БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1276/25
Провадження № 3/730/543/2025
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2025 р. м. Борзна

Суддя Борзнянського районного суду Чернігівської області Ріхтер В.В., розглянувши матеріали про адміністративне правопорушення, які надійшли від відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Любимівка Токмацького району Запорізької області (за даними свідоцтва про народження (видане повторно) серії НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в сел. Нижні Сірогози Генічеського району Херсонської області (за даними довідки про звільнення серії ЗАЛ 00166), з неповною середньою освітою, офіційно не одруженого, але проживаючого в цивільному шлюбі, не працюючого, проживаючого без реєстрації на території України за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2024 року до ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого з іспитовим строком на 2 роки, який неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності,

за ч. 3 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

27.08.2025 об 11-10 год. у м. Борзна по вул. Київській, 72 водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Chery», д.н.з. НОМЕР_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки ТЗ із застосуванням спеціального технічного приладу газоаналізатора «Алкофор м505» №14117. Тест № 00047. Результат 0,738 проміле, у зв`язку з чим своїми діями порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху. Правопорушення вчинено втретє протягом року.

Крім того, 27.08.2025 об 11-10 год. у м. Борзна по вул. Київській, 72 водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Chery», д.н.з. НОМЕР_2 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, тобто, не маючи права керування транспортним засобом категорії «В», у зв`язку з чим порушив п. 2.1а Правил дорожнього руху.

Оскільки дії водія ОСОБА_1 носять ознаки правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП, справу направлено для розгляду до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні вказаних правопорушень категорично не визнав. Пояснив, що 27.08.2025 року він дійсно був у нетверезому стані, бо гуляв у друга на дні народженні. Жодними ТЗ він не керував в цей день. Дійсно, він перебував у автомобілі «Chery», д.н.з. НОМЕР_2 по вул. Київській, 72, однак керував даним ТЗ його друг, тобто інша особа, а не він. Вони з друзями заїхали на заправку, треба було віддати кошти. Коли він вийшов з авто, він повернувся до авто за коштами, які були біля керма. Саме в цей час до нього й підійшли працівники поліції та звинуватили його у тому, що він керував ТЗ. Але автомобілем керував ОСОБА_2 . Він дійсно відкривав передні двері автомобіля, але лише для того, щоб взяти кошти. Саме коли він виходив з місця водія, його з побачили працівники поліції. Уважає, що все через те, що працівники поліції до нього погано відносяться, та хочуть, щоб він сів у тюрму через неприязні відносини. Наполягає на тому, що не керував ТЗ, про що зазначав працівникам поліції на місці складання протоколу.

Після переглянутого технічного запису зазначив, що видно, що його не зупиняли, а тому взагалі не мали права складати протокол. Визнав, що на відео він жодного разу не казав працівникам поліції, що він не керував автомобілем, а навпаки, просив не складати щодо нього протокол, просив вибачити його та відпустити.

Крім того, заявив, що працівники відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області на нього тиснуть, змушують себе визнавати у вчиненні правопорушень, пропонували йому різноманітну вигоду за те, що щодо нього складуть протоколи. Вказане бачили його друг ОСОБА_2 , його співмешканка ОСОБА_3 .

У подальшому ОСОБА_1 до суду не з`явився, причини своєї неявки суду не надав.

Ураховуючи те, що останній був належним чином повідомлений про розгляд справи, враховуючи конкретні обставини даної справи, суд уважав розглянути справу у відсутність ОСОБА_1 .

Щодо питання наявності чи відсутності адміністративного правопорушення

Відповідно до статті 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП висновок про наявність чи відсутність в діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, суд, беручи до уваги рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року про те, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі, вважає за необхідне вказати на таке.

Системний аналіз змісту положень КУпАП в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, передбачені ст. 280, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Суд, дослідивши матеріали адміністративної справи, у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, а саме: оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, щодо часу, місця, способу настання обставин, вказаних у протоколах про адміністративні правопорушення, та безпосередньо її ролі в їх настанні, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступних висновків.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Згідно з ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно дотримувати вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктами 1.3. та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.9а Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Аналогічні положення щодо порядку проведення огляду водіїв транспортних засобів про визначення стану сп`яніння закріплені у п.п. 3, 6, 7 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103, та п.п. 6, 7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС та МОЗ за № 1452/735 від 09.11.2015 року.

