення ОСОБА_1 якого саме пункту ПДР України, окрім загального правила передбаченого підпунктом «д» пункту 2.3 вказаних Правил, мало місце та призвело до настання ДТП.

Відсутність вказівки в протоколі про адміністративне правопорушення на відповідний пункт ПДР України не дозволяє встановити об`єктивну сторону правопорушення та виключає склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

При цьому, суд усвідомлює суспільну небезпеку правопорушень, пов`язаних із забезпеченням безпеки дорожнього руху, необхідність невідворотності покарання порушників та створення умов, які би перешкоджали розповсюдженню таких дії.

Проте, необхідність дотримання вимог ст.62 Конституції України (неможливість обґрунтовувати обвинувачення припущеннями, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь), вимог ст.6 Конвенції (щодо забезпечення прав обвинувачених) та застосування основних принципів та європейських стандартів щодо рівня доказового забезпечення («поза розумних сумнівів»), дає апеляційному суду підстави для висновку про недоведеність достатніми та неспростованими доказами факту порушення саме водієм ОСОБА_1 у конкретній дорожній обстановці вимог ПДР та вчинення ним правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

Недоведеність цих обставини свідчить про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, що відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП є підставою для закриття адміністративного провадження.

Хоча суд першої інстанції й виходив з інших мотивів щодо недоведеності вини ОСОБА_1 у порушенні ПДР України за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП, його висновки про закриття адміністративного провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП є вірними.

При цьому, наявність чи відсутність в діях іншого водія - ОСОБА_2 порушень ПДР України, не є предметом розгляду даної справи, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства, суд першої інстанції розглядає справу в межах протоколу про адміністративне правопорушення, який складений саме про порушення ПДР водієм ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції - в межах апеляційної скарги за результатами прийнятого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги не містять обставин, які не були б з`ясовані судом першої інстанції та могли б потягнути неправильне вирішення справи, а за такого, не впливають на обґрунтовані висновки суду, щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки є фактичною, переоцінкою по іншому, доказів, які вже були досліджені та оцінені судом.

Істотних порушень суддею районного суду норм матеріального чи процесуального права, порушення принципів повного, всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, порушення положень КУпАП, Конституції України, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, у тому числі на які посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, які б могли вплинути на правильність прийнятого судового рішення, при апеляційному перегляді не встановлено.

Відповідно до вимог п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для скасування або зміни постанову суду першої інстанції не встановлено, у зв`язку з чим, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 280, 283, 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сафронюка Павла Віталійовича - залишити без задоволення.

Постанову судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 серпня 2025 року, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП закрито за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.В. Крамаренко