Справа № 308/2939/25
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.09.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю потерпілої ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/468/25, за апеляційною скаргою захисника-адвоката Цебрика Л. В. в інтересах ОСОБА_2 на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2025.

Цією постановою:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ № 252798 від 21.02.2025 та постанови судді від 08.04.2025 вбачається, що 21.02.2025 о 00 год 02 хв, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «МАН», д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Череау», д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Небесної Сотні у м. Ужгороді, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований транспортний засіб марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_1 , після чого самовільно залишив місце події, чим порушив п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Цебрик Л. В. просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі щодо ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Справа розглянута без участі ОСОБА_2 , який не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду, чим було порушено право ОСОБА_2 на захист та доступ до правосуддя. Суд встановив обставини, які не зазначені в протоколі, зокрема у такому не вказано, що ОСОБА_2 самовільно залишив місце ДТП, і водночас фабула протоколу не відповідає об`єктивній стороні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, оскільки в такому не вказано, що ОСОБА_2 причетний до ДТП та залишив його місце. Пояснення ОСОБА_2 про те, що він не знав про вчинення ним ДТП, не спростовані. Суд безпідставно послався на іншу постанову суду від 08.04.2025, якою встановлено вину ОСОБА_2 , оскільки така не набула законної сили станом на 08.04.2025, а рапорт поліцейського не є доказом, так як являється внутрішнім документом. Крім того, стверджує, що поліцейський не відтворював обставин ДТП за участю автомобілів, не призначав трасологічної експертизи, не здійснив фото-, відео фіксації пошкоджень автомобілів ОСОБА_2 та потерпілого, не відбирав пояснень від ОСОБА_2 як особи, яка притягується до

-2-

відповідальності та не роз`яснив останньому права, передбачені ст. 268 КУпАП, не склав окремої схеми ДТП у справі за ст. 122-4 КУпАП, що свідчить про необхідність повернення матеріалів справи для належного оформлення. Крім того, захисник стверджує, що визначене ОСОБА_2 стягнення становить надмірний індивідуальний тягар для ОСОБА_2 , який працює водієм, що є його єдиним заробітком, а тому позбавлення його права керування автомобілем позбавить його засобів для існування, що в свою чергу є непропорційним втручанням у його приватне життя. При цьому, суд не обґрунтував свої висновки про те, чому за наявності альтернативних стягнень ОСОБА_2 призначено більш суворий вид адміністративного стягнення, а саме у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не дивлячись на те, що ОСОБА_2 є водієм та учасником бойових дій. Крім того, захисник порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що такий пропущено з поважних причин, оскільки ОСОБА_2 не брав участі в розгляді справи, так як не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду, оскаржуваної постанови не отримував, а про її наявність дізнався 11.07.2025 в суді першої інстанції.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_2 та його захисник на розгляд справи щодо ОСОБА_2 не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь вказаних осіб в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 та його захисника-адвоката Цебрика Л. В., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої ОСОБА_1 , яка заперечила проти апеляційної скарги захисника, оскільки ОСОБА_2 заподіяну шкоду їй не відшкодував, за вчинене не вибачився, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання захисника про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а його апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова судді винесена без участі ОСОБА_2 та його захисника. При цьому, не спростованими є і доводи клопотання про факт отримання стороною захисту копії оскаржуваної постанови лише 11.07.2025. Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 ознайомився з ними 11.07.2025 (а. с 20).

Зазначені обставини, на переконання апеляційного суду, перешкодили захиснику-адвокату Цебрику Л. В. своєчасно подати в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу на постанову суду від 08.04.2025 а тому, з метою недопущення порушення права ОСОБА_2 на доступ до правосуддя та захист, причини пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, визнаються поважними, у зв`язку з чим, клопотання захисника про поновлення строку визнається обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, а строк поновленню.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на

-3-

основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення та досліджених доказів апеляційним судом встановлено, що 21.02.2025 о 00 год 02 хв, водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом марки «МАН», д.н.з. НОМЕР_1 з напівпричепом «Череау», д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Небесної Сотні у м. Ужгороді, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу та скоїв наїзд на припаркований транспортний засіб марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_1 , після чого самовільно залишив місце події, чим порушив п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122-4 КУпАП.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, оскільки висновки суду першої інстанції підтверджуються сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суддя відповідно до вимог ст. 251, 252 КУпАП дав належну оцінку.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 252798 від 21.02.2025, схемою місця ДТП від 21.02.2025, письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 21.02.2025, рапортом поліцейського взводу 1 роти 2 БПП з обслуговування м. Ужгород УПП в Закарпатській області від 21.02.2025 та іншими матеріалами справи.

