Справа № 161/7121/25 Провадження №33/802/602/25 Головуючий у 1 інстанції:Пахолюк А. М.
Доповідач: Гапончук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

судді - Гапончука В.В.,

за участю

особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 ,

захисника ОСОБА_1 Мамченка І.О.,

потерпілої ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_2 - Кінах Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника Кінах Яни Валеріївни в інтересах потерпілої ОСОБА_2 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , місце роботи: кочегар в КП «Підгайцівська сільська рада», за ч.1 ст.173-2 КпАП України,

В С Т А Н О В И В:

Відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 595601 від 31.03.2025 року за те, що 11.03.2025 року о 19 годині 00 хвилин в АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: умисно висловлював погрози (образи, нецензурну лайку) в сторону своєї матері ОСОБА_2 , що проживають разом, чим завдав шкоду її психічному здоров`ю. Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1).

Постановою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.08.2025 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Свою постанову суддя мотивував тим, що в ході розгляду справи судом встановлено, що у ОСОБА_1 та його матері ОСОБА_2 існує тривалий конфлікт з приводу нерухомого майна, що підтверджується також встановленими обставинами в постановах Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.09.2024 року та від 29.07.2024 року, які набрали законної сили, що свідчить лише про факт наявності між Оверчуками конфліктної ситуації.

З огляду на наведене сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення домашнього насильства, в розумінні вимог ст.173-2 КпАП України та ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Разом з тим будь-яких доказів, які вказували, що ОСОБА_1 вчиняв дії психологічного характеру щодо матері ОСОБА_2 , під час розгляду справи в суді також не здобуто.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що описані у протоколі дії та встановлені в судовому засіданні обставини, підпадають під поняття конфлікт - ситуацію, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. З огляду на вказане, проаналізувавши та оцінивши відповідно до вимог ст.252 КпАП України, наведені вище обставини справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.65-66).

Не погоджуючись із постановою судді представник Кінах Я.В. в інтересах потерпілої ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не надав належної оцінки змісту протоколу та наявним в матеріалах справи доказам, у зв`язку з чим оскаржувана постанова суду є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує на те, що сторона потерпілої вважає, що суд першої інстанції розглянув поняття домашнього насильства надто вузько та неправильно визнав ситуацію, що мала місце, за конфлікт. Також не надано належної оцінки показанням потерпілої, які повністю узгоджуються з іншими у справі доказами. Окрім того, зі слів потерпілої, зухвала та неадекватна поведінка ОСОБА_1 продовжується тривалий час.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, а постійні словесні напади, образи та погрози зі сторони ОСОБА_1 формують у неї відчуття страху за власне життя та здоров`я. Якщо дії ОСОБА_1 залишаться безкарними, вони неминуче продовжуватимуться та посилюватимуть шкоду психічному і фізичному стану потерпілої. На переконання її довірительки, відсутність належного покарання створює відчуття безкарності кривдника та підвищує ризик нових злочинів.

Просить постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.08.2025 року, якою відносно ОСОБА_1 закрито провадження у справі за ч.1 ст.173-2 КпАП України, за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, - скасувати та прийняти нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.71-75).

Суд апеляційної інстанції, заслухавши учасників судового провадження, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст.245 КпАП України завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, в тому числі, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом. За змістом ч.1 ст.9 КпАП України адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права та свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Таким чином, підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення є доведення об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони правопорушення.

Відповідно до вимог ст.ст.251, 252 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови доведеності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі вини особи у його вчиненні, на підставі належних та допустимих доказів. Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Згідно диспозиції ч.1 ст.173-2 КпАП України насильством в сім`ї - є умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); та ін.

Пунктом 14 ст.1 вказаного Закону передбачено, що психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Таким чином, виходячи із зазначених вище норм законодавства, під домашнє насильство, зокрема, умисне вчинення діянь психологічного характеру, які утворюють склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, підпадають словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, якщо такі дії викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Обгрунтовуючи висновки про відсутність складу правопорушення у діях ОСОБА_1 та закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КпАП України, суд посилався на те, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять будь-яких даних, які б підтверджували наявність події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, та які б спростовували позицію ОСОБА_1 щодо його непричетності до вчинення даного адміністративного правопорушення.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами представника Кінах Я.В. в інтересах потерпілої ОСОБА_2 , апеляційний суд не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_1 підтверджується належними і допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, яким суд не дав належної оцінки.

Як зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 595601 від 31.03.2025 року, 11.03.2025 року близько 19 години в АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: умисно висловлював погрози (образи, нецензурну лайку) в сторону своєї матері ОСОБА_2 , що проживають разом, чим завдав шкоду її психічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України (а.с.1).

Отже, протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факт вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій, та є одним із джерел доказів відповідно до положень ст.251 КпАП України.

Викладені у протоколі обставини підтверджуються: письмовою заявою потерпілої ОСОБА_2 12.03.2025 року (а.с.4); рапортом співробітника поліції від 12.03.2025 року (а.с.2, 6), а також іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Однак, суд першої інстанції необґрунтовано поставив під сумнів достовірність зазначених доказів, прийнявши доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, щодо її невинуватості.

Апеляційний суд вважає, що невизнання ОСОБА_1 своєї вини слід розцінювати критично, як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності, оскільки докази, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, в своїй сукупності повністю підтверджують його вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України.

Апеляційний суд також вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пояснення ОСОБА_1 здебільшого стосуються сімейного конфлікту щодо нерухомого майна, який існує вже тривалий час, що не має значення для оцінки наслідків його дій щодо його мами, яка є особою пенсійного віку.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, що описані у протоколі про адміністративне правопорушення дії та встановлені в судовому засіданні обставини, підпадають під поняття конфлікт - ситуацію, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони, оскільки з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 595601 від 31.03.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 вчинив факт домашнього насильства психологічного характеру стосовно своєї мами ОСОБА_2 за її ж місцем проживання.

Окрім того з пояснень свідка ОСОБА_3 , яка являється сестрою ОСОБА_1 та дочкою потерпілої, яка була допитана судом першої інстанції вбачається, що вона також живе в селі Лище, неподалік від матері. 11.03.2025 року вона почула крики свого брата ОСОБА_1 , прибігши до будинку матері, вона побачила, що ОСОБА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння кричав та погрожував ОСОБА_2 . Після цього ОСОБА_2 викликала поліцію.

Допитана судом першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_1 , суду пояснила, що 11.03.2025 року вона повернулась додому в село Підгайці о 16 годині 30 хвилин, її чоловік вже перебував вдома, тому він не міг вчиняти жодних протиправних дій в селі Лище. Вказала також, що працівники поліції приїхали відібрати пояснення в ОСОБА_1 лише через два тижні після події, вказаної в протоколі, а саме 31.03.2025 року.

Проте, суд поставився критично до пояснень свідка ОСОБА_3 і не взяв їх до уваги, оскільки на його думку вони за своєю суттю є взаємовиключними, а відтак дані пояснення не підтверджують та не спростовують вину ОСОБА_1 у вчиненні даного правопорушення. Окрім того, зазначені свідки є близькими родичами як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 , що спричиняє наявність у суду обґрунтованих сумнівів у правдивості цих показань.

Однак, місцевий суд взяв до уваги показання свідка ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_1 .

Оцінюючи пояснення свідка ОСОБА_3 і долучені письмові докази у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б вказували на факт надання потерпілою неправдивих показань з метою обмовити її сина ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає, що доказами, наявними в матеріалах справи, доведено, що домашнє насильство мало місце, через що ОСОБА_2 отримала психоемоційне навантаження та потребує захисту з боку держави як потерпіла.

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 доведена повністю, а його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.173-2 КпАП України.

Апеляційним судом встановлено, що 11.03.2025 року близько 19 години в АДРЕСА_1 , громадянин ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: умисно висловлював погрози (образи, нецензурну лайку) в сторону своєї матері ОСОБА_2 , що проживають разом, чим завдав шкоду її психічному здоров`ю, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, повністю знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, отриманих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається та під час апеляційного перегляду не зазначалось.

За таких обставин приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України, є доведеною «поза розумним сумнівом».

Разом з тим, адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинено 11.03.2025 року.

Відповідно до положень ч.3 ст.38 КпАП України адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтями 173-2 і 173-6 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня вчинення відповідного правопорушення.

Згідно із п.7 ч.1 ст.247 КпАП України провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що на час розгляду справи судом першої інстанції пройшли передбачені ст.38 КпАП України строки накладення адміністративного стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України, у зв`язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової, якою визнати ОСОБА_1 винним за ч.1 ст.173-2 КпАП України та провадження у справі за ч.1 ст.173-2 КпАП України закрити за закінченням на момент розгляду справи та прийняття постанови про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення.

З огляду на викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_5 в інтересах потерпілої ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.294 КпАП України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Кінах Яни Валеріївни в інтересах потерпілої ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 серпня 2025 року відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України скасувати.

Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України.

Провадження у справі закрити на підставі ч.7 ст.247 КпАП України, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.2 ст.38 КпАП України.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду Гапончук В.В.