Також, відповідно до вимог п. 2.1а Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Як убачається з матеріалів цієї справи, особа, що притягується до адміністративної відповідальності, будучи водієм, у вказаній дорожній обстановці, вимог наведених Правил не дотримався, оскільки його вина у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП, повністю доведена, у розумінні ст. 251 того ж Кодексу, належними та допустимими доказами, а саме:

- протоколами про адміністративне правопорушення, які складені у максимальній відповідності з вимогами ст. 256 КУпАП та містять необхідні у них відомості, зокрема щодо дати, часу, місця та способу вчинення самих адміністративних правопорушень, які призвели до порушення ПДР України;

- результатом тестування на алкоголь від 27.08.2025, відповідно до якого рівень алкоголю в крові ОСОБА_1 становить 0,738 проміле;

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 з використанням спеціальних технічних засобів;

- довідкою ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області про те, що ОСОБА_1 посвідчення водія на право керування транспортними засобами не отримував;

- копіями постанов Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.5 ст.126; ч.1 ст.130 КУпАП; від 01.04.2025 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст.130; ч.5 ст.126; ч.2 ст.130; ч.5 ст.126 КУпАП; від 20.05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.5 ст.126; ч.1 ст.130 КУпАП.

- відеозаписами з нагрудної відеокамери (відеореєстратора) працівника поліції, що здійснював оформлення вчинених особою, що притягується до адміністративної відповідальності, адміністративних правопорушень, які кореспондуються з фактичними обставинами справи та вказують на факт порушення водієм указаних правил ПДР.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , він є особою, яка складала протокол щодо ОСОБА_1 . Неприязних відносин до останнього не має. Знає його як злісного порушника. З ним неодноразово проводилися бесіди щодо недопустимості порушення правил дорожнього руху, але останній не реагує, уперто систематично порушує встановлені правила та обмеження.

27.08.2025 він був у складі патруля, стояли по вул. Г. Барвінок у м. Борзні біля магазину, пили каву. Біля них стояв автомобіль «Chery», д.н.з. НОМЕР_2 . В цей момент з магазину вийшов ОСОБА_1 з пляшкою спиртного він тримав Гараж. Побачивши поліцейських, він до них підійшов, вони поспілкувались, в тому числі, й за протоколи за ст. 130 КУпАП, які до цього на нього були складені. Від ОСОБА_1 вже відчувався сильних запах алкоголю. Його попередили, щоб він не сідав за кермо, на що останній їх запевнив, що такого не буде. Потім поступив виклик та екіпаж мав вже їхати, вони сіли у службову автівку та почали рух, вже коли від`їхали певну відстань, напарник, дивлячись у вікно, зазначив, що бачить, як ОСОБА_1 сів на місце водія ТЗ та розпочав рух. ОСОБА_1 було вирішено зупинити, але поки вони розверталися та їхали назад, автівка ОСОБА_1 вже зникла з поля зору. Його почали шукати, однак не знайшли. Враховуючи, що місце проживання ОСОБА_1 відоме, було прийнято рішення його почекати на трасі по дорозі до його будинку. При цьому, автомобіль поліції заїхав на заправку, оскільки закінчувалося пальне. Коли авто заправлялося, саме в цей момент, прямо на них, з траси, заїхав автомобіль «Chery», д.н.з. НОМЕР_2 . За кермом сидів ОСОБА_1 . Це було дуже добре видно та було очевидно. Сам він просто не побачив патрульне авто. Саме в цей момент одразу увімкнули бодікамери та підійшли до автівки. Після зупинки з водійського місця авто вийшов ОСОБА_1 та почав просити не притягувати його до відповідальності, бо він сяде в тюрму, намагався домовитися за не складання протоколу. За кермом був саме він. Він добровільно пройшов огляд на стан сп`яніння, результат не заперечував, як і не заперечував того, що саме він керував авто, бо це було саме так, бо він сам виїхав прямо на поліцейських. Часу пересісти просто не було.

З досліджених на запит суду відеоматеріалів убачається, що показання працівника поліції повністю узгоджуються з ситуації, про яку він повідомив. Натомість, пояснення ОСОБА_1 спростовуються такими відеозаписами.

На переконання суду, надані докази на підтвердження винуватості ОСОБА_1 є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він не керував ТЗ, спростовуються матеріалами справи, а також поведінкою самого ОСОБА_1 , з якої убачається, що на місці складання протоколу він не заперечував, що саме він керував ТЗ, та намагався домовитися з працівником поліції щодо нескладання відносно нього протоколу.

Досліджені та перевірені судом обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень та узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Згідно абз. 1, 4 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року № 14, що відповідальність за ст. 130 КпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції. Стан сп`яніння встановлюється шляхом огляду правопорушника. Якщо водій ухилявся від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли він почав рухатись /згідно з Постановою Верховного Суду № 18 від 19.12.2008 року/.

При цьому, суд бере до уваги, що ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення дій, передбачених частинами другою-четвертою цієї статті.

Відповідальність за ч. 3 ст. 130 КУпАП настає за дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені особою, яка двічі протягом року піддавалася адміністративному стягненню за керування транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Матеріалами справи безсумнівно підтверджується те, що ОСОБА_1 протягом року піддавався адміністративному стягненню за керування автомобілем, будучи позбавленим права керування транспортними засобами, а також за ч.ч. 1, 2, 3 ст. 130 КУпАП.

При чому, сам ОСОБА_1 , відповідаючи на питання суду, зазначив, що йому відомо про рішення судів, оскільки він відбував адміністративне стягнення у виді арешту, а також його було засуджено саме за те, що він порушив постанови судів за ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 10 КпАП України, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. The United Kingdom») [GC] no. 15809/02 і 25624/02 ECHR 29.06.2007 постановлено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд, у відповідності до положень ст. 251 та ст. 252 КУпАП, вважає, що у діях особи, що притягується до адміністративної відповідальності, наявні склади адміністративних правопорушень, передбачені ч. 3 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Підстав, що виключають адміністративну відповідальність, згідно ст. 17 КУпАП України, у справі не встановлено. Терміни притягнення до адміністративної відповідальності не збігли.

Що стосується основного стягнення

Відповідно до ст. 23 Кодексу України про адміністративне правопорушення, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та для запобігання вчинення нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

У цій ситуації суд ураховує обставини, визначені ст. 33 КУпАП, вважає, що обставин, що обтяжують та пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення, згідно ст. 34, 35 указаного Кодексу, немає, і вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції статті 130 КУпАП, яке за своїм видом і розміром буде справедливим, відповідатиме характеру вчиненого правопорушення, особі порушника та ступеню його вини, необхідним і достатнім для його виховання та запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так й іншими особами.

Частина 5 ст. 126 КУпАП передбачає накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Санкція ч. 3 ст. 130 КУпАП передбачає такі види стягнення: накладення штрафу на водіїв у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років та з конфіскацією транспортного засобу, який є у приватній власності порушника, або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років та з конфіскацією транспортного засобу, який є у приватній власності порушника, і на інших осіб - накладення штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією транспортного засобу, який є у приватній власності порушника, або адміністративний арешт на строк п`ятнадцять діб з конфіскацією транспортного засобу, який є у приватній власності порушника.

У відповідності до ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Також, у цій справі суд враховує таке.

З відкритих джерел суду також стало відомо, що ОСОБА_1 систематично порушує закон, висновків не робить, заходи впливу не мають ефективної дії, на шлях виправлення не стає, продовжує вчиняти аналогічні правопорушення (протягом жовтня 2024 травня 2025 року притягувався 3 рази).

Так, згідно постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 5 ст. 126; ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот ) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 (сім) років, з оплатним вилученням транспортного засобу автомобіля «ВАЗ-211040», д.н.з. НОМЕР_3 , який знаходиться за місцем проживання ОСОБА_1 .

Згідно постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.04.2025 ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 2 ст. 130; ч. 5 ст. 126; ч. 2 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП та на нього накладено стягнення, з урахуванням ст. 36 КУпАП, у виді адміністративного арешту на строк 10 (десять) діб, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 7 (сім) років з оплатним вилученням транспортного засобу автомобіля «ВАЗ 211040», державний номерний знак НОМЕР_3 , 2005 року випуску, чорного кольору, VIN ТЗ: НОМЕР_4 , № двигуна: НОМЕР_5 , об`єм двигуна: 1596 см. куб., власник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_6 , адреса власника: АДРЕСА_2 . Відповідно до ст. 30 КУпАП, у частині стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, приєднати ОСОБА_6 до стягнення за цим судовим рішенням невідбуту частину стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами за постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19.09.2023 року, постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.12.2023 року, постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.12.2023 року, постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 року та визначити йому загальний строк позбавлення права керування транспортними засобами 28 (двадцять вісім) років.

Згідно постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.05.2025 ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 5 ст. 126; ч. 3 ст. 130 КУпАП та на нього накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту на строк 15 (п`ятнадцять) діб з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 10 (десять) років без конфіскації транспортного засобу.

Крім того, така поведінка ОСОБА_1 є умисною, систематичною, оскільки протягом останніх років вчиняв аналогічні правопорушення.

Так, постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18.02.2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 130; 122-4 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 22.02.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 130; 122-4, 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 15 діб.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13.04.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 20.04.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 29.05.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 19.09.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 (сім) років, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постановою Бахмацького районного суду Чернігівської області від 12.12.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 (сім) років, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.12.2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 (сім) років, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126; ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 7 років, з оплатним вилученням транспортного засобу автомобіля «ВАЗ-211040», д.н.з. НОМЕР_3 , який знаходиться за місцем проживання ОСОБА_1 .

Вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16.12.2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, покладено певні обов`язки.

Як убачається з копій рішень судів, на ОСОБА_1 накладалися стягнення у виді штрафу та адміністративного арешту. Проте, з систематичності аналогічних діянь, вчинених ОСОБА_1 , убачається, що такий вид стягнення, як штраф, вже є недієвим. А тому суд вважає за необхідне призначити стягнення у виді адміністративного арешту.

На думку суду, застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту є найбільш доречним та спричиняє негативні наслідки особистого характеру саме для правопорушника, а також є саме тим стягненням, який буде достатнім для виховання ОСОБА_1 , оскільки надасть останньому час на обмірковування своєї поведінки та критично оцінити свої дії, а з урахуванням кількості порушень, строк арешту має бути максимальним.

Одночасно, у цій справі, суд вважає за можливе застосувати норми ст. 30 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 КпАП, позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Згідно ч. 3 ст. 30 КпАП якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 33 КпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, в світлі наведеного слід, у порядку ст. 30 КпАП, порушнику приєднати невідбуту частину стягнення за цією постановою та судовими рішеннями від 28.10.2024, від 01.04.2025, від 20.05.2025.

Що стосується стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами

Відповідно до витягу з підсистеми «ГСЦ Посвідчення водія» інформаційно-телекомунікаційної системи інформаційного порталу Національної поліції України («Цунамі»), ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував.

Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що суди не в праві застосовувати позбавлення права керувати транспортними засобами тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Обмірковуючи зазначене, суд виходить з того, що в постанові від 3 лютого 2022 року в справі № 755/11024/20 Верховний Суд у т.ч. звернув увагу, що роз`яснення судам загальної юрисдикції з питань кримінального права та інтерпретаційні норми, які містяться в постановах ВСУ, не є джерелом кримінального права. Разом з тим, змінами, внесеними до Кримінального процесуального кодексу України та змінами від 3 жовтня 2017 року до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, введені нові механізми єдності правових позицій та застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, врахування іншими судами при застосуванні таких норм права висновків, які викладені в рішеннях палат Верховного Суду, Об`єднаної палати та Великої Палати, тому посилання на Постанови Пленуму Верховного Суду України є неправильним, тим самим в ключі наведеного в цій справі сприймаються і дані Узагальнення ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12 січня 2017 року, а саме, як такі, що не витікають з нині сталої практики ККС та ВПВС в питанні застосування положень ст. 214 КПК України, а тому саме позиція Верховного Суду має бути ключовою з 09 лютого 2022 року (дати оприлюднення в ЄДРСР висловленої позиції ВС з указаного питання в справі №755/11024/20).

Тобто, за суперечливих обставин, суд має керуватися постановами Верховного Суду, а не постановами Пленуму Верховного Суду України.

Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно з п. 1.10 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМ України № 1306 від 10.10.2001, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

При цьому, як ч. 5 ст. 126, так й ч. 3 ст. 130 КУпАП, передбачає накладення штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом.

У той же час, законодавцем не передбачено іншої правової підстави для незастосування стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення не отримала посвідчення водія на право керування транспортними засобами або позбавлена права керування.

Завданням КУпАП є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1), а завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245).

Обмірковуючи вказану ситуацію, звертаю увагу на позицію, висловлену у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах № 753/18479/16-к від 22.05.2018, № 171/869/21 від 21.06.2022, в яких колегія суддів дійшла висновку, що рівними перед законом у частині призначення покарання та реалізації своїх прав будуть як особи, які на час вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, мали право на керування транспортним засобом, так і особи, які його не мали. Тому та обставина, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 286-1 КК України, не маючи права на керування транспортними засобами, не є перешкодою для застосування до нього обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, оскільки після відбуття основного покарання останній може мати змогу набути відповідне право, отримавши посвідчення водія.

