Дата документу Справа № 335/5421/25
запорізький апеляційний суд
Провадження №33/807/794/25Головуючий у 1-й інстанції Макаров В.О.
Єдиний унікальний № 335/5421/25Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.
Категорія ч.5 ст.126 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі захисника Шутака Ю.В., діючого в інтересах ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Шутака Юрія Володимировича на постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

Згідно з постановою суду, 26.05.2025 року о 04 год. 48 хв. біля буд.186-А по просп.Соборному у м.Запоріжжі водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «ВАЗ 21703» д.н.з. НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами. Дане адміністративне правопорушення ОСОБА_1 вчинив повторно після того, як протягом року 15.02.2025 року постановою уповноваженої особи серії БАД №827058 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.1 «а» Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 визнано винним за ч.5 ст.126 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на шість років.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

В апеляційній скарзі захисник Шутак Ю.В. просив змінити постанову суду в частині накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, виключивши із резолютивної частини постанови адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Свої вимоги мотивував тим, що постанова суду є незаконною та необґрунтованою. Суд першої інстанції не повною мірою з`ясував фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

Захисник посилається на положення п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №18 від 19.12.2008 року) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Акцентує увагу на тому, що положеннями ст.30 КУпАП передбачено позбавлення наданого громадянинові спеціального права, в тому числі й права керування права керування транспортними засобами.

Вказує, що ОСОБА_1 вже позбавлений такого права у встановленому законом порядку. Таким чином до нього не може бути застосовано зазначений вид адміністративного стягнення.

До судового засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги його було повідомлено у відповідності до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року за №28, через додаток «Viber». Згідно із ч.6 ст.294 КУпАП неявка ОСОБА_1 до суду не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за його відсутності в судовому засіданні.

Заслухавши захисника Шутака Ю.В., діючого в інтересах ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення ніким не оспорюється, тому оскаржувана постанова судді з огляду на положення ч.7 ст.294 КУпАП в цій частині не переглядалась. Натомість апелянт не погоджується з видом накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в частині позбавлення права керування транспортними засобами.

Надаючи оцінку аргументам апеляційної скарги захисника щодо неможливості застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами до особи, яке вже позбавлена зазначеного права, апеляційний суд виходить з такого.

З матеріалів провадження встановлено, що в провину ОСОБА_1 ставиться вчинення передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення.

Санкцією вказаної частини статті КУпАП передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

При цьому санкція ч.5 ст.126 КУпАП передбачає обов`язкове накладення на правопорушника стягнення як у виді штрафу в певному розмірі, так і у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що всупереч протилежним доводам захисника, безпосередньо у ст.30 КУпАП не встановлено обмежень щодо призначення додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті (санкції частини статті) КУпАП особам, яких на момент вчинення адміністративного правопорушення вже було позбавлено такого права.

Положення зазначеної статті не містять також закріплення правових підстав непризначення стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли воно прямо передбачено у санкціях норм КУпАП.

Навпаки положеннями ст.30 КУпАП прямо регламентовано порядок застосування судами стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобами щодо осіб, вже позбавлені такого права.

Так, відповідно до змісту ч.ч.2, 3 вказаної статті КУпАП позбавлення права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Крім того, апеляційний суд зважає на те, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст. 8 Конституції України).

Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності адміністративного правопорушення і стягнення, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності стягнення вчиненому адміністративному правопорушенню. Категорія справедливості передбачає, що стягнення за адміністративне правопорушення повинно бути домірним. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад адміністративного правопорушення та рамки стягнення відповідатимуть один одному, а й те, що стягнення має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Принцип рівності всіх громадян перед законом конституційна гарантія правового статусу особи, що поширюється, зокрема, на призначення стягнення. Притягнення особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, до адміністративної відповідальності не лише означає рівність усіх осіб перед законом, а й передбачає встановлення в законі єдиних засад застосування такої відповідальності.

Завданням КУпАП є правове забезпечення охорони прав і свобод громадянина, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, встановленого правопорядку зміцнення законності, запобіганням правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Для здійснення цього завдання КУпАП визначає, які суспільно небезпечні діяння є адміністративними правопорушеннями та які адміністративні стягнення застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Відповідно до вимог ст.33 КУпАП особі, яка вчинила адміністративне правопорушення, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених КУпАП та іншими законами України.

Так, положення ч.5 ст.126 КУпАП передбачають відповідальність особи, яка позбавлена права керування транспортними засобами, однак, здійснює таке керування повторно протягом року. Як вже зазначалось вище, санкцією вказаної частити статті КУпАП передбачено штраф в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Суб`єкт передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення є фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку (загальний) і керує транспортним засобом.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ст.23 КУпАП. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети стягнення щодо запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Каральна мета такого додаткового стягнення досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу обов`язків за ухилення від відбування додаткового стягнення.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка вже позбавлена такого права, не ґрунтується на нормах закону, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету стягнення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи захисника в цій частині.

Апеляційний суд критично ставиться й до аргументів апеляційної скарги, в якій апелянт посилався на п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №18 від 19.12.2008 року) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де зазначалось, що позбавлення права керувати транспортними засобами не можна застосовувати до винної особи, яке вже позбавлена такого права.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що Постанови Пленуму Верховного Суду України не є джерелом права. Роз`яснення, що в них містились, стосувались законодавства дев`ятнадцятирічної давнини, яке за цей час багато разів змінювалось і трансформувалось. Про застарілість і неактуальність такого роз`яснення свідчить те, що зазначеним пунктом Пленуму ВСУ передбачалось, що позбавлення права керувати транспортними засобами за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення. Проте в теперішній редакції даної норми права передбачено, що таке стягнення застосовується лише як додаткове. Крім того, відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судами при застосуванні норм права враховуються висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а не в постановах пленуму Верховного Суду України, який як судова інституція давно припинив свою правозастосувальну діяльність.

Відтак, суд апеляційної інстанції не має правових підстав для невизначення ОСОБА_1 такого виду стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами з урахуванням обставин, на які посилається захисник.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що згідно зі ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Накладене адміністративне стягнення в кожному конкретному випадку має відповідати регламентованій законом меті та критеріям достатності (співмірності).

Виходячи з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосоване до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в частині позбавлення його права керування транспортними засобами строком на 6 років не узгоджується з вимогами ст.23 КУпАП та вказаному критерію достатності (співмірності) відповідає не в повній мірі.

Апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 захід адміністративної відповідальності, обмежився формальним твердженням про необхідність застосування до особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Суд в оскаржуваній постанові не зазначив власних мотивів в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, визначивши строк його дії - 6 років.

Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.23, 33 КУпАП та з урахуванням вказаних обставин, зважаючи на характер вчиненого правопорушення, відомості про особу порушника, який є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується позитивно, апеляційний суд вважає за необхідне постанову судді змінити та пом`якшити накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, призначивши його у мінімальному передбаченому санкцією ч.5 ст.126 КУпАП розмірі.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу захисника Шутака Юрія Володимировича задовольнити частково.

Постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 10 червня 2025 року, в цій справі щодо ОСОБА_1 в частині накладеного адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, змінити.

Зменшити розмір накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами з 6 років на 5 років.

В решті постанову судді залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Гончар