Житомирський апеляційний суд
Справа №278/2938/24 Головуючий у 1-й інст. Мокрецький В. І.
Номер провадження №33/4805/733/25
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу адвоката Желдакова Ярослава Ігоровича, подану в інтересах ОСОБА_1 на постанову Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2025 року, якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Згідно з постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 15 травня 2024 року о 19 годині 32 хвилин на 50 м під`їзної дороги до м. Житомира зі сторони с. Кам`янка, Житомирського району керував автомобілем «ВАЗ 211340», державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: почервонінням очей і звуженими зіницями очей, від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився. Своїми діями порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ст. 130 ч. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погоджуючись із вказаною постановою судді місцевого суду, адвокат Желдаков Я.І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що викладена у протоколі про адміністративне правопорушення фабула щодо ОСОБА_1 не відповідає диспозиції ч. 2 ст. 130 КУпАП, а саме: відсутнє посилання про повторність правопорушення протягом року. Вказав, що діючим КУпАП не передбачена можливість перекваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Крім того, вважає зупинку ОСОБА_1 працівниками поліції безпідставною, а подальші дії працівників поліції - незаконними. Зазначені у протоколі ознаки сп`яніння відрізняються від зазначених у направленні водія на огляд до медичного закладу. На момент розгляду апеляційної скарги минув річний строк, визначений ст. 38 КУпАП для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП.

Вважає, що у діях ОСОБА_2 відсутній склад правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 130 КУпАП, а вина - недоведена.

ОСОБА_1 та його захиснику адвокату Желдакову Я.І. була надана можливість апеляційним судом надати свої покази у справі, проте вони цим не скористалися. Будучи належним чином повідомлені про місце і час судового засідання (СМС-повідомлення, судові повістки, телефонограма) останні у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

Нормами чинного КУпАП не передбачено можливості зупинення строків накладення адміністративного стягнення, а сплив такого строку навіть за наявності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення є безумовною підставою для закриття провадження у справі.

При цьому, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не позбавлена можливості подавати письмові пояснення щодо обставин справи, подавати докази та залучити захисника для представництва та захисту її інтересів підчас розгляду справи в суді.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини кожна особа має право на розгляд її справи упродовж розумного строку судом встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти неї обвинувачення. Тому, розгляд даної справи без невиправданої затримки не буде відповідати інтересам особи, яка притягується до адміністративної відповідальності .

За таких обставин, з метою недопущення затягування розгляду справи, зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи за відсутності особи, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення та у відповідності до положень ч. 6 ст. 294 КУпАП, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які беруть участь в апеляційному провадженні справи.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як слідує з матеріалів справи ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху України за, що передбачена відповідальність згідно ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Згідно пункту 1.3 Правил дорожнього руху (далі - ПДР України) передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за порушення зазначеної вимоги ПДР України передбачена ст. 130 КУпАП.

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за встановлених та викладених у постанові обставин, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 759681 від 15 травня 2024 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння до закладу охорони здоров`я КНП «ОМСЦ» ЖОР за виявленими у водія ОСОБА_1 ознаками наркотичного сп`яніння, від проходження огляду відмовився; розпискою про роз`яснення прав, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП; свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки; копією постанови судді Гощанського районного суду Рівненської області від 03 липня 2023 року у справі №557/565/23; відеозаписом фіксації правопорушення та оформлення адміністративних матеріалів.

На думку апеляційного суду вказані докази узгоджуються з відеозаписами з портативного реєстратора працівника поліції, долученими до матеріалів справи, згідно яких працівники поліції зупинили автомобіль ВАЗ 211340 д.н.з. НОМЕР_1 , встановили особу водія ОСОБА_1 , повідомили причини зупинки транспортного засобу (не використання ременів безпеки). Разом з тим, у працівника поліції виникла підозра щодо перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння у зв`язку з почервонінням очей та звуженими зіницями, запитали чи той нічого не вживав. ОСОБА_1 заперечив. На вимогу працівника поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у найближчому медичному закладі водій категорично відмовився, отримав роз`яснення про наслідки такої відмови у вигляді складення відповідного протоколу й матеріалів, які в подальшому направляються до суду. Далі ОСОБА_1 роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

Також сумніви скаржника щодо законності зупинки працівниками поліції ОСОБА_1 за кермом транспортного засобу суд вважає необґрунтованими. В даному випадку працівники поліції діяли в межах Закону України «Про Національну поліцію» з дотриманням положень ст. 35 вказаного закону, оскільки завданнями поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидія злочинності. У даному випадку після зупинки ОСОБА_1 працівник поліції вказав водію на не використання ним ременів безпеки. Відеозаписом чітко зафіксовано назване порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а відсутність у справі постанови про притягнення водія до адміністративної відповідальності не спростовую цього.

Наданий відеозапис апеляційний суд визнає належним та допустимим доказом, оскільки останній відповідає п. 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Наказом МВС України 18.12.2018 р. №1026, є послідовним та безперервним.

Одночасно варто зазначити, що пунктом 2 Розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09.11.2015 встановлено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Тобто за змістом цієї норми поліцейський, як посадова особа, на яку покладено обов`язок забезпечення безпеки дорожнього руху, самостійно за власним переконанням визначає наявність у водіїв транспортних засобів ознак сп`яніння, визначених п.п. 3, 4 Розділу І Інструкції.

У даному випадку працівники поліції зауважили водію, зокрема, на звужені зіниці очей, що є однією із ознак перебування особи у стані наркотичного сп`яніння як підстави для вимоги про проходження відповідного огляду. Працівники поліції у відповідності до встановленого законом порядку пропонували йому пройти огляд на визначення стану наркотичного сп`яніння. Той у свою чергу від огляду у медичному закладі відмовився, а тому його дії правильно кваліфіковані за п. 2.5 ПДР України, що передбачено ст. 130 КУпАП.

На думку апеляційного суду, водій мав можливість спростувати підозру працівника поліції щодо перебування його у стані сп`яніння, пройшовши запропонований огляд у найближчому закладі охорони здоров`я.

Вказана у направленні водія на огляд ознака наркотичного сп`яніння - зіниці очей, що не реагують на світло, на противагу доводам захисника є тотожною до вказаної у протоколі.

Дані зафіксовані на відеозаписі повністю спростовують доводи апелянта та свідчать, що поліцейський діяв з дотриманням вимог ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст.ст. 254-256 КУпАП та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не вбачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколу.

Складений щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП та адміністративні матеріали надані водію на ознайомлення, які він підписав, тим самим погодивши їх зміст, водія відсторонено від керування транспортним засобом.

Зазначені докази у їх сукупності підтверджують те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 130 КУпАП, за вказаних в постанові суду обставинах.

Висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими та повністю відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на досліджених доказах, які є належними, допустимими та достатніми.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, у зв`язку з тим, що він дійсно мав ознаки наркотичного сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у передбаченому законом порядку у медичному закладі, що підтверджується вищевказаними відеозаписами. Тобто сам факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду був причиною складання протоколу про адміністративне правопорушення за п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

На думку апеляційного суду, заявлені під час апеляційного розгляду доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його захисником - адвокатом Желдаковим Я.І., правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Також захисник у скарзі наголошує на тому, що суд першої інстанції не мав права перекваліфіковувати діяння особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а саме з ч. 2 на ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Так, з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що його складено за ч. 2 ст. 130 КУпАП - повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті (керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції).

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_1 з ч. 2 ст. 130 КУпАП на ч. 1 ст. 130 КУпАП суд першої інстанції виходив з того, що адміністративне правопорушення, за яким його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами, вчинене 24 березня 2023 року. А адміністративне правопорушення, за яким дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 130 КУпАП, вчинене ним 15 травня 2025 року, тобто по минуванню одного року.

З мотивами перекваліфікації діяння, наведеними судом першої інстанції, апеляційний суд погоджується та зазначає наступне.

Дійсно, у КУпАП, відсутня норма, яка б передбачала перекваліфікацію дій особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому у даному випадку необхідно застосувати аналогію закону, як засіб заповнення прогалини у законодавстві, який полягає у застосуванні врегульованих конкретною нормою правовідносин, норми закону, що регламентує подібні відносини у кримінальному процесуальному законодавстві.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 3.4 Рішення від11жовтня 2011року №10-рп/2011 зазначає, що з аналізу положень міжнародних актів, наведених у Рішенні, не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення».

У пункті 3.6 цього рішення Конституційний Суд України вказує, що відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним. У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України поширює певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15 травня 2008 року (заява N 7460/03) зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, mutatis mutandis рішення у справі OZTURKv.GERMANY від 21 лютого 1984 року, пункт 53), справи про адміністративні правопорушення, враховуючи, зокрема, розмір та характер стягнень, для цілей статті 6 ЄКПЛ належать до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на дану категорію справ поширюються гарантії статті 6 ЄКПЛ.

Згідно з вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, та набрала чинності для України 11.09.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення, згідно з національним законом або міжнародним правом; також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_1 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 130 КУпАП на ч. 1 ст. 130 КУпАП. Перекваліфікація дій є законною, не порушує прав ОСОБА_1 та не погіршує його становище.

Не заслуговують на увагу доводи захисника щодо закриття провадження в справі у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП, оскільки на час розгляду справи у суді першої інстанції такі строки не спливли. А посилання адвоката на сплив річного строку на час розгляду справи у суді апеляційній інстанції як на підставу для закриття провадження у справі є його особистим трактуванням закону.

Отже, при розгляді даної справи суддя місцевого суду правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вказана справа була розглянута суддею суду першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно, і доводами апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку про те, що при розгляді даної справи суддя місцевого суду повною мірою дотримався вимог ст.ст. 245, 251, 252, 278, 280, 283 КУпАП, правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни постанови судді районного суду відносно ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Желдакова Ярослава Ігоровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а постанову Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й.Григорусь