Єдиний унікальний номер судової справи: 482/956/25 Головуючий у місцевому судді: Кічула В.М.
Номер провадження: 33/812/420/25 Головуючий у апеляційному суді Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років,

в с т а н о в и в:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 310044 від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_1 23 квітня 2025 року о 22 год. 15 хв. в с. Троїцьке, по вул. Центральній, керувала транспортним засобом не маючи при цьому посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Правопорушення вчинено повторно протягом року (постанова БАД 602807 від 28 вересня 2024 року).

ОСОБА_1 порушила вимоги п.2.1 а ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.5 ст. 126 КУпАП

Постановою судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років,

Не погодившись із вказаною постановою суду, 15 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала до Миколаївського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційну скаргу з пропуском строку на апеляційне оскарження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що з постановою суду не погоджується, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, а також через те, що судом допущено порушення норм матеріального права під час судового розгляду справи та їх невірне застосування в обґрунтуванні постанови.

Зауважує, що судом першої інстанції не було досліджено та враховано відсутність належного документування працівниками поліції факту порушення нею як водієм ПДР України, які б давали право працівникам поліції здійснити законну зупинку транспортного засобу під її керуванням.

Також, звертає увагу на порушення, допущенні працівниками поліції, зокрема щодо неналежного виконання обов`язку передбаченого ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію». Більш того, вважає, що працівники поліції віднеслись до неї та військовослужбовця, який їхав з нею в одному авто упереджено та зневажливо.

Крім цього, звертає увагу суду на те, що матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували повторність вчинення нею адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, а тому наявні сумніви щодо доведеності її вини у вчиненні правопорушення передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, які мають тлумачитись на її користь.

До того ж, працівником поліції не було зазначено в протоколі свідка - ОСОБА_2 , який перебував разом з нею в транспортному засобі та приймав безпосередню участь у вказаній події.

Більш того, саме на прохання ОСОБА_2 , як наголошує ОСОБА_1 вона вимушено сіла за кермо, оскільки 23 квітня 2025 року у нього різко погіршився стан здоров`я через хронічне захворюванням та виникла гостра необхідність супроводження його до лікарні. При цьому, викликати швидку вони не могли через поганий (майже відсутній) мобільний зв`язок у с. Троїцькому, а інших осіб, які б могли відвезти ОСОБА_2 до лікарні не було.

За таких обставин, ОСОБА_1 вважає, що діяла виключно в стані крайньої необхідності, а тому не підлягає адміністративній відповідальності. Наголошує, що її дії були терміновими та вимушеними, оскільки саме від неї залежало здоров`я її знайомого.

Також, до апеляційної скарги долучено клопотання про поновлення строку, в якому ОСОБА_1 як на поважність причин його пропуску, вказує те, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без її участі, оскільки судову повістку вона не отримувала, а крім того оскаржувана постанова їй вручена не була.

Крім цього, зазначає, що з 22 травня 2025 року по 23 травня 2025 року почувалась незадовільно та 24 травня 2025 року була госпіталізована до медичного закладу, де перебувала до 30 травня 2025 року. Після чого їй було призначено лікування строком 15 днів. В подальшому, в липні 2025 року через незадовільний стан здоров`я вона знов була госпіталізована до медичного закладу.

А наприкінці серпня 2025 року, звернувшись до держаної виконавчої служби, через блокування її карток, дізналась про наявність оскаржуваної постанови суду. Після чого, ОСОБА_1 звернулась до Новоодеського районного суду Миколаївської області із заявою про ознайомлення з матеріалами справи.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи щодо поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження постанови Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом 10 днів з дня винесення постанови.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в суді першої інстанції був призначений на 23 травня 2025 року, про що ОСОБА_1 було повідомлено належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 13).

За такого, посилання ОСОБА_1 про те, що її не було повідомлено про розгляд справи суд оцінює критично.

Разом з цим суд вважає обґрунтованими твердження ОСОБА_1 про те, що копію оскаржуваної постанови вона не отримувала з огляду на наступне.

23 травня 2025 року Новоодеським районним судом Миколаївської області за відсутності ОСОБА_1 було винесено постанову, копію якої 26 травня 2025 року згідно супровідного листа суду було направлено на її поштову адресу.

Однак, доказів отримання вказаного поштового відправлення матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, суд вважає за можливе визнати вказані ОСОБА_1 причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду поважними та поновити їй строк.

Враховуючи викладене, та з точки зору дотримання права на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вважаю, що строк на апеляційне оскарження постанови судді першої інстанції ОСОБА_1 був пропущений з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Відповідно до вимог частини 7 статті 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Вислухавши аргументи і доводи ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив наступне.

Згідно положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах визначається цим Кодексом та іншими законами України (ст. 246 КУпАП).

Розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин (ст. 248 КУпАП).

Відповідно до ч.1 ст. 249 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці.

Згідно ст. 280 КУпАП Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суддя першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив докази та дійшов вірного висновку про наявність в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, за обставин, викладених в оскаржуваній постанові суду.

З вказаним висновком суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на таке.

Одним із засобів досягнення високого рівня безпеки дорожнього руху в Україні є функціонування спеціальної системи навчання майбутніх водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» громадянин, який бажає отримати право на керування транспортним засобом, зобов`язаний пройти підготовку в обсязі, передбаченому програмою підготовки водіїв транспортних засобів відповідної категорії чи типу. Підготовка та підвищення кваліфікації водіїв здійснюються у навчальних закладах незалежно від форм власності та господарювання, що отримали у встановленому порядку ліцензію на цю діяльність. Підготовка та підвищення кваліфікації здійснюються спеціалістами, які відповідають установленим кваліфікаційним вимогам із застосуванням необхідних технічних засобів навчання. В особливих випадках допускається самопідготовка водіїв окремих категорій транспортних засобів. Порядок і типові програми підготовки та підвищення кваліфікації водіїв, кваліфікаційні вимоги до спеціалістів, які здійснюють таку підготовку, мінімальний перелік технічних засобів навчання, а також випадки допуску для засвоєння програми підготовки водіїв в індивідуальному порядку визначаються Міністерством освіти України і затверджуються відповідним державним органом з безпеки дорожнього руху.

Право на керування транспортними засобами підтверджується відповідним посвідченням. На території України діють національні і міжнародні посвідчення на право керування транспортними засобами, що відповідають Конвенції про дорожній рух. Порядок видачі цих посвідчень установлюється Кабінетом Міністрів України.

Власник транспортного засобу, а також особа, яка має тимчасовий реєстраційний талон, можуть передавати у своїй присутності керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також особі, яка навчається водінню транспортним засобом відповідно до вимог Правил дорожнього руху.

Відповідно до п. 2.1. Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних сил технічний талон), а у разі відсутності в транспортному засобі його власника, крім того, свідоцтво про право спільної власності на цей транспортний засіб чи тимчасовий реєстраційний талон; в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС, у разі розміщення реклами, погодження, що видається підрозділами Державтоінспекції МВС; г) у встановлених законодавством випадках дорожній лист і документи на вантаж, що перевозиться; на маршрутних транспортних засобах додатково схему маршруту та розклад руху; на транспортних засобах, що здійснюють перевезення великогабаритних чи великовагових вантажів, дозвіл на рух; на транспортних засобах, що здійснюють перевезення небезпечних вантажів, технічні умови на перевезення, свідоцтво про допуск водія і допуск транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу та дозвіл на дорожнє перевезення; ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

На вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог Правил дорожнього руху і передати для перевірки зазначені документи.

З матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 310044 від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_1 23 квітня 2025 року о 22 год. 15 хв. в с. Троїцьке, по вул. Центральній, керувала транспортним засобом не маючи при цьому посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Правопорушення вчинено повторно протягом року (постанова БАД 602807 від 28 вересня 2024 року). ОСОБА_1 порушила вимоги п.2.1 а ПДР України, за що відповідальність передбачена ч.5 ст. 126 КУпАП (а.с.1).

Статтею 126 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки, або стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Об`єктом правопорушення, передбаченого вказаною статтею є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Об`єктивна сторона вказаного правопорушення це формальний склад керування транспортними засобами особами, які не мають права керування цими засобами, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування.

Для правопорушення, передбаченого ч. 2, характерна вина у формі умислу щодо порушення встановленого порядку керування транспортним засобом.

Положеннями ч.5 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушення зокрема передбаченого ч.2 цієї статті - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП підтверджується такими дозами як:

- протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 N? 310044 від 23 квітня 2025 року;

- довідка Управління патрульної поліції в Миколаївській області від 24 квітня 2025 року, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не отримувала (не має) посвідчення водія на право керування транспортними засобами;

- довідка Управління патрульної поліції в Миколаївській області, відповідно до якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом року - 28.09.2024 року притягувалася до адміністративної відповідальності, що передбачена ч.2 ст. 126 КУпАП;

- копія постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД № 602807 від 28 вересня 2024 року.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність в діях водія ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність та незаконність зупинки ОСОБА_1 , на увагу суду не заслуговує, оскільки причини зупинки транспортного засобу не входять до складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а тому не підлягають доказуванню у даній справі.

Твердження ОСОБА_1 про порушення, допущенні працівниками поліції, зокрема щодо неналежного виконання обов`язку передбаченого ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» в даному судовому провадженні встановленню не підлягають, а тому суд їх до уваги не бере.

Разом з цим, якщо на думку ОСОБА_1 такі порушення мали місце, вона не була позбавлена можливості в подальшому оскаржити такі дії працівників поліції. Між тим, матеріали справи не містять як доказів оскарження нею неправомірних на її думку дій працівників поліції так і результатів такого оскарження.

Не є слушними, з огляду на їх безпідставність також аргументи ОСОБА_1 про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження повторності вчинення нею адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 126 КУпАП, оскільки в матеріалах справи міститься належним чином завірена копія постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія БАД № 602807 від 28 вересня 2024 року (а.с.7).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що працівником поліції не було зазначено в протоколі свідка - ОСОБА_2 , який перебував разом з нею в транспортному засобі та приймав безпосередню участь у вказаній події на увагу суду не заслуговують, оскільки виключно до повноважень осіб, які складають протокол входить визначення кола осіб які вчинили правопорушення, та інших учасників, що мають відношення до справи.

До того ж, ОСОБА_1 , була ознайомлена зі змістом протоколу на місці його складання під підпис та будь - яких зауважень щодо його змісту не зазначала.

Щодо аргументів ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі щодо наявності підстав для застосування в даній справі ст. 18 КУпАП, оскільки таке правопорушення вчинене нею в стані крайньої необхідності, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Між тим, на переконання апеляційного суду, наведені в апеляційній скарзі доводи та надані під час перегляду справи апеляційним судом пояснення ОСОБА_1 , не підпадають під критерії крайньої необхідності, оскільки ОСОБА_1 достеменно знаючи, що не має права керувати транспортним засобом повторно протягом року вчинила адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 126 КУпАП.

Крім того, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 потребував невідкладної медичної допомоги саме 23 квітня 2025 року о 22год. 15 хв. матеріали справи не містять.

Більш того, на переконання суду така позиція ОСОБА_1 є не чим іншим як обраним способом захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання ОСОБА_1 винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.126 КУпАП, оскільки вона будучи позбавленою права керування транспортним засобом, навмисно порушує закон та керує транспортним засобом, ігноруючи заборони, тому, з метою попередження вчинення нею в майбутньому нових правопорушень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до нього слід застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років.

Суд першої інстанції, застосувавши відносно ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років, призначив адміністративне стягнення в межах мінімальної межі стягнення, яке передбачене відповідною санкцією.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування постанови суду.

При цьому апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.5 ст. 126 КУпАП доводиться сукупністю ознак та неспростовних презумпцій, які наведені вище, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, які доводять факт вчинення вказаного правопорушення і не викликають у суду сумнівів, які б можна було тлумачити на її користь, оскільки докази винуватості ОСОБА_1 одержані законним шляхом, у передбачений законом спосіб і повноважними особами.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було прийнято законну і обґрунтовану постанову відносно ОСОБА_1 з наведенням обґрунтованих мотивів.

За таких обставин, підстав для скасування постанови суду першої інстанції та закриття справи за відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, апеляційним судом не встановлено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 283, 294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання про поновлення строку задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.В. Крамаренко