КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 357/3778/25 Головуючий суддя у суді І інстанції Гавенко О.Л.
Провадження № 33/824/3752/2025 Головуючий суддя у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Борсуківської Катерини Олександрівни на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17 000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 04 липня 2025 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Борсуківська К.О. через підсистему ЕСІТС «Електронний суд» звернулася з апеляційною скаргою, в якій порушила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке у свою чергу мотивувала тим, що в судовому засіданні 15 квітня 2025 року за участі ОСОБА_1 було оголошено лише резолютивну частину постанови, а її повний текст опублікований в ЄДРСР 17 квітня 2025 року. Копія постанови не була вручена ОСОБА_1 під розписку, а також не направлена на його адресу. Лише 05 травня 2025 року із сайту ЄДРСР останній дізнався про мотиви прийнятої відносно нього постанови і в той же день звернувся за правничою допомогою.

Зазначає, що 14 травня 2025 року ОСОБА_1 вперше звернувся з апеляційною скаргою на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року, однак постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року відмовлено у задоволенні його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та повернуто апеляційну скаргу.

20 червня 2025 року адвокат Борсуківська К.О. подала засобами електронної пошти апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року вказану апеляційну скаргу було повернуто без розгляду.

Враховуючи зазначені обставини, захисник ОСОБА_1 - адвокат Борсуківська К.О. просить визнати вищевказані причини поважними і поновити пропущений строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи та аргументи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та в окремих випадках прокурором. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

За змістом положень ч. 2 ст. 294 КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді, пропущений із поважних причин, може бути поновлений особі, яка звертається із відповідним клопотанням.

При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 9901/546/19, у якій також зазначено, що приписами процесуального закону чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Визначаючи зміст поняття «поважні причини», апеляційний суд бере до уваги й висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено.

У даній справі оскаржувана постанова суду першої інстанції була прийнята 15 квітня 2025 року, тому останнім днем подання на неї апеляційної скарги було 25 квітня 2025 року.

Разом з тим, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 особисто вперше звернувся лише 14 травня 2025 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 особисто був присутній в судовому засіданні 15 квітня 2025 рокупри розгляді справи, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав.

Отже, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні 15 квітня 2025 року, надавав суду свої пояснення та достовірно знав про результат прийнятого рішення, порядок і строки його оскарження.

14 травня 2025 року ОСОБА_1 вперше звернувся з апеляційною скаргою на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року, однак постановою Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року відмовлено у задоволенні його клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та повернуто апеляційну скаргу.

20 червня 2025 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Борсуківська К.О. подала засобами електронної пошти апеляційну скаргу на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року вказану апеляційну скаргу було повернуто без розгляду.

04 липня 2025 року захисник ОСОБА_1 - адвокат Борсуківська К.О. вкотре звернулась з апеляційною скаргою, заявляючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

За змістом ст.ст. 287, 294 КУпАП, повернення апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення попередньої апеляційної скарги.

Водночас, сам по собі факт повернення апеляційної скарги не є поважною причиною пропуску строку. При вирішенні питання про поважність наведених причин, мають враховуватися також і ті обставини, які стали підставою для повернення попередньо поданої апеляційної скарги, а також період часу, який сплинув з моменту, коли особа дізналась про відповідне судове рішення.

За таких обставин, реалізація права на повторне звернення з апеляційною скаргою на постанову суду про притягнення до адміністративної відповідальності має бути вчинена у найкоротший термін з моменту отримання ухвали про повернення апеляційної скарги.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 24 липня 2023 року в справі № 200/3692/21 зважаючи на зміст викладених у цій постанові норм процесуального права, якими врегульовано питання строків апеляційного оскарження та їх поновлення, вимоги до процедурних рішень суду апеляційної інстанції, ухвалених з цього питання, а також беручи до уваги продемонстровані національними судами та ЄСПЛ підходи до поновлення процесуальних строків, правові позиції Верховного Суду з цього приводу, вказав, що процесуальний строк, зокрема строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

- первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;

- повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;

- доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;

- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

У даній справі при поданні третьої апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції захисник ОСОБА_1 посилається на те, що місцевим судом резолютивну частину оскаржуваного судового рішення було проголошено саме 15 квітня 2025 року, а ОСОБА_1 ознайомився з його повним текстом в ЄДРСР лише 05 травня 2025 року, а тому першу апеляційну скаргу від 14 травня 2025 року подано у встановлений законом десятиденний строк.

Проте суд апеляційної інстанції зазначені доводи відхиляє, оскільки початок строку на апеляційного оскарження постанови обраховується з дня її винесення, а не з дня її оприлюднення в ЄДРСР.

Іншого порядку обчислення перебігу строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції у справі про адміністративне правопорушення КУпАП не передбачає.

Крім того, в постанові Київського апеляційного суду від 05 червня 2025 року суд надав оцінку зазначеним обставинам, вказавши, що обґрунтування пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду не з дня винесення постанови, результат та мотиви якої було відомо з моменту проголошення, а з дня отримання копії постанови, не може вважатись поважним.

Звертаючись з даною апеляційною скаргою, захисник ОСОБА_1 - адвокат Борсуківська К.О. не навела ґрунтованих доводів та не надала доказів на підтвердження причин, які дійсно пов`язані із об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджали ОСОБА_1 , будучи обізнаним про розгляд справи саме 15 квітня 2025 року, цікавитися її результатом, подавати клопотання про ознайомлення та/або отримання копії постанови та без зайвих зволікань подати апеляційну скаргу в десятиденний строк, а подаючи первісну апеляційну скаргу 14 травня 2025 року ОСОБА_1 допустив свідоме зволікання з поданням апеляційної скарги.

Відповідно до глави 21 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисник зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.

Окрім цього 20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України» (заяви № 23342/14, 42968/15, 1686/17, 64516/17; далі також Рішення), у якому зазначив, що вже встановлював порушення принципу юридичної визначеності за подібних обставин у рішеннях у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13, від 29.10.2015). І, беручи до уваги обставини заяв, Суд не вбачає підстав для іншого висновку в цій справі. Суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

Апеляційний суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 червня 2006 року у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

ОСОБА_1 та його захисник - адвокат Борсуківська К.О. не навели змістовних і вагомих аргументів щодо вчинення всіх необхідних і можливих дій, які вказували б на бажання реалізувати процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, не довели, що в цій справі можливість вчасного подання апеляційної скарги не мали суб`єктивного характеру, тобто не залежали від їх волевиявлення.

В клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що перешкоджало їм реалізувати право на апеляційне оскарження судового рішення першої інстанції протягом встановленого законом розумного строку.

Пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку учасника провадження щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку.

За таких обставин, надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_1 - адвоката Борсуківської К.О. щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності та співставленні, апеляційний суд вважає, що такі причини є неповажними, а відтак відмовляє у поновленні процесуального строку та з підстав, передбачених ч. 2 ст. 294 КУпАП, повертає апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Борсуківської Катерини Олександрівни про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення № 357/3778/25 відмовити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Борсуківської Катерини Олександрівни на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 квітня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення разом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Голуб