Справа № 462/6904/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючої судді Постигач О. Б., секретаря судового засідання Шостак К. Р., за участю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши матеріали справи, які надійшли з Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 164 КУпАП,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , 29.08.2025 року о 08 год. 58 хв. у м. Львові на пл. Двірцевій, 1 керуючи транспортним засобом марки «Citroen», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював провадження господарської діяльності з перевезень пасажирів на замовлення без державної реєстрації як суб`єкта господарства, чим порушив вимоги ч. 9 ст. 39, абз. 4 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про автомобільний транспорт» та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Суду ОСОБА_1 пояснив, що є прихожанином монастиря у с-ще Брюховичі. У день події він прибув на вокзал на прохання забрати до реколекційного монастиря жінок-біженок із Харкова, на що безкорисливо погодився, оскільки вони неодноразово допомагали йому, зокрема коштами на придбання нового автомобіля після ДТП. За його словами, цим жінкам хтось із прихожан надав його номер телефону та державні номерні знаки автомобіля для впізнання. Проте того дня у нього виникли технічні несправності з телефоном, у зв`язку з чим вони не змогли з ним зв`язатися і скористалися сервісом виклику таксі «Uklon». До нього підійшла працівниця поліції, якій він пояснив, що пасажирських перевезень не здійснює, а жінки помилково, замість даних водія «Uklon», надали правоохоронцям його телефонний номер і дані автомобіля.

Крім цього, ОСОБА_1 подав до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з недостатністю доказів проти нього. Зокрема, він зазначив, що у відповідній графі протоколу посадовою особою не було в повній мірі викладено суть адміністративного правопорушення відносно нього, не зазначено наявності документального підтвердження отримання ним матеріальних чи нематеріальних благ за надання послуг вартісного характеру. Також ОСОБА_1 звернув увагу, що під час складання протоколу у салоні його автомобіля не перебували пасажири, не зазначено точних обставин вчинення адміністративного правопорушення, не наведено даних щодо здійснення ним господарської діяльності, зокрема де, кому та коли надавалися послуги перевезення, відсутня інформація про самостійність, регулярність та тривалість його діяльності, відсутні дані про отримання прибутку від такої діяльності, а також пояснення свідків. На думку ОСОБА_1 , навіть якщо правопорушення мало місце, воно носило одноразовий характер, а його діяльність не може вважатися регулярною та постійною, що є обов`язковими ознаками господарської діяльності. У зв`язку з цим він просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши позицію особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходжу до наступних висновків.

Положеннями ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, іншими документами тощо.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною 1 статті 164 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Господарського Кодексу України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 3 Господарського Кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Господарського Кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності: перевезення пасажирів, небезпечних вантажів та небезпечних відходів внутрішнім водним, морським, автомобільним, залізничним та повітряним транспортом, міжнародні перевезення пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Водночас, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що ліцензія видається на господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів в тому числі на такий вид робіт як надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів на таксі. При цьому наведеним законом передбачено надання послуг з перевезення пасажирів різних видів: для регулярних, спеціальних, нерегулярних пасажирських перевезень, також перевезень на замовлення, таксі, тощо, в залежності від чого у ст. 39 цього Закону визначений перелік документів, які мають бути наявні у водія.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.

Зі змісту ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що основним критерієм для складання протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 164 КУпАП є відсутність дозволу на перевезення, ліцензії та свідоцтва про підприємницьку діяльність.

Дослідивши матеріали справи, в тому числі протокол про адміністративне правопорушення № ПП000907 від 29.08.2025 року, фотознімки, відеозаписи з нагрудних камер спостереження, вважаю, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Зокрема, з долученого до матеріалів справи відеозапису з нагрудних камер поліцейських вбачається, що на початку відео жінки підтвердили працівниці поліції, що викликали таксі на замовлення. Крім того, на відео зафіксовано, що ОСОБА_1 зазначив, що ліцензії для здійснення пасажирських перевезень він не має, водночас поцікавився, чи всі таксі, що перебувають на місці, мають відповідні ліцензії.

Суд звертає увагу, що при складанні протоколу ОСОБА_1 не був позбавлений можливості викласти свої заперечення, надати пояснення, однак будь-яких зауважень ним заявлено не було, у тому числі й стосовно того, що пасажирів він нібито забирав безоплатно для перевезення до монастиря, що, власне, й не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Доводи ОСОБА_1 , що для притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 164 КУпАП необхідне встановлення в діях особи ознак здійснення нею підприємницької діяльності, яка у тому числі має містити ознаки систематичності, суд визнає безпідставними, оскільки аналіз диспозиції ч. 1 ст. 164 КУпАП, в редакції станом на 25.09.2025 року, не дає підстав вважати, що до адміністративної відповідальності може бути притягнена фізична особа лише у разі систематичного порушення порядку провадження господарської діяльності. Сам по собі факт вчинення особою адміністративного правопорушення щодо здійснення провадження господарської діяльності з перевезення пасажирів без державної реєстрації, як суб`єкта господарювання та без одержання необхідної ліцензії на провадження цієї діяльності, становить склад правопорушення, за який передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Щодо доводів ОСОБА_1 про відсутність документального підтвердження на отримання плати за перевезення пасажирів, що виключає в його діях склад інкримінованого правопорушення, на переконання суду, є необґрунтованими.

При цьому суд враховує, що договір перевезення пасажирів є консенсуальним (укладеним з моменту досягнення згоди сторін) і передбачає отримання плати за надані послуги перевезення. Істотними умовами договору перевезення пасажирів є предмет договору (послуга з доставки пасажира та багажу), ціна (провізна плата) та строк перевезення. Суд акцентує увагу на тому, що консенсуальний договір вважається укладеним і породжує права та обов`язки для сторін з моменту досягнення згоди між ними щодо всіх істотних умов, незалежно від фактичного виконання та передачі грошей.

Досліджені та перевірені судом обставини, поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, що охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Доказів, які б спростовували вину ОСОБА_1 , суду не надано.

За таких обставин, відповідно до ст. 33 КУпАП, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, суд вважає, що на нього має бути накладено стягнення у виді штрафу.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП, у разі винесення суддею постанови про накладання адміністративного стягнення, особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн.

Керуючись ст. ст. 40-1, 164, 283, 284 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, та обрати йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень без конфіскації грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн. судового збору.

Роз`яснити, що відповідно до вимог ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати штрафу протягом 15 днів з дня вручення копії постанови, при примусовому виконанні постанови суду згідно ч. 2 ст. 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення штраф підлягає стягненню у подвійному розмірі.

Постанову може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Повний текст постанови складено 26.09.2025.

Суддя: Постигач О. Б.