ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/240/25 Головуючий І-ї інстанції Тимош О.М.
Провадження № 33/818/824/25 Суддя доповідач Гєрцик Р.В.
Категорія: ст.ст.124 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Гєрцика Р.В.

секретаря судового засідання Костенко Ю.С.

за участю захисника Царьова Р.В.,

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

потерпілого ОСОБА_2 ,

представника потерпілого Вдовиченка О.І.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційні скарги захисника Царьова Р.В. та представника потерпілого Вдовиченка О.І. на постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, щодо ОСОБА_1 ,-

УСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Судом першої інстанції встановлено, що 03.01.2025 року о 07 годині 50 хвилин в м. Харкові пр. Льва Ландау, буд. 185, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer» номерний знак НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 10.3 Правил дорожнього руху, при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Hyundai І30» номерний знак НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку по тій же смузі, на яку він мав намір перестроюватися, та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.

Постановою судді Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 гривень та стягнуто в дохід держави судовий збір.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник просить призначити у справі додаткову судову автотехнічну експертизу, постанову судді скасувати та постановити нову, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції не було надано обґрунтованої оцінки матеріалам справи, та необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про призначення додаткової експертизи, оскільки проведена експертиза є однобічною та не надає відповідей чи відповідали дії водія ОСОБА_2 ПДР, а тому у справі неможливо беззаперечно встановити вину ОСОБА_3 .

Представник потерпілого адвокат Вдовиченко О.І. також подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження та постанову судді скасувати та винести нову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування строком на 1 рік.

Обґрунтовуючи клопотання по поновлення строку на апеляційне оскарження представник потерпілого зазначає, що останнім днем подання апеляційної скарги було 12.04.2025 року, однак це був вихідний день, а тому апеляційна скарга подана в понеділок 14.04.2025 року.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ОСОБА_1 свою вину визнав частково, давав суперечливі пояснення, обмовив потерпілого, нібито той наносив йому удари після ДТП, однак зазначене не підтверджується належними доказами. Також, ОСОБА_1 , маючи поганий зір, навмисно керував автомобілем з тонуванням, що ускладнювало йому керування, і тому вважає, що за доцільне було призначити покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Мотиви суду

До початку апеляційного розгляду, представник потерпілого Вдовиченко О.І. відмовився від своєї апеляційної скарги на постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2025 року, з чим погодився і потерпілий ОСОБА_2 .

Нормами КУпАП не визначений порядок вирішення питання про відмову від апеляційної скарги, разом з тим, відповідно до частини 1 статті 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а тому апеляційний суд вважає за можливе застосувати аналогію закону, зокрема КПК України.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого.

Якщо вирок або ухвалу суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо не має заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що потерпілий ОСОБА_2 та його представник Вдовиченко О.І. скористалися своїм процесуальним правом на відмову від апеляційної скарги. Відмова від апеляційної скарги не порушує нічиїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Перевіривши матеріали справи відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, законність і обґрунтованість постанови судді в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши доводи захисника та ОСОБА_1 на підтримання вимог апеляційної скарги, пояснення потерпілого та його представника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 251 КУпАП встановлює, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративне правопорушення (проступок) - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, окрім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності. Тобто підставою для притягнення особи до відповідальності за вчинення адміністративного проступку є наявність об`єктивних і суб`єктивних ознак, тобто об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони.

В розумінні ЄСПЛ справи про адміністративні правопорушення є кримінальним провадженням, тому до таких справ за аналогією можливо застосувати принципи кримінального процесу.

А відтак, у справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості.

Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання.

У рішенні у справі «Олег Колесник проти України» ЄСПЛ вказав, що вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції слід розглядати як конкретні аспекти права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції, і завдання суду полягає у тому, щоб з`ясувати, чи був увесь зазначений процес, включно зі способом, у який здійснювався збір доказів, «справедливим» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції.

За змістом статті 124 КУпАП, порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, виражається у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна (матеріальний склад).

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, 03.01.2025 року о 07 годині 50 хвилин в м. Харкові пр. Льва Ландау, буд. 185, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer» номерний знак НОМЕР_1 , при перестроюванні не надав перевагу в русі автомобілю «Hyundai І30» номерний знак НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку по тій же смузі, на яку він мав намір перестроюватися, та скоїв з ним зіткнення. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди.

Зазначений протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою на те особою, з заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст.256 КУпАП та підписані уповноваженою особою.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пункт 1.9 ПДР України передбачає, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.3 «б» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Пунктом 10.3 ПДР передбачено, що у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися.

За одночасного перестроювання транспортних засобів, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу транспортному засобу, що знаходиться праворуч.

Вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку, саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 211719 від 03.01.2025 року, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, поясненнями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відеозаписом з місця події ДТП від 03.01.2025 року.