Зазначені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Враховуючи сукупність вищевказаних доказів, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно розглянувши справу, прийшов до правильного висновку про їх достатність для встановлення вини ОСОБА_2 та обґрунтовано визнав його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Відповідно до п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Як вбачається з письмових пояснень потерпілої ОСОБА_1 , 21.02.2025 вона припаркувала автомобіль біля будинку, після чого побачила з вікна свого помешкання, як приблизно о 00 год 02 хв вантажівка пошкодила припаркований нею автомобіль, після чого водій покинув місце події.

-4-

Окрім того, сам ОСОБА_2 у своїх поясненнях визнав, що виїжджав з місця розвантаження товару на вулиці Небесної Сотні.

Згідно з даними схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль марки «Volkswagen Golf», д.р.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок наїзду отримав пошкодження лакофарбового покриття, вм`ятин передніх та задніх дверцят з правої сторони, правого переднього крила, правого дзеркала заднього виду.

Всупереч тверджень захисника, співставивши усі наявні у справі докази з фактично дослідженими у справі обставинами, та й зі змістом обставин, що ставляться у вину ОСОБА_2 згідно з протоколом про адміністративне правопорушення за ст. 122-4 КУпАП, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріалами провадження доведено наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, чим спростовуються доводи апеляційної скарги.

Отже, посилання у протоколі серії ЕПР1 № 252798 від 21.02.2025 про порушення ОСОБА_2 п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України є правильним.

Вищевказаний протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 оформлений відповідно до вимог закону, зокрема: уповноваженою особою інспектором взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Закарпатській області Мар`яном Ю. Ю. та підтверджує подію й обставини правопорушення.

Всупереч доводів апеляційної скарги, в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 252798 від 21.02.2025 зазначено: дату і місце його складення; посаду, прізвище, ім`я та по батькові працівника поліції, який склав протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; а також зазначено, що ОСОБА_2 роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, чим скористався ОСОБА_2 , засвідчивши вказані обставини своїм підписом та надавши пояснення по суті адміністративного правопорушення.

Матеріали справи не містять доказів про порушення поліцейським взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Закарпатській області Мар`яном Ю. Ю. законодавства при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки ним дотримано вимоги ч. 2 ст. 251, ст. 256, 268 КУпАП. Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 252798 від 21.02.2025 складено відповідно до вимог встановлених ст. 256 КУпАП, уповноваженим на такі дії працівником поліції, у спосіб, з підстав та з дотриманням порядку встановлених законом.

Отже, всупереч доводів апеляційної скарги, вказаний протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 252798 від 21.02.2025 є належним та допустимим доказом у справі.

Обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції законодавства при винесенні постанови, яке полягало у не з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_2 не відчув зіткнення з іншим автомобілем, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки, як вбачається зі схеми місця ДТП, зазначений у ній перелік видимих пошкоджень транспортного засобу є значним, а обсяг завданої шкоди є суттєвим. Окрім того, подія відбувалася у нічний період доби, що також зменшує ймовірність вуличного шумового фону, який би міг зашкодити водію як відчути зіткнення, так і почути його.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч вимог ст. 268 КУпАП суд розглянув справу без участі ОСОБА_2 , та відсутності даних про його належне сповіщення, апеляційний суд вважає також такими, що не спростовують висновків суду

-5-

першої інстанції викладених у судовому рішенні та не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, а також не свідчать про порушення права останнього на захист. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що факт розгляду справи без участі правопорушника не являється підставою для скасування чи зміни судового рішення у справах про адміністративні правопорушення, більш того факт розгляду справи без участі ОСОБА_2 враховано апеляційним судом як одну з підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення в частині визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.

Обставини, які б виключали провадження в справі відповідно до ст. 247 КУпАП, апеляційним судом не встановлені.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими, і вони повністю відповідають фактичним обставинам справи.

