ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/9299/25 Головуючий суддя І інстанції Щепіхіна В.В.
Апеляційне провадження № 33/818/1198/24 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м.Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

захисника - Санжаревського І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в відеоконференції справу за апеляційною скаргою захисника Санжаревського І.А. на постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 гривень, з позбавленням права керування строком на один рік.

Також з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Постановою встановлено, що 30.04.2025 року о 19 год 42 хв у м. Ізюм, проїзд Лобановського, буд. 5 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «ВАЗ 2102», державний номерний знак НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп?яніння. Огляд на стан сп?яніння проводився на місці зупинки зі згоди водія за допомогою Alcotest Drager, номер тесту 488, результат тесту склав 0,93 проміле, з результатом водій погодився. Від керування транспортним засобом водій відсторонений та попереджений за повторність. Транспортний засіб залишено на місці зупинки.

В апеляційній скарзі захисник Санжаревський І.А. просить постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12.06.2025 щодо ОСОБА_1 змінити, застосувати положення ст.69 КК України та звільнити його підзахисного від стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник посилається на те, що ОСОБА_1 не оспорює факт наявності в його дії складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за що він щиро розкаюється та зробив для себе висновки про неприпустимість такої поведінки в подальшому, на підтвердження чого ним вже було сплачено штраф за оскаржуваною постановою.

Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та учасником бойовик Дій, для виконання своїх військових обов`язків постійно використовує транспортний засіб для захисту Батьківщини від збройної агресії російської федерації, тому позбавлення його права керуванням транспортними засобами позбавить його можливості здійснювати службові завдання.

В своїй апеляційній скарзі захисник зазначає, що відповідно службової характеристики з Військовий частині, ОСОБА_1 за час проходження служби зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований та сумлінний військовослужбовець. Свої посадові обов`язки виконує вчасно, у повному обсязі та з високим рівнем професіоналізму. Має належні навички керування транспортними засобами у складних умовах, неодноразово виконував завдання з перевезення особового складу, майна та евакуації техніки в зоні бойових дій. Неодноразово залучався до виконання бойових завдань у районах ведення активних бойових дій, де проявив витримку, ініціативність та рішучість. У критичних ситуаціях діяв впевнено й професійно. За сумлінне виконання службових обов`язків неодноразово заохочувався командуванням. За час служби не мав дисциплінарних стягнень, до адміністративної відповідальності не притягувався (до вказаного випадку). У колективі користується авторитетом та повагою. Згідно клопотання командира Військовій частині НОМЕР_2 , останній просить суд врахувати воєнний стан та важливістю виконання бойових завдань, його професійну необхідність та позитивні характеристики, застосувати до ОСОБА_1 інше, більш м`яке адміністративне стягнення, яке дозволить військовослужбовцю продовжити службу на займаній посаді.

Окрім цього, захисник також зазначає, що в чинному КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте, діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, у зв`язку з чим при розгляді цієї справи слід застосувати аналогію права.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, але останній належним чином був повідомлений судом апеляційної інстанції про дату, місце та час апеляційного розгляду, який був призначений на 05.08.2025, 27.08.2025 та 05.09.2025, в тому числі, шляхом направлення йому судових повісток на номер мобільного телефону у додатку «Viber», що повністю відповідає Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасників судового процесу, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року №28.

Судом апеляційної інстанції також засобами поштового зв`язку направлялися ОСОБА_1 судові повістки на адресу його місця мешкання, які він особисто отримав, про що свідчить його особистий підпис у рекомендованих повідомленнях про вручення йому поштових відправлень 02.07.2025 та 08.08.2025.

При цьому, до початку апеляційного розгляду захисник Санжаревський І.А. повідомив суду, що ОСОБА_1 відомо про місце, дату та час апеляційного розгляду, але він не може з`явитися до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з чим вважав за можливе провадити апеляційний розгляд за відсутності його підзахисного, з яким узгоджена процесуальна позиція сторони захисту.

Крім того, до суду апеляційної інстанції не надходило будь-яких клопотань від самого ОСОБА_1 про відкладення апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції керується практикою ЄСПЛ, а саме рішенням Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року в справі "Пономарьов проти України", в якому наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Разом з цим, належить врахувати, що саме захисник Санжаревського І.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 та безпосередньо приймає участь під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції, є ініціатором апеляційного перегляду постанови судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12.06.2025.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Також , згідно з усталеною практикою Суду, учасники справи в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження; процесуальна бездіяльність скаржника не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом апеляційної інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

За таких обставини, апеляційний суд, враховуючи думку захисника Санжаревського І.А. про проведення апеляційного розгляду за відсутності його підзахисного, а також те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про місце, дату та час апеляційного розгляду, але в судове засідання не з`явився та клопотань про відкладення судового розгляду не подавав, апеляційний суд вирішив провадити апеляційний перегляд оскаржуваної постанови без участі ОСОБА_1 , але за обов`язковою участю його захисника, з урахуванням наявних відомостей у матеріалах справи та доводів апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вислухавши доводи захисника Санжаревського І.А., який повністю підтримав свою апеляційну скаргу, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення подану апеляційну скаргу, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5.

З матеріалів справи вбачається, що захисник, не оспорюючи фактичні обставини справи, що встановлені оскаржуваною постановою, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині накладеного на ОСОБА_1 стягнення за вчинення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до вимог ч.7 ст.294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Пункт 1.3 Правил дорожнього руху передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 Правил дорожнього руху встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Відповідальність за порушення вимог пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху передбачена статтею 130 КУпАП.

Об`єктивна сторона правопорушення, полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані сп`яніння, передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані сп`яніння, і так само ухиленні осіб, які керують транспортними засобами, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі умислу.

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП може бути будь-яка особа, що досягла шістнадцятирічного віку (ст. 12 КУпАП) та керує транспортним засобом.

Оскаржуваною постановою від 12.06.2025 ОСОБА_1 визнаний винним у тому, що 30.04.2025 року о 19 год 42 хв у м. Ізюм, проїзд Лобановського, буд. 5 він керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тобто порушив вимоги пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку з чим на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 гривень, з позбавленням права керування строком на один рік.

Вимоги сторони захисту та безпосередньо захисника про скасування постанови суду першої інстанції в частині накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем та займає посаду водія, учасником бойовий дій, характеризується за місцем служби виключно позитивно, свою винуватість визнав, щиро розкаявся у вчиненому адміністративному правопорушенні, а військове посвідчення останньому потрібно для виконання службових обов`язків.

Також захисник посилається на клопотання на клопотання командира Військовій частині НОМЕР_2 , в якому останній просить суд врахувати воєнний стан та важливістю виконання бойових завдань, професійну необхідність ОСОБА_1 та позитивні характеристики, застосувавши інше, більш м`яке адміністративне стягнення, яке дозволить військовослужбовцю продовжити службу на займаній посаді.

Між тим, аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_2 щодо можливості застосування положень ст.69 КК України, апеляційний суд не може проігнорувати санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП, якою передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Разом з тим, в контексті апеляційних вимог, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Разом з цим, за змістом частини 1 статті 130 КУпАП, керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягнуть за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З аналізу вищевказаної норми закону убачається, що санкція ч. 1 ст.130 КУпАП не є альтернативною, а передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу поєднаного із позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, у даному конкретному випадку, загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч. 1 ст.33 КУпАП, не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

Отже, у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч.1 ст.130КУпАП, ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Законодавство про адміністративні правопорушення, на відміну від закону України про кримінальну відповідальність, не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.

Більш того, законодавчо заборонено, починаючи з 17.03.2021 року, визнання такого правопорушення малозначним та передачу матеріалів справи на розгляд трудовому колективу чи громадській організації, військовій частині (ч. 1 ст. 21 та примітка до ст. 22 КУпАП).

При цьому, дана категорія правопорушень вчиняється водіями тільки навмисно, вчинене відносить до грубого порушення, а водій не може не розуміти загрози для оточуючих внаслідок власної поведінки, зокрема і для осіб, яким надає допомогу з огляду на свої службові обов`язки.

У даному конкретному випадку, з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 , суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, також вважаю за потрібне звернути увагу на наступне рішення.

Зокрема, у рішенні по справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29.06.2007 Європейський Суд з прав людини зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи користується автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізує своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Вчинення діянь, які кваліфікуються в національному законодавстві за ст. 130 КУпАП, є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху.

Тяжкість стягнення обумовлена саме високим ступенем суспільної шкоди, яка завдається такими діяннями.

Суд не вправі, при визнанні особи винуватою за ч. 1 ст. 130 КУпАП, призначити інше покарання, ніж передбачене санкцією, або ж перейти до іншого виду стягнення чи звільнити від стягнення, оскільки Законом України встановлена пряма заборона застосування пом`якшення стягнення чи звільнення від стягнення.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги правові висновки, що містяться в п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.20205 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з яких вбачається, що судам необхідно враховувати, що КпАП не передбачає накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією певної норми. Тому згідно зі ст. 33 цього Кодексу основні й додаткові стягнення слід застосовувати з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, особи правопорушника, ступеня його вини, майнового стану, обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, у межах санкцій відповідних норм.

При цьому нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції певної норми, або не накладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної норми як обов`язкового, а посилання захисника на можливість застосування аналогії закону, а саме положень ст. 69 КК України суперечить положенням ч. 4 ст. 3 КК України, відповідно до якої застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.

Позитивні відомості стосовно особи ОСОБА_1 , який провину визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, є військовослужбовцем, учасником бойових дій та за місцем служби характеризується виключно позитивно, не можуть слугувати підставою для задоволення апеляційних вимог з урахуванням встановленої законодавцем безальтернативної санкції, характеру вчиненого діяння та суспільної небезпеки правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ОСОБА_1 , як водій, керуючи джерелом підвищеної небезпеки в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлював, що це заборонено законом та становить небезпеку для оточуючих.

Отже, накладення судом першої інстанції адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, не лише відповідає санкції ч.1 ст.130 КУпАП України, вимогам ст.ст. 33, 34 КУпАП України щодо загальних правил накладення стягнення, а також є співрозмірним скоєному адміністративному правопорушенню.

Законодавець не передбачає можливості призначення стягнення у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника Санжаревського І.А. задоволенню не підлягає.

Вчинення діяння, яке кваліфікуються в національному законодавстві за статтями 130 КУпАП, є найбільш тяжкими порушеннями у сфері безпеки дорожнього руху.

Тяжкість стягнення обумовлена саме високим ступенем суспільної шкоди, яка завдається такими діяннями.

Водій ОСОБА_1 , вчиняючи адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, повинен був розуміти, що таким чином поставив у небезпеку кожного потенційного учасника дорожнього руху, а також інших людей, які могли перебувати поряд з проїжджою частиною по напрямку руху його автомобіля.

Отже, наведені доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про призначення йому стягнення без позбавлення права керування транспортним засобом не відповідають вимогам Закону, а тому подана апеляційна скарга та клопотання командира Військовій частині НОМЕР_2 про скасування стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Санжаревського І.А. залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков