Справа № 938/691/25
Провадження № 33/4808/627/25
Категорія ст.204-1 ч.2 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

за участю захисника адвоката Стаценко Д.С.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Стаценка Д.Р., яка подана в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, місце народження: м. Дніпропетровськ, Дніпропетровська область, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, стягнуто судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок, -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у складі групи осіб, 03.05.2025 року близько 11.50 годин вчинив спробу незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України на напрямку 472 прикордонного знаку на відстані 15км. від лінії державного кордону на території Верховинської ОТГ Верховинського району Івано-Франківської області на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в межах контрольованого-прикордонного району, де був виявлений разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , прикордонним нарядом "Прикордонний патруль", чим порушив вимоги ст.ст.9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, адвокат Стаценко Д.Р. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01.08.2025 року у справі №938/691/25 та закрити провадження по справі на підставі ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Вказує, що суд першої інстанції недотримався права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на справедливий суд, оскільки справу було розглянуто без участі ОСОБА_1 . Про розгляд справи їх було повідомлено менше ніж за 24 год. до призначеної дати та часу проведення судового засідання.

Зазначає, що суд не взяв до уваги вік ОСОБА_1 та докази його працевлаштування в Україні. У своїй постанові суд зазначає, що «захисником також не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 дійсно має в Україні стабільну та висооплачувану роботу…». Вважає, що такий доказ у жданих правовідносинах є необов`язковими, оскільки ОСОБА_1 є особою немобілізаційного віку. Разом з тим, суд у вступній частині зазначає місце роботи та посаду ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що подорож ОСОБА_1 була заздалегідь спланованою та останній мав намір повернутися додому. Зокрема, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності мав квиток на поїзд з Ворохти до Києва, де він зараз проживає.

Також, суд вказав, що ОСОБА_1 зі своїми друзями не перебував на туристичному маршруті, що спростовується інформацією з веб-сайту «В похід Карпатами», відповідно до якого село Верхній Ясенів, в якому ОСОБА_1 зупинився, є останньою точкою туристичного маршруту «село Буковець гора Копілаш гора Писаний Камінь село Верхній Ясенів».

Повідомляє, що судом не враховано тиск та стрес, під яким перебували ОСОБА_1 зі своїми друзям, а також заготовлені заздалегідь бланки документів, проте, враховано наявність «відеозізнання» та підпису протоколі, в якому ОСОБА_1 «повністю визнає свою провину у намірі незаконно, поза межами пропуску, потрапити до Румунії».

Стверджує, що працівниками Державної прикордонної служби України не було надано можливості скористатись послугами адвоката, їхня поведінка була агресивною та зухвалою.

Вказує, що бланків заяв про невизнання вини, у працівників прикордонної служби не було, були тільки бланки «про визнання вини». Також працівниками прикордонної служби дали підписати наперед підготовлену заяву в Верховинський районний суд про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та заяву на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою смс-повідомлення, що не входить до їх компетенції та посадових обов`язків ДПС України.

Щодо зауважень суду про те, що ОСОБА_1 не звертався до правоохоронних органів з метою зафіксувати протиправні дії відносно нього співробітників ДПС України, зазначає наступне, що ОСОБА_1 перебував у шоковому стані, а також думав про те, що йому потрібно встигнути на потяг додому, то звернення до правоохоронних органів не було для нього в пріоритеті.

Вважає, що суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 перебував у контрольованому прикордонному районі (за 15 км до лінії державного кордону України), а не у прикордонній смузі (смуга шириною в 5 км лінії державного кордону України), що не може свідчити про підготовку ним до незаконного перетину державного кордону у складі групи осіб, особливо враховуючи, що Верховинський район є одним із туристичних осередків Карпат.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не з`явився, хоча в установленому законом порядку повідомлявся про розгляд апеляційної скарги, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не підтвердив поважність причин щодо неможливості явки в судове засідання апеляційної інстанції.

Зі змісту доводів захисника адвоката Стаценка Д.Р. вбачається, що ОСОБА_1 знає про розгляд апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції, однак повністю довіряє йому представництво своїх інтересів в суді та не заперечує проти розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 знає про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, повідомлявся про розгляд апеляційної скарги в установленому законом порядку, не подав клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомив про бажання приймати участь у судовому засіданні, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник адвокат Стаценко Д.Р. підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати постанову суду щодо ОСОБА_1 та закрити провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, крім іншого є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинене правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення, у відповідності до положень ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції при прийнятті рішення за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП цих вимог закону належним чином не дотримано.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що судочинство з розгляду справ про адміністративні правопорушення здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їх правових позицій, прав і інтересів засобами, передбаченими законом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Принцип змагальності ґрунтується на тому переконанні, що протилежність інтересів сторін є найкращою гарантією для забезпечення повноти судового розгляду та встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про доведеність вини у вчиненні адміністративного правопорушення.

Апеляційним судом у повному обсязі досліджені докази, які містяться в матеріалах справи та були надані під час розгляду справи в апеляційній інстанції.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Зокрема, в рішенні у справі «Ващенко проти України» Європейський суд вказав, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

В рішенні у справі «Абрамян проти Росії» Європейський Суд зробив висновок про те, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

В цьому ж рішенні Суд нагадав, що надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що сутність пред`явленого обвинувачення повинна відповідати диспозиції статті закону, яким встановлено відповідальність за вчиненням правопорушення.

При цьому суд, відповідно до вимог ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і змінювати формулювання висунутого обвинувачення та відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Зокрема, згідно протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №343293 від 03.05.2025, згідно з яким, 03.05.2025 о 11год 50хв. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку 472 прикордонного знаку на відстані 15км. від лінії державного кордону на території Верховинської ОТГ Верховинського району Івано-Франківської області на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в межах контрольованого прикордонного району, був виявлений гр.України ОСОБА_1 , спільно з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 за спробу незаконного перетинання державного кордону поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст.ст.9,12 ЗУ "Про державний кордон України" від 04.11.1991.

Апеляційний суд вважає, що вищевказане обвинувачення не можна визнати конкретним, оскільки воно містить суперечливі дані, які не дозволяють встановити фактичні обставини за яких таке правопорушення було вчинено.

Формулювання суті правопорушення повинно бути чітким і конкретним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, його мотивів і форми вини, а висновки суду щодо оцінки доказів мають вказуватись у вигляді точних і категоричних суджень, які виключали б сумніви з приводу достовірності доказів на обґрунтування висновку про винуватість особи.

Апеляційний суд вважає, що звинувачення у спробі незаконного перетину державного кордону повинно містити посилання на конкретні дані, які доводять наявність певного умислу на вчинення такого правопорушення та фактичні обставини, які свідчать про вчинення певних дій які, стосуються спроби перетину кордону із застосуванням підроблених або недійсних документів чи без дозволу відповідних органів влади або під виглядом іншої особи, використання прихованих сховищ в транспортних засобах, а також незаконне перебування в безпосередній близькості до кордону з наміром його перетнути поза пунктами пропуску.

Зі змісту обвинувачення вбачається, що ОСОБА_1 звинувачується в тому, що був виявлений під час спроби незаконного перетину державного кордону поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України.

Разом з тим, вищевказане обвинувачення містить суперечливі дані щодо обставин вчиненого правопорушення, оскільки законне перебування на відстані 20 км від державного кордону не утворює склад правопорушення.

Вищевказане обвинувачення містить посилання на порушення ОСОБА_1 вимог ст.ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 4.11.1991 року, яке полягає у спробі перетину кордону поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України.

Частиною 1 ст. 204-1 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Диспозиція ч. 2 ст. 204-1 КУпАП передбачає настання адміністративної відповідальності за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до ЗУ «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Державний кордон України на місцевості позначається ясно видимими прикордонними знаками, форми, розмір і порядок встановлення яких визначаються законодавством України і міжнародними договорами України.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

Згідно з п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан.

Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022, в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

Крім того, відповідно до підпункту 3 пункту 2 КМУ №1147 від 27.07.1998 Про прикордонний режим прикордонна смуга - ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм, завширшки 5 кілометрів від лінії державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд.

До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

Вирішуючи питання про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, за обставин, наведених в оскаржуваній постанові, суд першої інстанції дійшов хибних висновків.

Досліджуючи матеріали справи доходжу до висновку, що наявних в матеріалах справи доказів недостатньо для обґрунтування вини ОСОБА_1 за критерієм «поза розумним сумнівом».

Так, вважаючи винуватість ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 201-4 КУпАП доведеною, суд першої інстанції послався на протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ №343293 від 03.05.2025, диском із записами відео фіксації.

Протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки за своєю суттю протокол є процесуальним документом, який складений уповноваженим органом щодо вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого відповідними нормами КУпАП та який є підставою для подальшого провадження у справі. Обставини, викладені в протоколі, підлягають перевірці та оцінці за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

На диску із записом відеофіксації, на якому зафіксовано як особа яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та інші особи які представились як ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , із якими його було виявлено, зазначають про те, що вони мали намір незаконно перетнути державний кордон України з Румунією, а саме по маршруту із села Голови до села Борша. Також вказані особи зазначають, що жодних претензій до прикордонної служби, не мають.

Разом з тим, до протоколу про адміністративне правопорушення не долучено інших доказів, які свідчать про те, що вищевказані пояснення ОСОБА_1 дійсно відповідають фактичним обставинам та свідчать те, що останній мав намір перетнути державний кордон України з Румунією з метою працевлаштування.

Зокрема, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 звинувачується в тому, що перебував на відстані 15 км від лінії державного кордону на території Верховинського ОТГ Верховинського району Івано-Франківської області та вчинив спробу перетину кордону групою осіб.

Разом з тим суду не надані дані, які доводять, що ОСОБА_1 дійсно мав намір перетнути державний кордон та вчинив таку спробу, а один тільки факт перебування особи, яка притягається до адміністративної відповідальності на достатньо великій відстані від Державного кордону за відсутності інших доказів по справі не дозволяє суду повно та всебічно встановити фактичні обставини та прийти до переконання про доведеність винуватості у вчиненні правопорушення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту на підтвердження доводів апеляційної скарги надані дані, які свідчать про безпідставність обвинувачення та відсутність умислу на перетин державного кордону, які потребують додаткової перевірки і не можуть бути спростовані судом.

Апеляційний суд також враховує, що зі змісту доводів сторони захисту вбачається, що Постановами Івано-Франківського апеляційного суду від 07 серпня 2025 року та 01 вересня 2025 року були скасовані судові рішення суду першої інстанції стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і провадження по вказаних справах за звинуваченням у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУКпАП були закриті за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «Кобець проти України» зазначено, що Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Враховуючи наведене, вважаю, що уповноваженими особами відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ДПС України не доведено факту наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що досліджена судом сукупність доказів не дозволяє прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що діючий закон про притягнення особи до адміністративної відповідальності, містить тільки одну правову підставу для визнання особи невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову судді скасувати та прийняти нову, якою закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Стаценка Д.С. задовольнити.

Постанову Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2025 року щодо ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП щодо ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв