КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року про притягнення

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 07.07.2025 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн., з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років, без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмір 605,60 грн.

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову в частині накладеного адміністративного стягнення та судового збору змінити, наклавши адміністративне стягнення у виді штрафу та звільнити від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було порушено право на справедливий суд та право на захист, оскільки судове засідання було проведено за відсутності ОСОБА_1 .

Посилаючись на ч. 4 ст. 30 КУпАП вказує, що позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватися до осіб, які користуються цими засобами у зв`язку з інвалідністю, а зважаючи на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи (як ветеран війни), суд першої інстанції не мав підстав для застосування стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказує, що на підтвердження вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення повторно, не додано доказів на підтвердження ознак повторності. При цьому зауважує, що поліцейськими було притягнуто до відповідальності особу з прізвищем ОСОБА_3 , натомість судом було безпідставно уточнено та змінено адмінзвинуваченння, що полягало у зміні прізвища на ОСОБА_4 .

Зазначив, що суд безпідставно стягнув судовий збір на користь держави, не взявши до уваги факт наявності інвалідності у ОСОБА_1 , який надає право на звільнення від сплати судового збору.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Положеннями статті 1 КУпАП передбачено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності.

Як встановив суд першої інстанції, 16.04.2025 о 12 год. 00 хв. ОСОБА_1 в м. Києві по вул. Столичне Шосе (заїзд на Південний міст), керував транспортним засобом «BMW» д.н.з. НОМЕР_2 , не маючи права керування таким транспортним засобом, правопорушення вчинене повторно протягом року, чим порушив п. 2.1.а. ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП (а.с.18-20).

Визнаючи ОСОБА_1 винним, суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП підтверджується матеріалами справи, а обставин, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність у справі не встановлено.

Апеляційний суд частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 повторно протягом року керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, зокрема в матеріалах справи міститься постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 № 7919 від 09.02.2025, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, доводи апелянта про те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повторності вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що поліцейськими було притягнуто до відповідальності особу з прізвищем ОСОБА_3 , натомість судом було безпідставно уточнено та змінено адмінзвинуваченння, що полягало у зміні прізвища на ОСОБА_4 , оскільки з наявного в матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 302066 вбачається, що такий протокол було складено на ОСОБА_1 , як і винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ДП18 № 7919 від 09.02.2025.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини і дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_1 у порушенні ч. 5 ст. 126 КУпАП підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржувана постанова в частині накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом на строк п`ять років та в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню, виходячи з такого.

Згідно з вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Вимогами статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Статтею 126 КУпАП визначено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, - тягне за собою позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.

Керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Накладаючи адміністративне стягнення та застосовуючи до ОСОБА_1 , окрім штрафу, позбавлення права керування транспортним засобом на строк п`ять років, суд не в повній мірі врахував обставини справи та особу порушника, а тому дійшов передчасного висновку про накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, враховуючи наступне.

Статтею 23 КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Частиною 2 ст. 33 КУпАП передбачено, що при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

ОСОБА_1 у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції зазначав, що є особою з інвалідністю, має інвалідність 2-ої групи, а тому позбавлення права керування транспортним засобом значно ускладнить його життя, оскільки транспортний засіб є необхідним для його життєдіяльності.

Так, у матеріалах справи наявне посвідчення серії НОМЕР_3 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ої групи з 28.10.2022 (а.с. 16).

Указані обставини у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ої групи, а тому накладаючи на останнього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції мав враховувати положення ч. 4 ст. 30 КУпАП.

Згідно положень ч. 4 ст. 30 КУпАП позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Так, судом першої інстанції при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом не взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2-ої групи та користується транспортним засобом у зв`язку із інвалідністю, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для накладення адміністративного стягнення у межах санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги у цій частині суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 визнав свою вину щодо керування транспортним засобом, будучи позбавленим такого права, однак вказав, що застосована судом у повному обсязі міра відповідальності у межах санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП не може бути застосована до нього, оскільки він є особою з інвалідністю 2-ої групи та користується транспортним засобом у зв`язку із інвалідністю.

Таким чином, враховуючи обставини справи, особу ОСОБА_1 та щире розкаяння у вчиненому, апеляційний суд вбачає правові підстави для скасування постанови суду першої інстанції в частині накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки за обставин даної справи накладення на ОСОБА_1 такого виду стягнення унеможливить використання останнім транспортного засобу, яким ОСОБА_1 користується у зв`язку із інвалідністю. При цьому, апеляційний суд вважає, що накладення на ОСОБА_1 штрафу в розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) грн 00 коп. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, буде достатнім та виправданим і у повній мірі забезпечить мету адміністративного стягнення, визначену ст. 23 КУпАП.

Разом цим, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з ОСОБА_1 судового збору.

Відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 до суду першої інстанції подавав копію посвідчення особи з інвалідністю 2-ої групи, що є підставою для його звільнення від сплати судового збору, проте суд першої інстанції на зазначене увагу не звернув та безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір, а тому постанова суду першої інстанції в у цій частині також підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування постанови суду першої інстанції в частині накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 років та в частині стягнення судового збору, а в решті постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 07.07.2025 слід залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 років та стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору скасувати.

В іншій частині постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2025 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Максим Оніщук