При оцінці доводів апеляційної скарги про надмірну суворість накладеного на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Санкція ст. 122-4 КУпАП тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від одного до двох років, або адміністративний арешт на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Згідно з приписами ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Як вбачається із встановлених судом фактичних обставин справи, водій ОСОБА_2 , грубо порушивши вимоги п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху України, будучи причетним до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а саме: не врахувавши дорожньої обстановки, не дотримавшись безпечного бокового інтервалу, вчинив наїзд на припаркований транспортний засіб марки «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_3 , після чого самовільно залишив місце події.

Також приймається до уваги і те, що постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2025 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що автомобіль марки «Volkswagen Golf», д.р.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок наїзду отримав численні пошкодження, разом з тим, жодних відомостей про те, що ОСОБА_2 відшкодував потерпілій ОСОБА_1 заподіяну шкоду, чи будь-яким чином намагається це зробити, стороною захисту не надано.

-6-

Потерпіла ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи ствердила, що завдана їй шкода досі не відшкодована і ОСОБА_2 не вживає будь-яких заходів щодо відшкодування такої.

Також стороною захисту не надано і будь-яких даних про особу ОСОБА_2 , зокрема про його сімейний та майновий стан, наявність на утриманні будь-яких осіб.

Не надано і відомостей, які характеризують особу правопорушника, зокрема з позитивної сторони, та про те, що ОСОБА_2 раніше не притягувався до відповідальності, у тому числі за порушення ним Правил дорожнього руху України.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що право на керування транспортним засобом, є єдиним джерелом доходу ОСОБА_2 і позбавлення такого поставить його у скрутне матеріальне становище, то стороною захисту у підтвердження такої обставини не надано жодних доказів.

Враховуючи вищенаведені обставини, зокрема: характер вчиненого ОСОБА_2 правопорушення грубе порушення правил дорожнього руху, не визнання ним своєї вини, факт притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, відсутність даних про відшкодування шкоди потерпілій, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про необхідність накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у межах санкції ст. 122-4 КУпАП, а саме у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

Жоден із більш м`яких видів стягнення, на думку апеляційного суду, не зможе здійснити виховного впливу на особу, яка притягується до адміністративної відповідальності та запобігти вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Що стосується доводів захисника про необхідність накладення на ОСОБА_2 стягнення саме у виді штрафу, то з урахуванням вищенаведеного, такі не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді. Стороною захисту не надано жодних доказів, які давали б підстави для застосування до ОСОБА_2 адміністративного стягнення у виді штрафу.

Факт участі ОСОБА_2 в бойових діях не є беззаперечною підставою для накладення на нього стягнення у виді штрафу, оскільки обставини справи враховуються у сукупності.

Таким чином, обґрунтування вимог апеляційної скарги захисника щодо порушення судом першої інстанції законодавства при винесенні постанови, яке полягало у не з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого правопорушення, ступеню суспільної небезпеки, особи порушника та обставин справи, правильно вирішено питання про кваліфікацію діянь ОСОБА_2 за ст. 122-4 КУпАП і накладено стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік відповідно до санкції вказаної статті.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, вважаючи, що з урахуванням наведених обставин, допущене ОСОБА_2 порушення правил дорожнього руху є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху.

Указане на переконання апеляційного суду свідчить про суспільну небезпечність ОСОБА_2 як водія, що також свідчить про те, що виховання ОСОБА_2 у дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, та попередження вчинення ним нових правопорушень, зокрема на транспорті, є можливим лише шляхом застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення керування транспортними засобами, оскільки більш м`яке стягнення, зокрема штраф, буде недостатнім для забезпечення мети адміністративного стягнення.

-7-

При цьому, апеляційний суд враховує, що в рішенні у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008) Європейський суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), Європейський Суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративне стягнення накладене на ОСОБА_2 , відповідає характеру вчиненого правопорушення, встановлене у межах санкції ст. 122-4 КУпАП, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів необґрунтованість накладеного на ОСОБА_2 адміністративного стягнення, не вбачається, відтак постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга захисника-адвоката Цебрика Л. В. задоволенню не підлягає.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для зміни оскаржуваного судового рішення в частині накладення адміністративного стягнення, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання захисника-адвоката Цебрика Л. В. задовольнити, поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2025 щодо ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Цебрика Л. В. залишити без задоволення, а постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.04.2025 щодо ОСОБА_4 ,- без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя