П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2025 м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Наумова Н.В., розглянувши адміністративні матеріали Відділу поліції № 1 Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області про притягнення до адміністративної відповідальності громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючого, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП суду не відомий, за ст. 173 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 695204 від 04.09.2025 року, вбачається, що 04.09.2025 року о 09 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , гр.. ОСОБА_1 умисно висловлювався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та здійснив удар по обличчю гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи вчинив хуліганські дії, за що передбачена відповідальність ст. 173 КУпАП.

В судове засідання гр. ОСОБА_1 не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений.

При цьому суддя враховує, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001, у яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За вказаних обставин, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та враховуючи, що гр. ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання, тобто добросовісно не виконав процесуальні обов`язки, розгляд справи здійснено у його відсутність на підставі ч. 1 ст. 268 КУпАП.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Зі змісту вказаної статті та ч. 4 ст. 55 Конституції України випливає, що воля держави, спрямована на припинення протиправних дій, виражена досить чітко, тому що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе тільки на підставах, установлених у законі. Якщо такі підстави відсутні або якщо вина особи у вчиненні діяння з цих підстав не доведена, особу не може бути піддано будь-якому заходу адміністративного стягнення.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин (ст. 248 КУпАП).

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визначається, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, як зазначено у ст. 20 КУпАП не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме: з постанови Закарпатського апеляційного суду від 18.09.2023 року у справі № 308/14074/18 за якою за наслідками перегляду цивільної справи № 308/14074/18 було встановлено наступні факти:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 28.03.2013 у справі № 308/1397/13-к:

встановлено, що ОСОБА_1 у період з 23-00 к.ч. 07.05.2012 по 02-00 к.ч. 08.05.2012 за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 умисно, протиправно. З метою примусити ОСОБА_3 вчинити на його користь дії, які суперечили її волі, а саме, видати нотаріально посвідчену довіреність щодо уповноваження ОСОБА_1 бути її представником з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі, щодо продажу рухомого та нерухомого майна, наніс останній побої по різних частинах тіла за допомогою дерев`яної палиці та руками, заподіявши ОСОБА_3 сильного фізичного болю, тілесних ушкоджень і моральних страждань ;

дії підсудного ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 127 ч. 1 КК України;

поряд із цим, згідно акту стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи від 15.08.2012 № 198 ОСОБА_1 у даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод, і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; у період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; клінічних ознак хронічного алкоголізму та наркоманії не виявлено; за своїм психічним станом не може стати перед судом; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом;

застосовано до ОСОБА_1 примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом (а.с. 16-18).

Актом стаціонарної комплексної судово-психолого-психіатричної експертизи від 15.08.2012 № 198, проведеної в комунальному закладі «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», зафіксовано, зокрема, що проведення експертизи розпочато 02.08.2012; «вперше зміни у психічному стані маніфестували впродовж 5 років та проявились у зміні поведінки: перестав працювати, вчиняв безпідставні сварки із батьками, бив матір, забрав паспорти та інші документи у батьків, вимагав у матері довіреність на право розпорядження майном, нічого не пояснюючи продав із батьківського будинку меблі, почав розмовляти сам із собою, безпричинно сміявся»; ОСОБА_1 «в даний час страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, поточний маніакальний епізод і за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними» (а.с. 19-25).

Ухвалою Берегівського районного суду від 20.03.2015 у справі № 297/562/15-к встановлено, зокрема:

11.06.2014 біля 18-00 к.ч. ОСОБА_1 знаходячись на прогулянковому подвір`ї п`ятого відділення Обласної психіатричної лікарні м. Берегово під час прогулянки через незачинену хвіртку огорожі прогулянкового подвір`я здійснив втечу із спеціального лікувального закладу шляхом самовільного залишення його території без відповідного рішення уповноваженого законом органу;

дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ст. 394 КК України;

згідно акту судово-психіатричного експерта від 05.02.2015 № 21 ОСОБА_1 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді шизоафективного розладу, маніакального типу; за своїм психічним станом не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; у період інкримінованих йому дій ОСОБА_1 також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за своїм психічним станом не може стати перед судом; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом;

застосовано до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення до психіатричного закладу з посиленим наглядом; запобіжний захід ОСОБА_1 до набрання ухвалою законної сили залишено попередній поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку (а.с. 26-28).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 05.03.2018 у справі № 308/1397/13-к, яка набрала законної сили 13.03.2018, припинено примусові заходи медичного характеру відносно ОСОБА_1 , оскільки за письмовим висновком комісії лікарів-психіатрів від 22.01.2018 психічний стан ОСОБА_1 дозволяє припинити примусові заходи медичного характеру (а.с. 29).

Листом від 10.02.2018 № 842/2018 Обласна психіатрична лікарня м. Берегово повідомила адвоката Марамигіна П.В. про те, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні з 06.06.2018 по 20.09.2018 (а.с. 30).

Згідно з довідкою МСЕК від 19.09.2013 серії 10 ААБ № 457301 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності на строк до 01.10.2015 за загальним захворюванням з протипоказаннями роботи з психофізичними навантаженнями та з лікуванням у психіатра (а.с. 33). У подальшому згідно з довідками МСЕК від 23.10.2015 серії 12 ААА № 149527, від 09.10.2017 серії АВ № 0927255 позивачу встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням з протипоказаннями роботи з психоемоційними навантаженнями і рекомендованими заходами по відновленню працездатності: спостереження і лікування по інвалідизуючим і супутнім захворюванням, з «Д» наглядом і лікуванням у психіатра на строк спочатку до 23.10.2017, потім до 09.10.2020 (а.с. 34, 35).

Посвідченням від 18.12.2013 серії НОМЕР_2 підтверджується, що позивач є інвалідом ІІ групи і одержувачем державної соціальної допомоги (а.с. 36). Згідно довідки Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА від 28.11.2018 № 652 позивач перебуває на обліку і отримує державну соціальну допомогу як інвалід ІІ групи, усього за 2018 рік отримав 10890,00 грн (а.с. 37).

Згідно положень ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зміст даної статті визначає предмет доказування органів адміністративної юрисдикції, які на етапі слухання справи мають проаналізувати зібрані матеріали і обставини справи. Щоб винести мотивоване і законне рішення, органу адміністративної юрисдикції необхідно встановити, чи був учинений адміністративний проступок. Це означає, що необхідно з`ясувати, чи мають місце в діянні особи, яка притягується до відповідальності, всі ознаки, що характеризують склад адміністративного проступку.

Під складом адміністративного проступку розуміють сукупність установлених законом суб`єктивних і об`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративний проступок. Структура складу містить у собі чотири елементи (підсистеми): 1) суб`єкт правопорушення; 2) об`єкт правопорушення; 3) суб`єктивну сторону; 4) об`єктивну сторону правопорушення. Відсутність хоча б однієї ознаки, що характеризує суб`єкт, об`єкт, суб`єктивну сторону або об`єктивну сторону адміністративного проступку, свідчить про те, що це правопорушення не відбувалося.

З урахуванням викладеного, суддя дійшов висновку, що у цій справі відсутній суб`єкт правопорушення, оскільки ОСОБА_1 не підлягає адміністративній відповідальності як особа, яка під час вчинення протиправної дії була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, що у відповідності до ст. 20 КУпАП виключає адміністративну відповідальність цієї особи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП відсутність складу адміністративного правопорушення є обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення і провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 245, 247 ч. 1 п. 1, 280, 283-285, 287-291 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Провадження в справі про адміністративне порушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючого, паспорт НОМЕР_1 , РНОКПП суду не відомий, за ст. 173 КУпАП, - за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.

Постанова про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області Н.В. Наумова