ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 610/850/25 Головуючий 1 інстанції: Тімонова В.М.
Провадження №: 33/818/ 1558 /25 Головуючий апеляційної інстанції: Курило О.М.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Харківський апеляційний суд у складі: судді судової палати з розгляду кримінальних справ Курила О.М., при секретареві Литвиненку Д.А., без участі особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , без участі його захисника, за умови, що всі учасники належним чином повідомлені про розгляд даної справи і ні від кого з них не надійшло заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника правопорушника на постанову Балаклійського районного суду Харківської області від 16 липня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , відомості про реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2025 року о 17.31 годині в м. Балаклія Ізюмського району Харківської області по вул. Захисників України, 8, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Рено Дастер, д.н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння обличчя, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на алкотестер Драгер та у медичному закладі відмовився під відеозапис, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Обставини вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на думку суду першої інстанції, підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР 1 № 276926 від 20.03.2025; рапортом чергового ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області від 20.03.2025; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20.03.2025, та актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_1 відмовився проходити огляд за допомогою спеціального технічного засобу та у медичному закладі; відеозаписами з нагрудних камер працівників поліції, зроблених під час складання протоколу про адміністративне правопорушення стосовно нього, які зафіксовані на DVD-R диску та відтворені у судовому засіданні, з яких вбачається, що останній перебуває з ознаками сп`яніння, від проходження огляду на стані сп`яніння відмовився.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, захисник особи, що притягується до адміністративної відповідальності, подав апеляційну скаргу, яка містить прохання скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою закрити провадження по справі за недоведеності наявності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, апелянт зазначає, що автомобіль не рухався, а стояв припаркований, причина зупинки транспортного засобу працівниками поліції була безпідставною, до того ж на думку апелянта, на працівників поліції здійснювали тиск невідомі особи, відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як такої не було, а відеозаписи, що містяться в матеріалах справи, є неналежними доказами, оскільки невідомо звідки скопійовані дані відеофайли та відсутнє їх засвідчення електронним цифровим підписом, окрім того не вказана модель пристрою, на який велася відеофіксація. Апелянт також звертає увагу, що відеозапис переривається в проміжку часу між 17:46:00 та 18:35:00.

Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає постанову незаконною та просить її скасувати.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ані захисник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили, жодних клопотань до суду не надійшло.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням пункту 1 статті 6 даної Конвенції.

Верховним Судом в пункті 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 також зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд завчасно повідомляв правопорушника про дату, час і місце судового засідання. При розгляді справ даної категорії явка учасників при апеляційному перегляді не є обов`язковою.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у провадженні не є перешкодою для розгляду справи.

Виходячи з цього, судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про розгляд справи за відсутності правопорушника чи його захисника.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, повинен належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова судді, згідно зі ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 ПДР України Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до положень п. 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства Внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складений уповноваженою особою, з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20 березня 2025 року о 17.31 годині в м. Балаклія Ізюмського району Харківської області по вул. Захисників України, 8, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Рено Дастер, д.н.з. НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння обличчя, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на алкотестер Драгер та у медичному закладі відмовився під відеозапис, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Суд апеляційної інстанції з метою перевірки матеріалів справи та доводів апеляційної скарги надав сторонам провадження всі можливості для представлення доказів по справі для підтримання їхньої правової позиції.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів апелянта про те, що автомобіль не рухався, а стояв припаркований, оскільки на дослідженому судом відеозаписі чітко зафіксовано рух автомобіля ОСОБА_1 , за яким прослідували поліцейські аж до повної його зупинки у дворі житлового комплексу (момент відеофіксації 17:31:10).

Доводи апелянта про безпідставність зупинки транспортного засобу є необґрунтованими, адже досліджені судом матеріали свідчать, що причиною зупинки стало порушення водієм п. 9.2.б ПДР України, а також інформація, що надійшла за викликом 102 про те, що дана особа може перебувати в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним транспортом. Отже, порушень в діях працівників поліції щодо зупинки транспортного засобу даного громадянина не було, останні діяли відповідно до вимог п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію».

З цих підстав суд відхиляє доводи апелянта про здійснення тиску невідомими особами на працівників поліції. Фактичні обставини справи свідчать про порушення водієм положень ПДР України, зокрема п. 2.5 ПДР України, та про відповідність дій працівників поліції вимогам чинного законодавства та завданням несення своєї служби.

