справа № 631/1421/24
провадження № 3/631/43/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року селище Нова Водолага

Суддя Нововодолазького районного суду Харківської області Трояновська Тетяна Михайлівна, розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспорт з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_1 , виданий 26 квітня 2019 року, органом 6347, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області для розгляду по суті надійшов адміністративний матеріал, складений відносно ОСОБА_1 .

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 011735, складеного 26 серпня 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем, убачається, що 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини в селищі Нова Водолага, площа Кооперативна, поблизу будинку № 3-А, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_3 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів. Від освідування у встановленому законом порядку відмовився під відеозапис, як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі. Водій ОСОБА_2 відсторонений від керування транспортного засобу під відеозапис.

Як вказано у протоколі, своїми діями ОСОБА_2 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та дії останнього кваліфіковані за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом із тим, ОСОБА_2 скористався своїм правом участі у судовому засіданні через свого представника адвоката Манька Олексія Михайловича.

Представник ОСОБА_1 адвоката Манько Олексій Михайлович у судове засідання також не з`явився, проте у минулих судових засідання вказав, шо сторона захисту вважає, що справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Так, у своїх запереченнях щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , надісланих на адресу суду з використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи 27 січня 2025 року, останній зазначив, що обставини та суть правопорушення, викладені в протоколі серії ААД № 011735, складеному 26 серпня 2024 року, у відношенні ОСОБА_1 , не відповідають дійсним обставинам пригоди та не враховують положення Правил дорожнього руху України. Представник зазначив, що ОСОБА_2 вину у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення не визнає, оскільки відповідно положень Кодексу України про адміністративні правопорушення обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення. Для встановлення події не виконання водієм вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, необхідно з`ясувати чи дотримана працівниками поліції процедура проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, визначена правилами статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення та чи дійсно саме та особа, відносно якої складено протокол, а не інша, керувала транспортним засобом.

Правилами дорожнього руху, а саме пунктом 2.5 передбачено, що водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. Захисник зазначив, що за змістом зазначених положень особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності, коли вона керувала транспортним засобом в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, що визначається лише у встановленому чинним законодавством порядку, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Дослідивши відеозапис з місця події (нагрудна камера інспектора №11130572806) захисник зазначає, що він наданий на оптичному диску, який містить 12 відеофайлів з фіксацією події у проміжку часу починаючи з 15 години 05 хвилин по 16 годину 11 хвилин. З даних файлів встановлено, що відео починається з фіксації нерухомого транспортного засобу до якого під`їхав автомобіль патрульної поліції, після чого інспектори підходять до автомобіля, в якому перебуває дві людини чоловічої статі та між ними відбувається спілкування. Відео файли у проміжку часу з 15 години 05 хвилин по 15 годину 30 хвилин (1 6 файли) мають безперервний сторонній звук, який не дозволяє встановити дійсні обставини справи. Відеофайли у проміжку часу з 15 години 30 хвилин до 16 години 11 хвилин (7 12 файли) відносяться до складання адміністративного матеріалу.

Як вказав адвокат Манько О. М., протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 011735 від 26 серпня 2024 року у графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності» містить власноручно зазначений запис ОСОБА_1 «не згоден», що також підтверджується залученим відеозаписом з нагрудної камери інспектора (відеофайл № 12 час 16 година 10 хвилин 16 година 11 хвилин).

Також захисник зазначив, що в порушення вимог приписів частини 1 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення інспектором зазначена непідтверджена інформація у фабулі протоколу, щодо відсторонення громадянина ОСОБА_1 від керування, так як в дійсності така обставина спростовується наданими до матеріалів справи відеофайлами та відсутності розписки, щодо передачі транспортного засобу під керування іншого водія або власника транспортного засобу. Окрім цього, працівники поліції взагалі не встановили власника транспортного засобу марки «ВАЗ», про що вказали у протоколі «невідомо».

Окрім іншого, адвоката Манько О. М. звернув увагу суду, що порушення працівниками поліції пункту 2.4.9 «Інструкції з діловодства в системі Міністерства внутрішніх справ України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 747 від 23 серпня 2012 року в частині того, що долучений до матеріалів справи рапорт інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусова Д. Р. не містить реєстрації в державному органі та не містить візи керівника відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 в Харківській області з відповідними вказівками, щодо подальшого руху протоколу у зв`язку з викладеними ньому обставинами.

