Дата документу Справа № 336/1692/25
запорізький апеляційний суд
Провадження №33/807/934/25Головуючий у 1-й інстанції Вайнраух Л.А.
Єдиний унікальний №336/1692/25Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.
Категорія ч.5 ст.126 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі ОСОБА_1 і його захисника Баришнікова А.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні спільну апеляційну скаргу ОСОБА_1 і його захисника Баришнікова Андрія Григоровича на постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 травня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

Згідно з постановою суду, 11.02.2025 року о 13 год. 03 хв. по вул.Центральній, 1 у с.Таврійське (Кірове) водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «BMW 520» д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом. Дане правопорушення ОСОБА_1 вчинив повторно після того, як протягом року 17.08.2024 року постановою уповноваженої особи УПП в Запорізькій області серії ЕНА №2854986 його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.126 КУпАП. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.1 «а» Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 визнано винним за ч.5 ст.126 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень з позбавленням права керування транспортним засобом строком на п`ять років.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

У спільній апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його захисник Баришніков А.Г. просили скасувати постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

Свої вимоги мотивували тим, що постанова суду є незаконною та не містить чіткого опису об`єктивної сторони інкримінованого адміністративного правопорушення.

Розгляд справи про адміністративне правопорушення відбувся без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що позбавило останнього можливості реалізувати передбачені ст.268 КУпАП процесуальні права, у тому числі й право на захист. На переконання апелянтів, під час оформлення адміністративного матеріалу було також порушено право ОСОБА_1 на захист.

Матеріали провадження не містять рапортів працівників поліції щодо обставин події та доказів відсутності у водія права керування транспортними засобами. Крім того, один із наявних в матеріалах справи відеофайлів не містить звукозапису, а відомості про інший не внесено до протоколу про адміністративне правопорушення. Відтак, вказані фрагменти відео є недопустимими доказами.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом винуватості особи.

ОСОБА_1 за викладених у протоколі обставин діяв в стані крайньої необхідності, адже він, будучи військовослужбовцем ЗСУ, виконував службові обов`язки та мав завершити виконання бойового завдання згідно бойового наказу командира.

На переконання сторони захисту, наведене свідчить, що ОСОБА_1 діяв в умовах крайньої необхідності, що є обставиною, яка у свою чергу виключає адміністративну відповідальність.

Судом першої інстанції не було враховано положення ст.15 КУпАП, які вказують на неможливість накладення на водіїв транспортних засобів ЗСУ такого виду адміністративного стягнення як штраф.

Таким чином, апелянти вважають, що правові підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП відсутні.

Заслухавши ОСОБА_1 і його захисника Баришнікова А.Г., які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з наданих матеріалів провадження ОСОБА_1 дійсно не був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що в подальшому ОСОБА_1 реалізував право на апеляційне оскарження судового рішення та разом зі своїм захисником подав спільну апеляційну скаргу. Йому було поновлено строк на апеляційне оскарження постанови суду.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови ОСОБА_1 не був обмежений у передбачених ст.268 КУпАП правах, в тому числі і в правах бути присутнім під час апеляційного розгляду спільної апеляційної скарги, заявляти клопотання та подавати докази.

Проте, ОСОБА_1 , будучи присутнім особисто під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, жодних нових доказів, які були невідомі суду першої інстанції та могли б істотно вплинути на суть прийнятого рішення, апеляційному суду не надавав. Клопотань про дослідження нових доказів не заявляв. Тому передбачені ст.268 КУпАП права особи, на переконання апеляційного суду, не порушено.

Крім того, чинним законодавством не передбачено необхідності обов`язкового скасування постанови суду першої інстанції у зв`язку з розглядом справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконано вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП, повно та всебічно розглянуто обставини справи, дотримано вимоги щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення. Всупереч протилежним доводам апелянтів, судом встановлено обставини наявності в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого адміністративного правопорушення, у тому числі й об`єктивну сторону.

Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується відомостями, які зазначені у

- протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №244138 від 11.02.2025 року, відповідно до якого водій ОСОБА_1 керував автомобілем, не маючи права керування таким транспортним засобом, правопорушення вчинено повторно протягом року; особистий підпис та пояснення водія наявні;

- постанові уповноваженої особи УПП в Запорізькій області про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2854986 від 17.08.2024 року за ч.2 ст.126 КУпАП, відповідно до якої, з-поміж іншого, ОСОБА_1 керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом;

- довідкою щодо повторності вчиненого правопорушення за ст.126 КУпАП; всупереч протилежним доводам апелянтів, зазначена довідка містить відомості про відсутність у ОСОБА_1 посвідчення водія;

- долученим до матеріалів справи відеозаписом.

На зазначеному відеозаписові об`єктивно за допомогою технічного засобу відеозапису зафіксовано обставини вчинення адміністративного правопорушення водієм, його фрагменти за змістом є взаємодоповнюючими.

Відеозапис події має істотне значення для правильного вирішення даної справи, адже містить достовірні дані про вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення. При цьому, склад передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП адміністративного правопорушення не вимагає встановлення з наданих відеозаписів даних, на які впливав би факт специфічних характеристик технічного засобу.

