Провадження № 33/801/953/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 рокум. Вінниця

Суддя Вінницького апеляційного суду Войтко Ю. Б.,

розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Гармаш Андрія Віталійовича на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП,

встановив:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі вісімсот п`ятдесят гривень в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі шістсот п`ять гривень 60 копійок.

Відповідно до обставин встановлених судовим рішенням, 26.05.2025 ОСОБА_1 ухилялася від виконання згідно ст. 150 СК України батьківських обов`язків відносно своїх малолітніх дітей. Зазначеними діями ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, адвокат Гармаш А.В. в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року та прийняти нову постанову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 184 КУпАП.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні постанови суд першої інстанції допустив порушення права на захист та права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, суд першої інстанції проігнорував заявлене адвокатом клопотання про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції та безпідставно відмовив у відкладенні слухання справи, необґрунтовано пославшись на припущення щодо можливого затягування процесу.

Такі дії суду позбавили адвоката можливості належним чином виконати свій процесуальний обов`язок з надання правової допомоги ОСОБА_1 , що фактично призвело до порушення її фундаментальних прав на захист та на справедливий судовий розгляд.

Зауважує, що протокол про адміністративне правопорушення не містить викладення обставин об`єктивної сторони складу правопорушення. У ньому не зазначено, в чому саме полягало невиконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків; формальне посилання на ст. 150 СК України є загальним і неінформативним. Не вказано тривалість та період перебування дітей без нагляду, місце їх перебування, з ким вони залишалися, які конкретні дії чи бездіяльність становили невиконання батьківських обов`язків, а також які негативні наслідки цього були зафіксовані та підтверджені доказами.

Матеріали справи містять виключно заяви про вчинення злочину та пояснення соціального працівника ОСОБА_2 , зі змісту яких вона фактично виступає у статусі потерпілої особи. Водночас зазначені заяви мають суб`єктивний характер та ґрунтуються на повідомленні, отриманому від невідомої особи, що позбавляє їх належної доказової сили.

Разом із тим матеріали справи не містять жодних об`єктивних доказів, які б підтверджували проведення перевірки викладених у заявах ОСОБА_2 обставин щодо неналежного виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків, зокрема акту обстеження умов проживання дітей, акту медичного огляду стану їх здоров`я, показань свідків чи інших належних та допустимих доказів.

Подружжя ОСОБА_3 у період з 23.05.2025 по 26.05.2025 було відсутнє за місцем проживання з поважних причин, а саме у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я батька ОСОБА_4 , який проживав у м. Кам`янка-Бузька Львівської області й помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про надана копія свідоцтва про смерть останього. Дітей на цей час вони залишили під наглядом довіреної особи ОСОБА_5 , якій цілковито довіряли. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_5 та заявами-розписками від 23.05.2025, долученими до матеріалів справи.

Одночасно з поданням апеляційної скарги ОСОБА_1 заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 31.07.2025. Зазначає, що вперше апеляційну скаргу було подано 10.08.2025 у межах установленого законом строку. Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.08.2025 скаргу повернуто у зв`язку з неподанням договору про надання правової допомоги, який підтверджує повноваження адвоката. Повторно апеляційна скарга була подана 22.08.2025 вже із доданим договором, проте постановою апеляційного суду від 29.08.2025 її знову повернуто через пропущення строку на апеляційне оскарження, оскільки у матеріалах справи не містилося клопотання про його поновлення. Надалі, 01.09.2025, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу втретє, цього разу одночасно звернувшись із клопотанням про поновлення строку відповідно до вимог ст. 294 КУпАП, мотивуючи його тим, що первинне звернення з апеляційною скаргою відбулося у встановлений строк, а повернення скарг було пов`язане виключно з процесуальними формальностями.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП в разі заявлення клопотання про поновлення строку на подання апеляційної скарги, останнє вирішується суддею апеляційного суду. При цьому слід взяти до уваги обставини, які об`єктивно вплинули чи могли вплинути на можливість оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення.

Суд дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що заявлене клопотання підлягає задоволенню, оскільки строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, проте її захисник - адвокат Гармаш А. В. подав до суду заяву, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, а розгляд справи провести у його відсутність.

Перевіривши матеріали провадження про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП, проаналізувавши зміст судової постанови та зіставивши викладені у ній обставини із наявними у матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Так, за положеннями ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з положеннями положень ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями ст. 280 КУпАП регламентовано, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення; чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності; чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; чи заподіяно майнову шкоду; а також з`ясувати інші підстави для правильного вирішення справи.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до положень КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які використовуються при нагляді за виконанням правил, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, нормі стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а також іншими документами.

Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, суд першої інстанції посилався на дані, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 668028 від 27.05.2025, відповідно до якого 26.05.2025 ОСОБА_1 ухилялася від виконання згідно ст. 150 СК України батьківських обов`язків відносно своїх малолітніх дітей; на рапорт; протокол прийняття заяви про вчинене правопорушення від 26.05.2025 року, та на письмові пояснення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 184 КУпАП настає за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей і тягне за собою попередження або накладення штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктом даного адміністративного правопорушення є суспільні відносини у сфері охорони прав та інтересів дитини.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП проявляється у невиконанні батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей, а саме: залишення впродовж тривалого строку дитини без будь-якого нагляду; ухилення від виховання дітей (у тому числі незабезпечення відвідування ними школи, контролю за проведенням дозвілля); незабезпечення дитині безпечних умов перебування за місцем проживання чи в іншому місці; невжиття заходів щодо їх лікування; безпідставне обмеження в харчуванні, одязі, інших предметах першої необхідності; штучне створення незадовільних побутових умов тощо.

При цьому, стаття 184 КУпАП за своїм змістом є бланкетною адміністративно-правовою нормою, тобто нормою, яка лише називає або описує правопорушення, а для повного визначення його ознак відсилає до інших нормативно-правових актів, що наповнює норму ст. 184 КУпАП більш конкретним змістом для встановлення тих ознак, які мають значення для правильної правової кваліфікації зазначеного діяння. Тому серед ознак суті такого адміністративного правопорушення обов`язково повинно бути посилання на конкретний нормативно-правовий акт, яким встановлюються відповідні правила та якого не дотрималась особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Крім того, під ухиленням від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей слід розуміти як пряме невиконання батьками або особами, які їх замінюють, цих обов`язків та свідомого нехтування ними.

Згідно з ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, крім іншого, зазначаються: місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

В свою чергу, складений протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в ньому не розкрита повністю об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, відповідно до ч. 1 ст. 184 КУпАП, тобто не зазначена суть адміністративного правопорушення, про що слушно зауважила апелянт у своїй апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на невідповідність протоколу про адміністративне правопорушення вимогам ст. 256 КУпАП, що є істотним недоліком у матеріалах справи. Протокол не містить детального викладення суті адміністративного правопорушення та не характеризує об`єктивну сторону складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП. Зокрема, у ньому відсутній опис конкретних дій або бездіяльності ОСОБА_1 , які свідчили б про ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей.

Натомість протокол містить лише формальне посилання на ст. 150 СК України, що не є достатньо інформативним і не конкретизує, від яких саме передбачених законом обов`язків щодо забезпечення необхідних умов виховання дітей ОСОБА_1 ухилилася. Відсутність такої конкретизації унеможливлює встановлення фактичних обставин, які підтверджували б наявність у її діях складу адміністративного правопорушення.

Крім того, протокол не містить інформації про тривалість та період перебування дітей без нагляду, місце їх перебування та осіб, з ким вони залишалися, а також не описує конкретних проявів невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 і негативних наслідків цього, які мали б бути зафіксовані та підтверджені належними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що основою обвинувачення є виключно заяви ОСОБА_2 про вчинення правопорушення та пояснення соціального працівника, які надають підстави вважати ОСОБА_2 потерпілою особою. Водночас усі заяви ОСОБА_2 мають суб`єктивний характер і ґрунтуються на повідомленні анонімної, невідомої особи, що позбавляє їх належної доказової сили.

Матеріали справи не містять жодних об`єктивних доказів, які б підтверджували проведення перевірки викладених у заявах ОСОБА_2 обставин щодо неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_1 . Зокрема, відсутні: акти огляду місця проживання дітей, акти медичного обстеження стану їхнього здоров`я, показання свідків чи інші належні та допустимі докази, які б могли підтвердити фактичні обставини, зазначені в заявах.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до розписки ОСОБА_5 від 23.05.2025 вона взяла на себе повну відповідальність за дітей подружжя ОСОБА_3 , зобов`язавшись здійснювати їхній нагляд, надавати медичну допомогу при потребі та представляти інтереси дітей на правах батьків під час відсутності ОСОБА_1 . Таким чином, діти фактично перебували під належним наглядом дорослої особи, якій подружжя цілковито довіряло, що виключає можливість настання ризику для їхнього життя або здоров`я.

Відповідно, тимчасова відсутність ОСОБА_1 та її чоловіка за місцем проживання у період з 23.05.2025 по 26.05.2025 не може розцінюватися як ухилення від виконання обов`язків, передбачених законодавством стосовно виховання та забезпечення необхідних умов життя п`ятьох дітей. Таким чином, відсутність батьків за місцем проживання мала поважні причини та не може розцінюватися як склад адміністративного правопорушення за ст. 184 КУпАП, оскільки всі заходи щодо забезпечення безпеки, здоров`я та інтересів дітей були належним чином здійснені.

Суд першої інстанції, ухвалюючи постанову, не надав належної оцінки вказаним обставинам, що ставить під сумнів законність та обґрунтованість висновків, зроблених у постанові щодо наявності адміністративного правопорушення.

Отже, наявними в справі доказами не доведено поза розумним сумнівом факту ухилення ОСОБА_1 від виконання передбачених законодавством обов`язків по відношенню до п`ятьох дітей, що в свою чергу не надає можливості зробити висновок про наявність в її діях складу правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Зазначені порушення є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Приймаючи відповідно до ст. 294 КУпАП нову постанову, суд апеляційної інстанції виходить з того, що в протоколі про адміністративне правопорушення не викладено всіх ознак складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

При цьому суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у вчиненні правопорушення має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З огляду на викладене, суд першої інстанції визнав ОСОБА_1 винною у невиконанні обов`язків щодо виховання дітей та вчиненні правопорушення за обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, незважаючи на його невідповідність вимогам ст. 256 КУпАП, і наклав на останню адміністративне стягнення, визначене санкцією ч. 1 ст. 184, що прямо суперечить принципу правової визначеності, закріпленому у численних рішеннях ЄСПЛ (п. 31 рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia), заява № 589973/00); п. 109 рішення від 13.12.2001 у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia v. Moldova), заява № 45701/99); п. 54 рішення від 23.09.1998 у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), згідно яких «закон має бути доступним та передбачуваним, що стосується його наслідків, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку».

Зокрема, ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (п. 33 рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), Reports 1996-V).

На національному рівні КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

З огляду на вищенаведене, з урахуванням практики ЄСПЛ та відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, вважаю, що факт вчинення останньою правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, не доведений.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, виходячи з принципу, зазначеному у ст. 62 Конституції України про те, що будь-яке обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, - дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими та наявні підстави для скасування постанови суду з прийняттям нового судового рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. 294 КУпАП , апеляційний суд,

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2025 року скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя апеляційного суду Ю. Б. Войтко