Захисник також зазначив, що долучений «Акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів» не містить часу, дати складання та відносно якої особи та за яких підстав його було складено та залучено до адміністративного матеріалу, а тому не може бути належним та допустимим доказом по справі. А також звернув увагу суду, що для встановлення всіх дійсних обставин справи, що мали місце 26 серпня 2024 року, постановою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 грудня 2024 року було витребувано від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відео з нагрудної камери поліцейського № 11130-572806 (відеофайл VID26F-06-0011.MOV), на яких відображено перебіг подій, що мали місце 26 серпня 2024 року за період часу з 13 години 00 хвилин по 15 годину 05 хвилин, проте відділенням поліції не надано повного відео, що викликає сумніви у доведені винуватості особи, що притягується до адміністративної відповідальності .

Враховуючи вищевикладене, захисник ОСОБА_1 адвокат Манько Олексій Михайлович вважає, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення не доведена поза розумним сумнівом матеріалами справи, у зв`язку із чим провадження у даній справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності у діях вказаної особи складу адміністративного правопорушення.

Також, 20 серпня 2025 року захисник ОСОБА_1 адвокат Манько Олексій Михайлович на адресу суду з використання підсистеми «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи 20 серпня 2025 року направив доповнення до заперечення щодо складання протоколу стосовно ОСОБА_1 , відповідно до яких повідомив, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року по справі з єдиним унікальним №953/9065/24 прийнято рішення, відповідно до якого постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №2917984 від 26 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасовано, справу про адміністративне правопорушення закрито. Зазначена постанова суду набрала законної сили 05 серпня 2025 року. Проте, постанова інспектора сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області серії ЕНА №2917984 від 26 серпня 2024 року перебуває, як доказ по справі з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення у матеріалах Нововодолазького районного суду Харківської області, хоча вона визнана незаконною та скасована.

Відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі з єдиним унікальним №953/9065/24, примірник відео доказів з нагрудної камери поліцейських, що долучений до матеріалів судової справи з єдиним унікальним № 631/1421/24 був предметом дослідження колегію суду апеляційної інстанції, які зробили наступний висновок: «стороною відповідача надано суду відеозапис з боді-камери поліцейського, з якого вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у автомобілі з непристебнутим ременем безпеки. Тобто, дослідивши відеозапис, колегія суддів, зазначає, що з нього не вбачається сам факт керування позивачем транспортним засобом не будучи пристебнутим засобами пасивної безпеки, а саме ременем безпеки. Враховуючи вищевикладене суду не надано беззаперечних доказів руху транспортного засобу та керування ОСОБА_2 автомобілем з не пристебнутим ременем безпеки, що виключає можливість встановити наявність правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відтак, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення». У вищевказаної постанови убачається, що колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції, та вважає, що у спірних відносинах відповідачем не доведено вчинення ОСОБА_1 порушення підпунктів 2.3 «в», 2.1 «а», 2.1 «б», 2.1 «г» Правил дорожнього руху України, адміністративна відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з чим дійшла до висновку про наявність підстав для скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2917984 від 26 серпня 2024 року.

Таким чином захисник вважає, що з матеріалів справи про адміністративне правопорушення з правовою кваліфікацією за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення не вбачається, що водій допустив будь-які порушення Правил дорожнього руху, при цьому не був спеціальним суб`єктом адміністративного правопорушення, у зв`язку із чим всі наступні вимоги працівників поліції водій не був зобов`язаний виконувати, а всі складені процесуальні документи відносно нього не можуть бути належними та допустимими доказами його вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на викладене адвокат Манько Олексій Михайлович просив суд провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Суддя, вислухавши пояснення захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, наданих у судових засіданнях, вивчивши заперечення сторони захисту, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходить до наступного.

Положення частин 1 та 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 Кодексу України про адміністративне правопорушення).

При цьому, положеннями статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 та 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283, 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності до приписів частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення (проступок) це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свобод громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Склад правопорушення сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою для притягнення суб`єкта правопорушення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 14 лютого 2019 року у справі № 127/163/17-а, від 09 жовтня 2019 року у справі №337/3816/16-а, до структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона. Адміністративне правопорушення може мати місце лише за наявності всіх перелічених складових, що у сукупності становлять склад адміністративного правопорушення. Так, об`єктивна сторона правопорушення це сукупність ознак, що характеризують зовнішню сторону складу правопорушення, тобто об`єктивні ознаки зовнішнього прояву правопорушення й об`єктивних умов його здійснення. Суб`єкт правопорушення це деліктоздатна фізична, яка вчинила правопорушення та відповідає вимогам до суб`єкта правопорушення, встановленим Кодексом України про адміністративні правопорушення для конкретного адміністративного правопорушення (вік, перебування на певній посаді, керування транспортним засобом тощо).

Частина 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Аналіз вищенаведеної норми права свідчить про те, що її диспозиція визначає об`єктивні сторони складу правопорушення, за яке винна особа має понести покарання, визначене санкцією даної норми, а саме: керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції; передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів; відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Процедура виявлення у водіїв ознак алкогольного сп`яніння та проведення огляду водіїв на стан алкогольного сп`яніння визначена положеннями статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, «Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року та «Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року.

Частинами 2 та 3 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення чітко визначено, що огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Перелік закладів охорони здоров`я, яким надається право проведення огляду особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, затверджується управліннями охорони здоров`я місцевих державних адміністрацій. Проведення огляду осіб на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, в інших закладах забороняється.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.

Направлення особи для огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини 5 та 6 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Згідно з положеннями пункту 2 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (тут і далі в редакції, яка була чинною на момент скоєння адміністративного правопорушення), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння, згідно з пункту 3 розділу І вищенаведеної Інструкції, є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці. Огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом або лікарем закладу охорони здоров`я (пункт 6 розділу І «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року).

Відповідно до пункту 7 розділу І зазначеної вище Інструкції, у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі заклад охорони здоров`я).

Крім того, процедура направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі огляд), і проведення такого огляду визначена у «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також проведення такого огляду», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року (далі Порядок).

Так, відповідно до пунктів 2, 3, 6 та 7 Порядку огляду підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), згідно з ознаками такого стану, установленими МОЗ і МВС. Огляд проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність); лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку). Водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. Огляд може також проводитися в спеціально обладнаних пересувних пунктах (автомобілях), що належать закладам охорони здоров`я і відповідають установленим МОЗ вимогам.

Отже, для вирішення питання про притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення суд зобов`язаний перевірити, зокрема, чи було дотримано вимог закону при вирішенні питання наявності в діях складу адміністративного правопорушення, чи відповідає процедура перевірки на стан сп`яніння вимогам закону. У разі встановлення судом, що огляд особи на стан сп`яніння проведений з порушенням вимог статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положення якої містить імперативний характер, є безумовною підставою для визнання такого огляду недійсним.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Водночас, положеннями статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

При цьому, суд (суддя) повинен обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих не спростованих презумпцій факту, тобто таких, що не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування (рішення Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», заява № 39598/0).

Положеннями «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року № 1395, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 листопада 1015 року за № 1408/27853, урегульований порядок оформлення протоколів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ наведеної вище Інструкції, протокол про адміністративне правопорушення складається в письмовій формі відповідно до статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення. До протоколу про адміністративне правопорушення долучаються: письмові пояснення свідків правопорушення в разі їх наявності; акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу в разі здійснення його затримання; акт огляду на стан сп`яніння в разі проведення огляду на стан сп`яніння; інші документи та матеріали, які містять інформацію про правопорушення.

При цьому, сам по собі протокол не є беззаперечним доказом на підставі якого встановлюється факт вчинення особою адміністративного правопорушення, а є документом, в якому фіксуються обставини можливого правопорушення. Водночас, факт вчинення адміністративного правопорушення має встановлюватись судом з урахуванням інших доказів по справі, які мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності та в своїй сукупності підтверджувати вину особи поза розумним сумнівом.

Як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 011735, складеного 26 серпня 2024 року інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Білоусовим Дмитром Романовичем, 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини в селищі Нова Водолага, площа Кооперативна, поблизу будинку № 3-А, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_3 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів. Від освідування у встановленому законом порядку відмовився під відеозапис, як на місці зупинки транспортного засобу, так і в медичному закладі. Водій ОСОБА_2 відсторонений від керування транспортного засобу під відеозапис. Також у протоколі вказано, що ОСОБА_2 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 та вчинив правопорушення передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З цього приводу суд зазначає, що правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначені положеннями Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ «Про дорожній рух», частина 1 статті 14 якого обумовлює, що учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, тощо (частина 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух»).

Приписами пункту 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюються Правилами дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі Правила дорожнього руху), пункт 1.3 яких передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

У пункті 1.9 Правил дорожнього руху України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; дорожньо-транспортна пригода подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки;

Пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

При цьому водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.9 «А» Правил дорожнього руху).

З приписів статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення слідує, що огляд особи, у даному випадку, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного сп`яніння, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, за наведеного, закон чітко визначає обов`язок з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено інкриміноване адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення надано наступні письмові докази:

- направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (додаток 1 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 8 розділу ІІ), який є додатком до протоколу до адміністративне правопорушення серії ААД № 011735 від 26 серпня 2024 року, з якого убачається, що 26 серпня 2024 року о 15 годині 20 хвилин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами виявленими ознаками сп`яніння: запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів, направлявся до Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна лікарня», від проходження огляду відмовилась під відеозапис;

- акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, який є додатком 2 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (пункт 10 розділу ІІ), з якого вбачається, що у зв`язку з виявленими ознаками: запах алкоголю з ротової порожнини, порушення координації рухів, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовилась. Факт відмови було зафіксовано на портативний відео реєстратор поліції ТЕСSAR № -6.

При цьому суд звертає увагу, що вказаний акт не містить дати його складання, у ньому не вказано у якої особи виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, коли саме вони були виявлені, при яких обставинах, та хто саме відмовився від проходження огляду за допомогою «Drager Аlcotest 6820», до якого протоколу цей акт є додатком. Окрім підпису поліцейського сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції Білоусова Д. Р. ніяких підписів, пояснень, прізвищ, дат тощо, вказаний акт не містить.

Також до матеріалів справи надано копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2917981, що винесена 26 серпня 2024 року о 17 годині 42 хвилини інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Ткачовим Максимом Володимировичем, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладанням штрафу у 510 гривень 00 копійок. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини в селищі Нова Водолага, вулиця Козацька, поблизу будинку № 38, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом не був пристебнутий паском безпеки, під час перевірки документів було відсутнє посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на даний транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив підпункти 2.3 «в», 2.1 «а», 2.1 «б», 2.1 «г» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

З приводу цього суд зазначає, що із вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 о 15 годині 06 хвилин 26 серпня 2024 року керував транспортним засобом по вулиці Козацькій в селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області, разом із тим зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення, що є предметом судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_2 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини керував транспортним засобом «ВАЗ 2107» в селищі Нова Водолага, по площі Кооперативній, поблизу будинку № 3-А. Тобто із вказаних документів, що долучені як докази у справі, убачається, що водій ОСОБА_2 в один і той же день та час керував одним і тим же транспортним засобом зовсім в різних місцях, що є фактично не можливим.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, окрім іншого надано відеозаписи, зроблені працівниками поліції, а саме відеозаписи з бодікамери «TECSAR BDC-53-02», інвентаризаційний номер -6, на яких зафіксовано перебіг подій, що мали місце 26 серпня 2025 року. На вищевказаних записах міститься відео з яких вбачається, як о 15 годині 06 хвилин автомобіль патрульної поліції під`їжджає до автотранспортного засобу марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_3 . Поліцейські підходять до чоловіка, який сидить на водійському місці, особу якого згодом встановлено, як ОСОБА_1 , та повідомляють останньому, про те, що він керував транспортним засобом не будучи пристебнутим ременем безпеки. Під час спілкування з ОСОБА_1 працівники поліції повідомляють, що у них є підозра перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння та пропонують пройти огляд на встановлення стану алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатора «Drager Alcotest 6820», на що водій ОСОБА_2 відмовляється. Крім того, на пропозицію інспектора поліції проїхати до медичного закладу з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, ОСОБА_2 також відмовляється. Також на відеозаписах зафіксовано, як працівники поліції разом із ОСОБА_1 їздять до його місця проживання за документами, а потім разом повертаються до місцезнаходження автотранспортного засобу, де у відношення ОСОБА_1 складається протокол про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, з яким водій не погоджується. Окрім іншого, з відеозаписів вбачається, що ОСОБА_1 , було зачитано його права, передбачені статтями 10, 55, 59 та 63 Конституції України, а також статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, від підпису яких останній відмовився. Разом із тим, із досліджених у судовому засіданні відеозаписів, не можливо однозначно констатувати порушення координації рухів у ОСОБА_1 .