Сталість та послідовність вказаної позиції знайшла своє відображення й у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, де Верховний Суд досліджував це питання та зробив висновки, що виходячи із системного аналізу законодавчих норм, об`єднана палата вважає, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами. Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом. Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в окремих випадках є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями. При цьому, слід звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення. Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Як висновок, об`єднана палата зазначила, що підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Згідно ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 КУпАП, позбавлення права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

При цьому, безпосередньо у ст. 30 КУпАП не встановлено обмежень щодо застосування адміністративного стягнення виді позбавлення права керування транспортними засобами, коли воно передбачене у санкції статті КУпАП, особам, які на момент вчинення адміністративного правопорушення не мали права керувати транспортними засобами.

Санкції ч. 5 ст. 126 та ч. 3 ст. 130 КУпАП встановлюють, окрім накладення штрафу, також безальтернативне адміністративне стягнення на водіїв у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Проступки, передбачені ч. 5 ст. 126, та ч. 3 ст. 130 КУпАП, за своєю суттю відносяться до категорії грубих порушень користування правом керування транспортними засобами.

Отже, вищеокреслені норми КУпАП не містять жодних застережень чи умов застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винної особи, яка керувала транспортним засобом, посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Згідно з ч. 1 ст. 317-1 КУпАП, виконання постанови про позбавлення права керування транспортним засобом здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України відомостей про позбавлення права керування транспортним засобом на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм, суд вважає, що правова природа адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Суд повторно звертає увагу на висновок об`єднаної палати, де остання звернула увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випадку є значно вищою, а тому попереджувальна мета адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

Викладений у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» підхід щодо неможливості застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами особі, яка взагалі його не мала (не отримувала посвідчення водія), не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

При цьому, вказана постанова Пленуму Верховного Суду України не є нормою права й не носить загальнообов`язкового характеру.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

З урахуванням зазначеного, рівними перед законом, в частині накладення стягнення та реалізації своїх прав, будуть як особи, які на час вчинення зазначеного адміністративного правопорушення офіційно не отримали посвідчення водія на право керування транспортними засобами, так і особи, які отримали таке посвідчення.

Позбавляючи права мати посвідчення водія на право керування транспортними засобами як офіційного документу, що підтверджує спеціальний статус його власника, а саме права керувати транспортними засобами навіть у випадках, коли особа на час вчинення адміністративного правопорушення офіційно не отримала посвідчення водія, однак здійснювала керування транспортним засобом, законодавець таким чином позбавляє особу можливості реалізації такого права у законний спосіб на певний строк у подальшому, що узгоджується з положеннями КУпАП.

Тому, з урахуванням вищевказаних обставин справи, з метою виховного впливу та запобігання скоєння аналогічних правопорушень в подальшому, до ОСОБА_1 слід застосувати адміністративне стягнення з позбавленням права керування транспортними засобами.

Що стосується стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є особою, яка достеменно знала, що він є особою, яка (1) посвідчення водія не отримувала, (2) позбавлена права керування транспортними засобами, (3) неодноразово притягувався до відповідальності за керування ТЗ за відсутності права керування, знову умисно сів за кермо, до того ж, знову перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, але від проходження огляду відмовився.

Метою стягнення у виді оплатного вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення є позбавлення порушника права володіння предметом, який ним використовується незаконно або з порушенням загальнообов`язкових правил користування, встановлених законодавством.

У даній справі, враховуючи, що ОСОБА_1 висновків не робить, байдуже ставиться до дотримання законодавства, легковажно розраховує на те, що після вчинених правопорушень буде відсутнє відповідне стягнення, суд вважає, що такий вид стягнення, як оплатне вилучення транспортного засобу, фактично перешкоджатиме особі вчинити нове аналогічне правопорушення, тобто є превентивним заходом.

Відповідно до принципу індивідуалізації стягнення, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження правопорушень та виправлення ОСОБА_1 необхідно призначити йому стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу, що є, безсумнівно, доцільним у цій ситуації.

Окремо суд вважає необхідним зазначити, що така безвідповідальна поведінка особи щодо джерела підвищеної небезпеки є недопустимою, оскільки виникає велика ймовірність заподіяння шкоди третім особам.

При цьому, суд зважує і на те, що положення ст. 28 КУпАП, які регламентують оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення, на відміну від ст. 29 КУпАП (конфіскація такого предмета), не містять імперативної вимоги, щоб зазначений предмет перебував у приватній власності правопорушника. Адже, суть оплатного вилучення вказаного предмета полягає в його примусовому вилученні за рішенням суду і наступній реалізації з передачею вирученої суми колишньому власникові з відрахуванням витрат по реалізації вилученого предмета. До того ж, згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує й не може бути використана на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відтак, у цьому випадку взамін оплатно вилученого предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративних правопорушень, колишній власник отримує відповідний еквівалент грошей, що не є порушенням принципу «пропорційності втручання в право власності» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що до ОСОБА_1 застосоване стягнення у виді оплатного вилучення, конфіскація ТЗ судом не застосовується, тим більше, ТЗ не належить йому на праві приватної власності.

Судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення підлягає стягнення відповідно до положень ст. 40-1 КУпАП.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року, справа № 450/205/19 /провадження № 51-1306 км 22/, надано оцінку невиконання заборони керування транспортними засобами, особою до якої застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, її ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК (постанова ККС ВС від 27.02.2023 р. у справі № 450/205/19 та вирок апеляційного суду Львівської області у цій же справі від 05.04.2023 р. - https://reestr.court.gov.ua/Review/109446243, https://reestr.court.gov.ua/Review/110046045).

У даній справі встановлені обставини вказують на можливе вчинення кримінального правопорушення - умисне невиконання судового рішення, особою, яка вже притягувалася до кримінальної відповідальності за аналогічне кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст. 253 КУпАП, якщо при розгляді справи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування. Тому, у даному випадку, копію постанови щодо таких дій ОСОБА_1 необхідно направити прокурору для вирішення питання в порядку ст. 214 КПК України.

Враховуючи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Ніжинському районному секторі № 4 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області у зв`язку із виконанням вироку щодо нього, вважаю за необхідне копію даної постанови направити вказаному адресатові для відома.

Також, у відповідності до вимог чинного законодавства, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження і вони не можуть бути перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі дії.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України досудове розслідування злочинів, вчинених працівником правоохоронного органу, здійснюють слідчі органів державного бюро розслідувань.

Враховуючи викладене вважаю за необхідне доручити територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Києві перевірити заяву ОСОБА_1 про здійснення на нього психологічного впливу з боку працівників ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області при складанні щодо нього протоколів про адміністративні правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 36, 126, 130, 251, 252, 280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 130; ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення, з урахуванням ст. 36 КУпАП, у виді адміністративного арешту на строк 15 (п`ятнадцять) діб, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 (десять) років, з оплатним вилученням транспортного засобу автомобіля Chery Eastar, д.н.з. НОМЕР_2 , vin ТЗ: Y6DDC14B57D008002, № кузова: НОМЕР_7 , № двигуна: НОМЕР_8 , об`єм двигуна 1971 см. куб., 2007 року випуску, синього кольору, власник ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_9 , місце проживання станом на час проведення останньої реєстраційної операції АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 30 КУпАП, у частині стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, приєднати ОСОБА_1 до стягнення за цим судовим рішенням невідбуту частину стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами за судовими рішеннями від 01.04.2025 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.2 ст.130; ч.5 ст.126; ч.2 ст.130; ч.5 ст.126 КУпАП; від 20.05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.5 ст.126; ч.1 ст.130 КУпАП та визначити йому загальний строк позбавлення права керування транспортними засобами 47 (сорок сім) років.

Строк арешту відраховувати з моменту фактичного затримання.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп.

Копію постанови направити до Ніжинської окружної прокуратури для прийняття рішення про реєстрацію в ЄРДР кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 Кримінального кодексу України.

Копію постанови направити ОСОБА_1 та до Ніжинського районного сектора № 4 філії ДУ «Центр пробації» в Чернігівській області для відома.

Копію постанови направити до Державного бюро розслідувань, що розташоване у м. Києві, для перевірки заяви ОСОБА_1 щодо здійснення на нього психологічного впливу з боку працівників ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області (одночасно направити технічний засіб протоколу судового засідання).

Копію постанови направити ОСОБА_1 для відома.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку її оскарження.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Суддя Ріхтер В.В.