Також, відповідно до висновку експертів №2687/2688 від 18.03.2025 року, було встановлено, що у дорожній ситуації водій автомобіля «Mitsubishi» ОСОБА_1 повинен був діяти згідно з вимогами п.п.10.3, 12.4 ПДР України. Технічна можливість уникнути ДТП для водія автомобіля «Mitsubishi» ОСОБА_1 визначалася виконанням ним вимог п.10.3 ПДР України, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.п.10.3, 12.4 ПДР України, а невідповідність його дій вимогам п.10.3 ПДР України знаходилися, з технічної точку зору, у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

У даній дорожній ситуації водій автомобіля «Hyundai І30» ОСОБА_2 повинен був діяти згідно з вимогами п.12.3 ПДР України. Вирішити питання про те, чи мав водій ОСОБА_2 технічну можливість уникнути ДТП та чи малися в його діях невідповідності вимогам ПДР України, які б знаходилися у причинному зв`язку з ДТП, не представилося можливим, оскільки не були надані відомості з якою швидкістю рухався автомобіль.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що експертами однозначно встановлено, що дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 10.3 ПДР України, а невідповідність його дій вимогам п.10.3 ПДР України знаходилися з технічної точку зору у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Поліцейськими саме порушення п. 10.3 ПДР України інкримінується ОСОБА_1 згідно з протоколом про адміністративне правопорушення та правильність кваліфікації його дій підтверджується висновком експертизи.

Аналізуючи схему місця ДТП, відеозапис з місця події, характер та локалізацію зазначених пошкоджень транспортних засобів, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення вимог п.10.3 ПДР водієм ОСОБА_1 , що призвело до зіткнення транспортних засобів та спричинило їх пошкодження.

В апеляційній скарзі захисникомпровина ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди заперечується. Причиною виникнення ДТП, на його думку, стало порушення правил дорожнього руху потерпілим, саме який порушив вимоги ПДР України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст.279,280 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається судом у межах тих обставин та особи, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, який по суті є обвинуваченням.

Отже, у справі щодо ОСОБА_1 суд повинен надати оцінку саме його діям в дослідженій дорожній обстановці на предмет відповідності ПДР України.

Таким чином, посилання апелянта про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення є необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин не підлягає задоволенню клопотання захисника про призначення додаткової автотехнічної експертизи щодо необхідності встановлення порушень ПДР зі сторони потерпілого, оскільки така оцінка з боку суду неможлива з огляду на вимоги ст.279,280 КУпАП. Експертами було встановлено, що дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п. 10.3 ПДР України, а невідповідність його дій вимогам п.10.3 ПДР України знаходилися, з технічної точку зору, у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Висновок експерта є повним, зрозумілим, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для призначення додаткової експертизи.

Якщо в подальшому такі порушення щодо іншого учасника ДТП будуть встановлені, то це може впливати лише на об`єм відшкодування завданої шкоди. Крім того, сторона захисту не позбавлена можливості щодо звернення до компетентного органу про перевірку з метою встановлення порушення ПДР з боку потерпілого.

Враховуючи викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до вимог ст. 245, 251 КУпАП, судом першої інстанції було об`єктивно з`ясовано обставини даної справи із урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, та за принципом «поза розумним сумнівом» було встановлено про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно з ч.2 ст.33 КУпАП, при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Метою застосування адміністративного стягнення є виховання правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил суспільного співжиття; запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, покарання та виправлення правопорушника, відшкодування збитків.

Застосовуючи такий вид адміністративного стягнення, передбачений санкцією ст. 124 КУпАП, як штраф, суд першої інстанції враховував характер вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, те, що його дії складають підвищену суспільну небезпечність, становлять небезпеку дорожньому руху та несуть загрозу для життя і здоров`я його учасників.

Застосований районним судом до ОСОБА_1 вид та розмір адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

Апеляційний суд погоджується з висновком судді про необхідність призначення ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн, виходячи з наступного.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу порушника, справедливості й достатності обраного стягнення тощо (дискреційні повноваження суду).

Обираючи вид і розмір стягнення, судом першої інстанції було дотримано вимоги закону, враховано особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, зокрема те, що дане правопорушення вчинене нею вперше (відсутність даних про те, що вона раніше притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, пов`язаного із безпекою дорожнього руху), необережний характер дій.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про накладення стягнення у виді штрафу в розмірі, визначеному санкцією ст. 124 КУпАП, яке на переконання апеляційного суду відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам справи та не потягне за собою порушення засад виваженості.

Крім того, відповідно положень ст. 30 КУпАП адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами застосовується до правопорушника за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом. Проте, цих обставин під час розгляду даної справи в суді першої інстанції не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що отримання пошкоджень автомобілів входить до об`єктивної сторони ст. 124 КУпАП та само по собі не вказує на виключне застосування позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки санкцією зазначеної статті також передбачено штраф, тому відповідні доводи апеляційної скарги потерпілого не можуть бути прийнятими до уваги.

Визначене суддею суду першої інстанції стягнення перебуває у справедливому співвідношенні із характером вчиненого і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_1 стягнення є необхідним й достатнім для її виховання та досягнення мети цього стягнення у виді запобігання вчиненню нових правопорушень, як самою особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, так і іншими особами, що у свою чергу вказує на обґрунтованість накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (ст. 1, 7 КУпАП).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване. З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційних скаргах не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Царьова Р.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2025 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Р.В. Гєрцик