Водночас, для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи за клопотанням представника ОСОБА_1 адвоката Манька Олексія Михайловича, постановою Нововодолазького районного суду Харківської області від 11 грудня 2024 року було витребувано від відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області відео з нагрудної камери поліцейського № 11130-572806, на яких відображено перебіг подій, що мали місце 26 серпня 2024 року за період часу з 13 години 00 хвилин по 15 годину 05 хвилин. Підставою для витребування вищевказаних доказів по справі слугувало те, відповідно до пояснень громадянина ОСОБА_1 , зазначених у скарзі до Головного управління Національної поліції в Харківській області було з`ясовано, що 26 серпня 2024 року приблизно після 13 години 00 хвилин між ним та інспектором поліції відбулася сутичка та непорозуміння за наслідками чого поліцейський погрожував громадянину ОСОБА_1 помстою, але відповідно до матеріалів справи не залучено відео, яким охоплюється час з 13 години 00 хвилин по 15 годину 00 хвилини. Відповідно до долученого до матеріалів справи відеофайлу «VID26F-06-0011.MOV» початок часу починає свій відлік з 15 години 05 хвилин (нагрудна камера № 11130-572806), що не дає змоги встановити всі обставини справи, які мали місце 26 серпня 2024 року.

Проте, надіслані на адресу суду відділенням поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області на виконання постанови суду від 11 грудня 2025 року відео файли дублюють наявні в матеріалах записи відео, але відеозаписи з нагрудної камери поліцейського № 11130-57280, на яких відображено перебіг подій, що мали місце 26 серпня 2024 року за період часу з 13 години 00 хвилин по 15 годину 05 хвилин, як це було зазначено у постанові, надані так й не були.

Суд акцентує увагу, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, матеріали справи мають містити належні та допустимі докази визначення чіткого моменту керування особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, транспортним засобом, оскільки суб`єкт адміністративного правопорушення за наведеної нормою права, є спеціальний водій транспортного засобу, або інша особа, яка керувала транспортним засобом.

Проте, надаючи оцінку вказаним письмовим доказам суд зазначає, що жоден із перелічених доказів безсумнівно не підтверджує, що ОСОБА_2 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилин керував транспортним засобом в селищі Нова Водолага, по площі Кооперативній, поблизу будинку № 3-А.

Визначення терміну «керування транспортним засобом» було наведено в пункті 27 Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Згідно правової позиції, викладеної у пункті 38 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 404/4467/16-а, «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування».

Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху- для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Проте, в даному випадку об`єктивних та беззаперечних доказів щодо, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», держаний номерний знак НОМЕР_3 , як письмові докази по справі, так і долучені відеозаписи, не містять.

Окрім цього, як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 953/9065/24 за результатами розгляду адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано рішення Київського районного суду міста Харкова від 02 червня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2917981 від 26 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Дата постанова суду набрала законної сили 05 серпня 2025 року.

Зі змісту вказаного судового рішення встановлено, що предметом судового оскарження була постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2917981, що винесена 26 серпня 2024 року о 17 годині 42 хвилини інспектором відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенантом поліції Ткачовим Максимом Володимировичем, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення з накладанням штрафу у 510 гривень 00 копійок.

Як вже було зазначено вище, у вказаній постанові було зафіксовано, що 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини в селищі Нова Водолага, вулиця Козацька, поблизу будинку № 38, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом не був пристебнутий паском безпеки, під час перевірки документів було відсутнє посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на даний транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив підпункти 2.3 «в», 2.1 «а», 2.1 «б», 2.1 «г» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

При цьому, вказана постанова, долучена працівниками поліції в даній справі на підтвердження факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Разом із тим, колегія суддів Другого апеляційного адміністративного суду дослідуючи обставини справи у мотивувальній частині свого судового рішення вказала, що «стороною відповідача надано суду відеозапис з боді-камери поліцейського, з якого вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у автомобілі з непристебнутим ременем безпеки. Тобто, дослідивши відеозапис, колегія суддів, зазначає, що з нього не вбачається сам факт керування позивачем транспортним засобом не будучи пристебнутим засобами пасивної безпеки, а саме ременем безпеки. Враховуючи вищевикладене суду не надано беззаперечних доказів руху транспортного засобу та керування ОСОБА_1 автомобілем… Відтак, вчинення позивачем адміністративного правопорушення не підтверджується жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення».

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №152/976/17, фіксація саме вчинення адміністративного правопорушення особою, а не притягнення особи до адміністративної відповідальності, підтверджує правомірність накладення адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі.

Відтак, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2917981 від 26 серпня 2024 року, що була долучена, як доказ до матеріалів справи з єдиним унікальним № 6341/1421/24 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року скасована через недоведення органом поліції факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

З цього приводу слід зазначити, що імперативними приписами статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Преюдиційність (від латинського «praejudicialis» те, що стосується попереднього судового рішення) це прийняття без доказування та перевірки фактів, які були встановленні процедурно іншим судом в іншій справі. Тобто, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Хоча преюдицію судових рішень у справах про адміністративні правопорушення прямо не встановлено чинним Кодексом України про адміністративні правопорушення, суд вважає за можливе її застосування у даному випадку, виходячи з такого.

Як убачається з багатьох рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішення, ухваленого 30 жовтня 2014 року у справі «Швидка проти України», провадження у справах про адміністративне правопорушення вважається кримінальним у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також цей суд у своїй сталій практиці (рішення у справах: «Енгель та інші проти Нідердандів», ухвалене 08 червня 1976 року; «Озтюрк проти Німеччини», ухвалене 21 січня 1984 року; та «Лутц проти Німеччини», ухвалене 25 серпня 1987 року) автономно тлумачить поняття «кримінальний» незалежно від національної термінології це поняття вживається щодо адміністративних, дисциплінарних та митних проступків тощо.

Отже, оскільки норми чинного Кодексу України про адміністративні правопорушення не регулюють питання преюдиції судових рішень, виникає необхідність в застосуванні принципу аналогії закону найбільш близької галузі права кримінального процесуального.

Так, відповідно до статті 90 Кримінального процесуального кодексу України рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

У постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі з єдиним унікальним 354/28/17 вказано, що процесуальне судочинство визначає правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Правова доктрина виокремлює наступні ознаки преюдиції: зазначені обставини беруться до уваги, коли вони встановлені не лише рішенням суду окремої юрисдикції (наприклад, кримінальним або адміністративним судом), але й рішенням суду іншої ланки судової системи; під рішенням можуть матися на увазі також проміжні та допоміжні акти, у випадку, якщо в них належним чином розглянуто спірне питання; судове рішення повинно бути таким, що набрало законної сили; сторонами у справі мають бути ті ж особи/особа, стосовно яких встановлено обставини, однак суб`єктний склад сторін у справі не обов`язково має бути повністю тотожним; у разі скасування рішення, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставинами усіх тих рішень, які цю преюдицію використали.

Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Отже, преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Обов`язковість судових рішень закріплена й у статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», яка, поміж іншого, закріплює, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine) (заява № 24465/04) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Враховуючи зв`язок обставин даної справи з встановленими обставинами в адміністративній справі, відображених у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 року у справі з єдиним унікальним № 953/9065/24, яка набрала законної сили, з приводу подій, що мали місце 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилин у селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області за участю тих самих осіб, суд вважає можливим застосування преюдиції, оскільки обов`язок її застосування витікає із норм права та усуває можливість винесення суперечливих правозастосовних рішень.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд не може визнати доведеним поза розумним сумнівом, що 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилини за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Нова Водолага, площа Кооперативна, поблизу будинку № 3-А, ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_3 , при цьому мав явні ознаки алкогольного сп`яніння, такі як запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів.

Акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, з відміткою про виявлення ознак алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації руху, який долучений до матеріалів справи також не може бути визнаний доказом у даній справі, оскільки, як вже зазначалось, з його змісту не можливо встановити, коли він складався, у якої саме особи та коли були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння та хто саме відмовився від проходження огляду за допомогою «Drager Аlcotest 6820». Однозначно констатувати, що вказаний акт відноситься до подій, відображених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 011735 від 26 серпня 2024 року, не можливо.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» звернуто увагу суддів на неприпустимість спрощеного підходу до судового розгляду справ про адміністративні правопорушення на транспорті та ігнорування прав осіб, яких притягають до відповідальності, потерпілих, їх законних представників і захисників. Після виявлення факту вчинення правопорушення працівник поліції зобов`язаний зібрати належні та допустимі докази такого правопорушення.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу, що протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом і до нього висуваються певні вимоги. Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей, покладається на особу, яка його складає та не може бути перекладено на суд.

