ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Київ

Справа № 754/7979/25

Апеляційне провадження № 33/824/4354/2024

Київський апеляційний суд у складі судді Желепи О.В. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Сіренка Максима Юрійовича, на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року

у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП

ВСТАНОВИВ

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 317452 ОСОБА_1 01.05.2025 о 21:52 год, керував автомобілем, марки «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. О. Екстер 5, у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законом порядку за допомогою спеціального приладу Drager, результат становить 0.83‰. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9а ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 ч. 1 КУпАП, тобто керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння.

Деснянський районного суду міста Києва постановою від 24 липня 2025 року ОСОБА_1 визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченому ч. 1 ст. 130 КУпАП та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 н.м.д.г., що становить 17 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, стягнув з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605,60 грн на користь держави.

Не погодившись з такою постановою, захисник ОСОБА_1 - адвокат Сіренко М.Ю. 30 липня 2025 року засобами поштового зв`язку через суд першої інстанції подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу без участі ОСОБА_1 та його захисника, не врахував того, що в матеріалах справи не міститься доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що є підставою для закриття провадження у справі з огляду на практику апеляційних судів.

Судове засідання 02 вересня 2025 року було відкладене до 16 вересня 2025 року за клопотанням захисника ОСОБА_1 - адвоката Сіренка М.Ю., яке обґрунтовував відпусткою адвоката в м. Черкаси (доказів не підтвердження цієї обставини, а також дат зайнятості адвоката в інших судових засіданнях не було надано) та перебуванням ОСОБА_1 на заході України у зв`язку із роботою та його бажанням особистої участі в розгляді справи (доказів також не надано).

Судове засідання 16 вересня 2025 року було зняте з розгляду у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному. Водночас у суд захисник ОСОБА_1 - адвокат Сіренко М.Ю. не з`явився, причин неявки суду не повідомив, подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовував хворобою ОСОБА_1 (доказів не надано).

У судове засідання 23 вересня 2025 року ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Сіренко М.Ю. не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Адвокат Сіренко М.Ю. написав на електронну пошту суду листа, без доказів накладення електронного цифрового підпису, у якому просив відкласти розгляд справи з підстав його зайнятості в іншому судовому засіданні (доказів не надав).

Вирішуючи питання про розгляд справи за відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності та її захисника апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 44, статтями 51, 146, 160, 172-4 - 172-9, 173, частиною третьою статті 178, статтями 185, 185-1, статтями 185-7, 187 цього Кодексу, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою. За змістом наведеної норми участь особи, що притягається до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, в розгляді протоколу про адміністративне правопорушення не є обов`язковою.

Апеляційний суд вважає, що стороні захисту надано достатньо можливостей для участі у судових засіданнях, незважаючи на подання необґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи стороною захисту.

Окрім того, письмова позиція сторони захисту викладена в апеляційній скарзі, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність необхідності у подальшому відкладенні судових засідань, оскільки письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, достатньо для правильного вирішення справи про адміністративне правопорушення та апеляційного перегляду.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що заборона зловживання процесуальними правами є загально-правовим принципом і поширюється на всі види судочинства (ухвала від 07.02.2022 у справі № 266/108/22, від 07.11.2022 у справі № 757/9655/22-к та ін.).

У постанові Вищого спеціалізованого суду України від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» зазначається, що оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати існування випадків зловживання процесуальними правами. Водночас слід враховувати, що використання процесуальних прав, зокрема, заявлення клопотань, скарг, не може розцінюватися як перешкоджання здійсненню провадження, за винятком випадків, коли йдеться про зловживання правом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Аналіз викладених вище обставин неявки адвоката Сіренка М.Ю. в судові засідання, якого щоразу належним чином було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення своїх процесуальних прав , що виразилися у відсутності інтересу до поданої апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 та свідчить про умисне уникнення від явки до суду та затягування судового розгляду цієї справи (як апеляційної скарги, так і в цілому).

Відповідно до ст. 42 Правил адвокатської етики, представляючи інтереси клієнта або виконуючи функцію захисника в суді, адвокат зобов`язаний дотримуватися вимог чинного процесуального законодавства, законодавства про адвокатуру та адвокатську діяльність, про судоустрій і статус суддів, іншого законодавства, що регламентує поведінку учасників судового процесу, а також вимог Правил. Адвокат Сіренко М.Ю. жодного разу подаючи клопотання про відкладення не подав докази причин своєї відсутності та не повідомляв суду дати своєї зайнятості, що унеможливлювало визначити дату судового засідання у вільний та зручний для адвоката час, тобто адвокат не з`являвся у судові засідання без поважних причин, чим виявив неповагу до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Правил адвокатської етики, адвокат не повинен вчиняти дій, спрямованих на невиправдане затягування судового розгляду справи.

За своєю суттю дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права стороною процесу, однак по суті вони направлені на деструктивність судового розгляду та затягування розгляду справи з метою спливу процесуальних строків з метою уникнення відповідальності, оскільки з моменту вчинення адміністративного правопорушення минуло майже 7 місяців і справа розглядом ще не розпочата.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про зловживання адвокатом Сіренком М.Ю. своїми процесуальними правами, спрямованими на затягування судового процесу, а також про порушення адвокатом Сіренком М.Ю. Правил адвокатської етики, що виявилося у повторній неявці до суду апеляційної інстанції без поважних причин, не подання суду доказів на підтвердження причин не явки, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності особи, що притягається до адміністративної відповідальності та її захисника, які були повідомленні про дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Відповідно до приписів ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з ч. 2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також не передавати керування транспортним засобом особі, яка перебуває в такому стані або під впливом таких препаратів.

Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими (п. 1.3); особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9); водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (п. 2.9. «а»).

Статтею 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на невизнання ОСОБА_1 своєї винуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його винуватість підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, які дослідженні у судовому засіданні, а саме:

- даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №317462 від 01.05.2025 (а.с. 2);

- даними тесту №3801 приладу Drager 6820, за результатами тесту якого встановлено алкогольне сп`яніння у ОСОБА_1 у розмірі 0.83‰ (а.с. 5);

- даними акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів за результатами тесту якого встановлено алкогольне сп`яніння у ОСОБА_1 у розмірі 0.83‰ (а.с. 6);

- даними направлення на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.05.2025 (а.с. 7);

- даними розписки від 01.05.2025 згідно з якою ОСОБА_2 , підтвердив факт залишення на зберігання транспортного засобу «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1 та зобов`язався не передавати керувати ним ОСОБА_1 протягом 24 год. (а.с. 8);

- даними DVD-R диску з відеозаписом з нагрудної камери №472229 (а.с. 9).

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також підтверджуються належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги повторюють доводи сторони захисту, що висловлені нею в суді першої інстанції, та яким суд першої інстанції надав належної оцінки.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Апеляційний суд повністю погоджується із висновками суду першої інстанції щодо доведеності за стандартом «поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_1 в порушенні пункт 2.9 «а» ПДР України, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки в матеріалах справи міститься як результат огляду на стан сп`яніння на місці зупинки т/з під керуванням ОСОБА_1 (0,83‰), так і акт огляду на стан сп`яніння у якому такий стан зафіксований. Указані документи підписані ОСОБА_1 без зауважень, що свідчить про згоду з їх змістом.

Указані обставини не були спростовані стороною захисту, та нею не висловлено жодних доводів щодо недопустимості (недійсності результатів) такого огляду.

Позиція сторони захисту зводиться до того, що в матеріалах справи відсутні докази керування ОСОБА_1 транспортним засобом, що виключає суб`єкта адміністративного правопорушення як елемент складу правопорушення за ст. 130 КУпАП.

Водночас указана позиція не заслуговує на увагу, оскільки обставина керування ОСОБА_1 01.05.2025 транспортним засобом підтверджується головним чином постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 4630272, у якій зафіксовано, що водій ОСОБА_1 керуючи ТЗ не виконав вимогу дорожнього знаку 5.16.

Указана постанова ОСОБА_1 не оскаржена, а тому зафіксовані в ній відомості є встановленими та такими, що відповідають дійсності.

Окрім цього, з відеозапису з нагрудної камери поліцейського вбачається, що протягом усього часу ОСОБА_1 обставин керування транспортним засобом та, відповідно, свого статусу як водія не заперечував, виконував законні вимоги поліцейських та розумів причину зупинки його ТЗ.

З урахуванням викладено, у суду відсутні розумні сумніви щодо того, що ОСОБА_1 дійсно був водієм та керував ТЗ 01.05.2025.

Доводи щодо розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 та його захисника суд відхиляє як формальні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судові засідання неодноразово відкладалися за клопотанням сторони захисту, зокрема 02.06.2025, 12.06.2025, 16.07.2025.

Окрім цього, 23.07.2025 захисник Кирилюка І.О. подав клопотання про закриття провадження у справі, яке було розглянуто судом у постанові від 24.07.2025.

Таким чином, права ОСОБА_1 на захист не були порушені, суд створив можливості для його участі в судових засідань, у які він не з`явився з особистих (суб`єктивних) причин, та надав належну оцінку позиції сторони захисту щодо складеного протоколу.

Відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 44, статтями 51, 146, 160, 172-4 - 172-9, 173, частиною третьою статті 178, статтями 185, 185-1, статтями 185-7, 187 цього Кодексу, присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, є обов`язковою.

В указаному переліку відсутня стаття 130 КУпАП, а тому розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 з урахуванням його належного повідомлення про дату та час такого розгляду, не є процесуальним порушенням, що дає підстави для скасування постанови суду першої інстанції.

Інших доводів щодо незаконності чи необґрунтованості постанови суду першої інстанції апеляційна скарга не містить. Водночас зазначені в ній доводи, законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, розумних сумнів щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП не викликають, порушень щодо порядку отримання доказів, що містяться в матеріалах справи не наводять, що в сукупності свідчить про формальність доводів апеляційної скарги, спрямованих на уникнення адміністративної відповідальності при змістовній згоді із результатами провадження у справі.

Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Вказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції були дотримані, а висновок суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП є правильним, оскільки він відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Згідно з положеннями статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

За таких обставин апеляційна скарга залишається без задоволення, а постанова суду першої інстанції залишається без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Сіренка Максима Юрійовича, - залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Желепа