Що стосується доводів апелянта про те, що відмови водія від огляду на стан алкогольного сп`яніння як такої не було, то суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними, з огляду на те, що сукупність зібраних у справі доказів свідчить про вчинення правопорушником відмови від пропозиції працівників поліції на їх вимогу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Так, з досліджених судом відеозаписів вбачається, що у поведінці водія були наявні ознаки сп`яніння, передбачені п. 3 розд. 1 вищезазначеної Інструкції. У зв`язку з цим, діючи відповідно до вимог вказаної Інструкції, а також ст. 266 КУпАП, працівники поліції кілька разів пропонували водію пройти огляд на місці зупинки за допомогою газоаналізатора драгера або в закладі охорони здоров`я (17:35:40), від чого водій категорично відмовився, що всупереч доводам апеляційної скарги про відсутність такої відмови чітко зафіксовано на досліджених судом відеозаписах (17:37:10; 17:37:31).

Суд апеляційної інстанції вважає надані суду відеоматеріали належними та допустимими доказами та критично ставиться до доводів апелянта про те, що відеозаписи, що містяться в матеріалах справи, є неналежними доказами, оскільки невідомо звідки скопійовані дані відеофайли та відсутнє їх засвідчення електронним цифровим підписом, та про відсутність зазначення моделі пристрою, на який велася відеофіксація, а також переривання відео, з огляду на наступне.

Матеріальний носій лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Таким чином, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

Така позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду в справі № 751/6069/19 від 10.09.2020.

Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність цифрового підпису на відеоматеріалах, наданих до суду, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відсутність зазначених електронних підписів не спростовує той факт, що на відео зафіксовано спілкування поліцейських саме з ОСОБА_1 . Окрім того, конверт з диском, наданий уповноваженими особами до суду, як і сам диск-носій вказаної інформації містять прописані усі необхідні дані стосовно належності даних відеозаписів до вказаного правопорушення.

Що стосується пристрою, на який велася відеофіксація, то дані про такий пристрій містяться у п. 10 протоколу про адміністративне правопорушення, складеному відносно даного водія. Суд апеляційної інстанції визнає вказані у протоколі відомості про даний пристрій достатніми та не вбачає приводів сумніву у достовірності наданих уповноваженими особами Національної поліції відеоматеріалів, що стосуються події вчиненого правопорушення.

Твердження апелянта про відсутність відеофіксації в момент часу з 17:46:00 до 18:35:00 не відповідає дійсності, адже судом досліджено повний відеозапис з 17:31:00 по 17:53:00. Відеозапис проміжку часу між 17:53:00 та 18:35:00 дійсно не долучено до матеріалів справи, однак як вбачається з досліджених відеозаписів, усі юридично значущі факти мали місце саме в охопленому наданим суду апеляційної інстанції відеозаписом проміжку часу. Наданий суду відеозапис є вичерпно інформативним, належним та допустимим доказом, отриманим у встановленому законом порядку, дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правопорушник притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП саме за фактом порушення п. 2.5 ПДР України, тобто за відмову від проходження огляду, відтак його вина полягає у порушенні обов`язку пройти на вимогу працівника поліції огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, а факт реального перебування чи неперебування його в стані алкогольного сп`яніння у той день на кваліфікацію даного адміністративного правопорушення не впливає.

Виходячи з того, що факт відмови водія від проходження передбаченого законом огляду на стан алкогольного сп`яніння є доведеним, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про винуватість особи, що притягується до адміністративної відповідальності, у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме вказана особа визнана судом винною за відмову від проходження огляду на предмет перебування в стані алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене, підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд вбачає у діях правопорушника склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Всі зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази апеляційний суд визнає належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам ст. 251 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази та порушення вимог закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для зміни або скасування судового рішення.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» вказується, що у

рішеннях судів та трибуналів мають належним чином пояснюватися підстави, на яких ці рішення ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різним, залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Однак, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З вищезазначеного випливає, що інші доводи та пояснення апелянта в апеляційній скарзі є безпідставними або необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і, враховуючи характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки - дане правопорушення є грубим порушенням правил дорожнього руху та є потенційно небезпечним для суспільства, становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1,7,25,33,38,294,295 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ :

Постанову Балаклійського районного суду м. Харкова від 16 липня 2025 року по справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника правопорушника, - залишити без задоволення.

Оскарження даної постанови в касаційному порядку у відповідності до ст. 294 КУпАП не передбачено.

Суддя Харківського апеляційного суду О.М. Курило