Як вже зазначалось, відповідно до вимог статтей 251 та 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

При цьому, доведення вини правопорушника покладається на орган, що складає протокол про адміністративне правопорушення. Під доказуванням у провадженні у справах про адміністративні правопорушення слід розуміти процесуальну діяльність суб`єктів щодо збору, перевірки та оцінки доказів з метою встановлення об`єктивної істини у справі й прийняття на цій основі законного рішення.

При цьому, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року у справі № 12рп/2011 про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Системний аналіз змісту положень Кодексу України про адміністративні правопорушення в поєднанні із вказаною позицією Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, що ураховується з огляду на норми статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування пракрити Європейського суду з прав людини», свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, передбачені статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Доказуванню підлягають саме обставини указані в протоколі про адміністративне правопорушення щодо часу, місця та способу учинення діяння.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях указує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України, заява № 39598/03), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), пункт 161, Series A, заява № 25).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Малофєєва проти Росії» (заява № 36673/07), серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип) рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Проаналізувавши, у цьому провадженні наявні у ньому фактичні дані, які як докази були зібранні працівниками відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області, судом установлено, що вина особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є дійсною та доведеною з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Так, основним критерієм для притягнення особи до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є саме керування особою, що є учасником дорожнього руху, транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, передача керування транспортним засобом таким особам, або відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, працівниками поліції у даному випадку будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження факту керування ОСОБА_1 26 серпня 2024 року о 15 годині 06 хвилин транспортним засобом марки «ВАЗ 2107», державний номерний знак НОМЕР_3 не надано. Долучений до матеріалів справи акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, який є додатком 2 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (пункт 10 розділу ІІ) не містить відомостей щодо дати його складання, особи, у якої були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння та хто саме відмовився від проходження огляду у встановленому законом порядку, долучені до матеріалів справи відеозаписи також не підтверджують факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про виконання поліцейськими вимог частини 1 статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення про відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими належними доказами, в тому числі отриманих із дотриманням вимог статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не є достатнім та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні правопорушення.

Обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі, тоді вони можуть бути використані судом для висновку про винуватість особи в тому чи іншому правопорушенні.

Відповідно оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю суд враховує, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.

Положеннями статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами (постанова Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі № 760/20247/16-а).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості особи після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості звинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати особу винною.

Як наслідок на переконання суду дані, відображенні працівником поліції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, є сумнівними з вищезазначених підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів. Такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», оскільки будь-яких належних, допустимих і достовірних доказів того, що ОСОБА_2 саме керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння суду надано не було, а тому як наслідок в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Статтею 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічного роду положення закріплено і у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 08 липня 2020 року у справі №463/1352/16-а вказав, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Тож, згідно з принципом презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості

За таких обставин, враховуючи вище викладене суд вважає, що у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так як його вину органом поліції не доведено належним чином, а обґрунтовано на припущеннях, що є неприйнятим та суперечить, як нормам національного, так і міжнародного законодавства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

У зв`язку з чим, суд констатує про відсутність правових підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю з урахуванням вимог наведеної норми права.

Згідно зі статтею 40-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення, у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення, сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

В зв`язку із закриттям справи про адміністративне правопорушення, судовий збір стягненню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 9, 23, 34, 35, частинами 2 та 6 статті 38, статтею 40-1, частиною 1 статті 130, статтями 245, 246, 256, частиною 2 статті 268, пунктом 1 частини 1 статті 247, статтями 249 252, частиною 1 статті 255, частиною 2 статті 268, частиною 2 статті 277, статтями 280, 283 285, частиною 2 статті 287, статтями 294, 298, частинами 1 і 2 статті 299 та частиною 1 статті 303 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення особою, яку притягнуто до відповідальності, її законним представником, захисником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною 5 статті 7 та частиною 1 статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку оскарження, а у випадку такого оскарження - з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження.

Суддя Т. М. Трояновська