Відтак, відеозапис є належним та допустимим у розумінні ст.251 КУпАП, узгоджується з іншими наявними доказами.

У зв`язку наведеним, у апеляційного суду відсутні підстави сумніватися в тому, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини дійсно мали місце.

Таким чином, всупереч протилежним доводам апеляційної скарги, відомості протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 не є єдиним доказом у справі, оскільки судом першої інстанції враховано та надано правову оцінку за сукупністю усіх встановлених у даній справі обставин, з якими закон пов`язує можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що чинними нормами КУпАП не передбачено імперативного обов`язку доручення рапортів працівників поліції щодо обставин події, на що помилково посилалась сторона захисту, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення.

Апеляційний суд підкреслює, що вказані документи за своїм правовим змістом є службовими документами, відповідно до яких уповноважені особи інформують керівництво про законність своїх дій.

Об`єктивна сторона поставленого у провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення полягає у повторному протягом року керуванні транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Факт керування ОСОБА_1 автомобілем «BMW 520» д.н.з. НОМЕР_1 за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ніким не оспорюється.

Під час перевірки апеляційним судом матеріалів справи будь-яких істотних порушень, допущених при їх оформленні, не встановлено.

Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст.256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС №1395 від 07.11.2015 року.

В ньому зазначено дату та місце його оформлення, відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, місце, час вчинення адміністративного правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, суть вчиненого адміністративного правопорушення.

Доводи апелянта про порушення його права на захист під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення не ґрунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст.268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, з-поміж іншого, користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи при розгляді справи.

Натомість на стадії оформлення протоколу про адміністративне правопорушення залучення захисника чинними нормами КУпАП не передбачено.

Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушення права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на захист під час оформлення працівниками поліції матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги про наявність в діях ОСОБА_1 передбаченої ст.18 КУпАП обставини, що виключає адміністративну відповідальність, є недоведеними.

Саме по собі лише посилання у апеляційній скарзі на виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби за викладених у протоколі обставин без належного підтвердження такої обставини, не може бути розцінено судом, як дії особи у стані крайньої необхідності.

Змістом наявного в матеріалах відео об`єктивно зафіксовано, що після зупинки транспортного засобу під керуванням водія на відповідне запитання працівника поліції ОСОБА_1 заперечив факт виконання ним бойового завдання. Про наявність конкретних обставин крайньої необхідності уповноваженим особам водій не повідомляв, а лише зазначив, що він мав необхідність керування автомобілем, адже перебуває на прифронтовій території (часове позначення 2025/02/11 13:10:45).

Дослідивши та проаналізувавши сукупність зібраних доказів, в тому числі і зміст відеозапису, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій ОСОБА_1 такими, що були вчинені в стані крайньої необхідності у розумінні ст.18 КУпАП.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що 11.02.2025 року водій ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності.

Доказів того, що саме 11.02.2025 року виникла ситуація, яка спонукала керувати транспортним засобом ОСОБА_1 , який не має посвідчення водія, матеріали справи не містять. Апелянтом не надано жодних достовірних відомостей на підтвердження того, що за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ОСОБА_1 виконував конкретне завдання, пов`язане із проходженням військової служби, і керування саме ним транспортним засобом було обумовлено необхідністю усунення небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління.

Не підтверджено і той факт, що ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 . Не йдеться в апеляційній скарзі й про те, що хтось інший, аніж ОСОБА_1 , не мав змоги доправити останнього до місця призначення.

За таких обставин, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.

Враховуючи вищевикладене, такі доводи апелянтів суд апеляційної інстанції розцінює як спрямований на ухилення від встановленої законом відповідальності спосіб захисту.

З приводу заявлених апелянтами вимог про застосування положень ст.15 КУпАП апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Із матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_1 дійсно вчинив інкриміноване йому адміністративне правопорушення, будучи військовослужбовцем.

Відповідальність військовослужбовців та інших осіб, на яких поширюється дія дисциплінарних статутів, за вчинення адміністративних правопорушень регламентовано положеннями ст.15 КУпАП.

Згідно із ч.1 ст.15 КУпАП військовослужбовці несуть відповідальність за адміністративні правопорушення за дисциплінарними статутами. За порушення правил, крім іншого, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, зазначені особи несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Вчинене ОСОБА_1 передбачене ч.5 ст.126 КУпАП адміністративне правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відтак, в рамках справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 положення, якими регламентовано адміністративну відповідальність, застосовуються до нього на загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до посилання в апеляційній скарзі захисника на положення ст.15 КУпАП в частині неможливості застосування до ОСОБА_1 штрафу як адміністративного стягнення під час порушення правил дорожнього руху, адже вказана частина статті КУпАП поширюється на вичерпне коло суб`єктів, які при цьому є військовослужбовцями строкової служби.

Натомість до зазначеного переліку вид військової служби, який проходить ОСОБА_1 , не віднесено.

Таким чином, у контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення на зазначених у ній підставах.

Відтак, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи.

Накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху за своїм видом та розміром узгоджується з вимогами ст.33 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст.23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть безумовне скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Спільну апеляційну скаргу ОСОБА_1 і його захисника Баришнікова Андрія Григоровича залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 09 травня 2025 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Гончар