ПОСТАНОВА

іменем України

04 вересня 2025 року місто Сколе

Суддя Сколівського районного суду Львівської області Микитин Володимир Ярославович, розглянувши справу за матеріалами, котрі надійшли від Відділення поліції № 3 Стрийського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , сімейний стан та місце праці не повідомив, встановленими законодавством України пільгами не користується, раніше протягом року до адміністративної відповідальності не притягався,

за ч. 1 ст. 130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 345712, складеним 30.05.2025 року о 02:44 год. інспектором СРПП ВП № 3 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Кривецьким О.І. відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП стверджується, що останній 30.05.2025 року близько 02:01 год. по вул. Князя Святослава у м. Сколе Стрийського району Львівської області, керував належним ОСОБА_2 транспортним засобом марки AUDI моделі A4, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння у вигляді запаху алкоголю з порожнини рота, почервоніння обличчя, порушення координації рухів, поведінки, що не відповідає обстановці, від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки транспортного засобу та в медичному закладі, із застосуванням при цьому технічних засобів відеозапису, відмовився, чим порушив вимоги пункту 2.5. Правил дорожнього руху.

Ця справа призначалася до розгляду у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, на 30.06.2025 року о 09:30 год., після чого судовий розгляд було відкладено на 18.08.2025 року о 09:30 год. у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 та задоволенням його заяви про відкладення судового розгляду в силу наміру скористатися правовою допомогою й необхідності ознайомитись із матеріалами цієї справи про адміністративне правопорушення, та на 04.09.2025 року о 10:30 год. у зв`язку із задоволенням клопотання захисника ОСОБА_1 адвоката Лемехи Р.І. про відкладення судового розгляду в силу необхідності ознайомитись із матеріалами цієї справи про адміністративне правопорушення та сформувати у ній позицію захисту.

Так, ОСОБА_1 08.08.2025 року через канцелярію подано в Сколівський районний суд Львівської області заяву, що була зареєстрована в діловодстві за вх. 5194, в якій він просив відкласти судовий розгляд та надати йому можливість ознайомитися з матеріалами цієї справи про адміністративне правопорушення.

Опісля цього, захисником ОСОБА_1 адвокатом Лемехою Р.І. 18.08.2025 року засобами електронного зв`язку скеровано в Сколівський районний суд Львівської області два клопотання, що були зареєстровані в діловодстві за вх. № ЕП-1413 та № ЕП-1414, в яких він, в силу укладення 16.08.2025 року угоди про надання професійної правничої допомоги, просив надати йому можливість ознайомитися з матеріалами цієї справи про адміністративне правопорушення, а її розгляд відкласти для можливості формування позиції захисту у цій справі про адміністративне правопорушення.

У подальшому, захисником ОСОБА_1 адвокатом Лемехою Р.І. 01.09.2025 року засобами електронного зв`язку скеровано в Сколівський районний суд Львівської області письмові пояснення, що були зареєстровані в діловодстві за вх. № ЕП-1619, за змістом котрих він просив суддю закрити провадження у цій справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, обґрунтовуючи сформовану позицію захисту тим, що об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, полягає у керуванні транспортним засобом особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Тобто, ключовою ознакою об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є те, що правопорушник має керувати транспортним засобом та при цьому відмовитися у встановленому порядку від проходження огляду на стан сп`яніння (у даному випадку). Своєю чергою, під керуванням транспортним засобом слід розуміти виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування, натомість належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, інспектором СРПП ВП № 3 Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Кривецьким О.І. до вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення не долучено, а, отже, він в описаній обстановці не вважається водієм, відтак не може нести адміністративної відповідальності за обставинами цієї справи про адміністративне правопорушення. Так матеріалами справи підтверджується лише та обставина, що працівники поліції самі підійшли до стоячого на території АЗС автомобіля без увімкненого двигуна, в якому нікого не було, після чого поліцейські почали цікавитись, чий автомобіль, мотивуючи таку свою цікавість нібито тим, що автомобіль припаркований недобре та може створювати перешкоди іншим учасникам дорожнього руху. Окремо адвокат Лемеха Р.І. наполягав на тому, що його підзахисний не визнає своєї провини у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а на підставі наявних у цій справі доказів вина останнього не може бути доведена з дотриманням стандарту «поза розумним сумнівом». Так, щодо відеозапису на підтвердження факту відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, то хоча й такий створений з допомогою бодікамери поліцейського, проте на ньому не зафіксовано чітку відмову ОСОБА_1 про це, ба більше, спостерігаються маніпуляційні дії самих поліцейських, які помилково роз`яснили ОСОБА_1 про нібито його право відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння, так як про наявність такого права в особи чинним КУпАП не регламентовано. Зазначає, що відеозапис не є безперервним. З огляду на вказане, адвокат Лемеха Р.І. наполягає на тому, що немає достатніх підстав для притягнення його підзахисного ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності ані за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Заразом із вищевказаними письмовими поясненнями, захисником ОСОБА_1 адвокатом Лемехою Р.І. 01.09.2025 року засобами електронного зв`язку скеровано в Сколівський районний суд Львівської області клопотання, що було зареєстроване в діловодстві за вх. № ЕП-1519, в якому він, в силу зайнятості в іншому процесі, просив проводити судовий розгляд цієї справи про адміністративне правопорушення за його відсутності та за відсутності його підзахисного.

Суддя, вивчивши позицію захисту, дослідивши матеріали цієї справи про адміністративне правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин цієї справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов такого висновку.

Так, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП). Тобто адміністративне правопорушення це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності з законом.

Відповідно до статей 251, 252 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Висновок про наявність чи відсутність у діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження усіх обставин справи в їх сукупності.

У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за № 1306 «Про правила дорожнього руху».

Пунктами 1.3 та 1.9. Правил дорожнього руху встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які їх порушують, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Так, відповідно до пункту 2.5. Правил дорожнього руху, порушення котрого ставиться у провину ОСОБА_1 , водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідальність передбачена нею настає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, зібрані матеріали цієї справи про адміністративне правопорушення не підтверджують у цілому ту обставину, що особа, який притягається до адміністративної відповідальності, у вказаній дорожній обстановці, не дотримався вимоги пункту 2.5. Правил дорожнього руху, тобто будучи учасником дорожнього руху (водієм транспортного засобу), відмовився на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану його алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, встановлює ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Слід зазначити, що суб`єктом названого правопорушення є водій транспортного засобу, а суб`єктивна сторона названого правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Об`єктивна ж сторона названого правопорушення полягає у керуванні транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, одним із ключових елементів об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та й складу названого правопорушення в цілому, є те, що особа має керувати транспортним засобом.

Проте, зібрані матеріали цієї справи про адміністративне правопорушення не підтверджують у цілому ту обставину, що особа, який притягається до адміністративної відповідальності, у вказаній дорожній обстановці, не дотримався вимог пункту 2.5. Правил дорожнього руху, тобто будучи учасником дорожнього руху (водієм транспортного засобу), керував ним, був зупинений працівниками поліції, а, опісля, відмовився у встановленому порядку від проходження огляду на стан сп`яніння, з огляду на наступне.

Так, щодо фіксації факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, то належить вказати, що на сьогодні Закон України «Про дорожній рух», який у цьому випадку є основоположним нормативно-правовим актом, згадує лише про водіїв. Згідно з дефініціями, визначеними Правилами дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року за № 1306 «Про правила дорожнього руху», водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.

Поряд з цим, під час судового розгляду цієї справи про адміністративне правопорушення знайшла своє підтвердження та викладена захисником особи, який притягається до адміністративної відповідальності, - адвокатом Лемехою Р.І. обставина, що на долученому оптичному носію відсутні належні відеозаписи на підтвердження факту керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом. Окрім цього, працівниками поліції не було задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факту порушення ОСОБА_1 як водієм таких вимог Правил дорожнього руху, котрі б відповідно до ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» давали їм право здійснити законну зупинку транспортного засобу під керуванням останнього.

Тобто, із матеріалів цієї справи про адміністративне правопорушення не вбачається, що ОСОБА_1 як водій допустив будь-які порушення пунктів Правил дорожнього руху, що спричинили зупинку транспортного засобу працівниками поліції. Більше того, з відеозаписів також не вбачається й тієї обставини, що поліцейський вчиняв будь які дії до зупинення транспортного засобу, котрим нібито керував ОСОБА_1 , а, навпаки, підтверджується лише та обставина, що працівники поліції самі підійшли до припар кованого на узбіччі автомобіля без увімкненого двигуна, в якому нікого не було, після чого почали цікавитись, чий автомобіль, мотивуючи таку свою цікавість тим, що припаркований автомобіль створює перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, просили когось перепаркувати автомобіль, й такі їх дії, враховуючи подальший розвиток подій, без сумніву носять провокативний характер. Тому, в цілому щодо наполягання поліцейськими на необхідності ОСОБА_1 перепаркувати транспортний засіб суддя розцінює як провокацію останнього, так як працівники поліції фактично підбурювали ОСОБА_1 це зробити. Наведена обставина, на переконання судді, сама по собі унеможливлює притягнення ОСОБА_1 до відповідальності.

До такого висновку суддя доходить, виходячи, зокрема з наступного.

Так, у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція, відповідно до покладених на неї завдань, здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень ; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення. Таким чином, Законом України «Про Національну поліцію» покладено обов`язки на працівника поліції саме попереджати та запобігати вчиненню адміністративних правопорушень, а не підбурювати осіб до вчинення адміністративних правопорушень, видаючи такі дії за законні права громадян, з метою їх подальшого викриття та складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Статтею 6 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини. Так, Європейський Суд із прав людини виключає можливість притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, на яке особу підбурили працівники поліції. Зокрема, у рішеннях Європейського суду з прав людини, ухвалених у справах «Тейшейро де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), заява № 25829/94, «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), заявва № 74420/01, «Баннікова проти Російської Федерації» (Bannikova v. Russia), заява № 18757/06, та інших Судом зазначено те, що підбурювання до вчинення правопорушення буде мати місце, коли працівники поліції з метою встановлення правопорушення, тобто зібрання доказів та подальшого притягнення особи до відповідальності впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення правопорушення, яке в іншому випадку не було би вчинене. Притягнення особи до відповідальності за правопорушення, вчинене внаслідок підбурювання зі сторони поліцейських, буде свідчити про порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, докази, здобуті внаслідок підбурювання особи до вчинення правопорушення, відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини, визнаються недопустимими доказами.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 , поліцейським надано суду два відеофайли, котрі містяться на CD-R диску, що приєднані до вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення, та котрі виконані не у безперервному вигляді, як це вимагає наказ Департаменту патрульної поліції НПУ від 03.02.2016 року № 100, котрим затверджено Інструкцію про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) працівниками патрульної поліції та доступ до відеозаписів з них, та на відеозаписах не зафіксовані всі обставини оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, а час та дата, що зазначені на них, суттєво відрізняється від часу, описаного у вищевказаному протоколі про адміністративне правопорушення, та й самого його складання, на одному із відео файлів взагалі відсутні дата та час його запису. В дійсності, у відтворених відеофайлах немає жодних даних щодо зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , тобто що такий транспортний засіб поліцейським зупинявся, чи був у русі під керуванням саме ОСОБА_1 .. Також з переглянутого відео вбачається, що поліцейськими не зафіксовано роз`яснення ОСОБА_1 порядку проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, роз`яснень працівників поліції, що в разі незгоди водія з результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

У матеріалах цієї справи про адміністративне правопорушення наявне направлення до медичного закладу на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення його стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеного 30.05.2025 року 02:06 год. за відповідною формою, наведеною в додатку 1 до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року за № 1452/735, у котрому відповідний підпис ОСОБА_1 як водія про вручення та ознайомлення із змістом цього документа відсутній. Більше того, згадане направлення ніяк не могло бути складене о 02:06 год., оскільки запис з нагрудної відеокамери вказує на те, що о 02:06 год. лише почалося спілкування поліцейського з ОСОБА_1 , тому і відсутній відеозапис такого складання направлення поліцейським, та ознайомлення його із змістом ОСОБА_1 , що свідчить про складання такого документа поліцейським поза фактичним місцем процесуальні дії з оформлення матеріалів адміністративного правопорушення, пов`язані з виконанням вимог ст. 130 КУпАП. Таким чином наявне в матеріалах справи направлення водія до медичного закладу 30.05.2025 року в присутності ОСОБА_1 не складалося, йому для ознайомлення не надавалося, а, відтак, вказане свідчить про те, що поліцейський у встановленому законом порядку не направляв ОСОБА_1 у заклад охорони здоров`я для проходження огляду на стан сп`яніння. Окрім того, в матеріалах цієї справи про адміністративне правопорушення міститься і акт огляду на стан алкогольного сп`яніння, однак такий також не є належним доказом, оскільки в ньому не вказано дату його складення, у котрому також відповідний підпис ОСОБА_1 як водія про вручення та ознайомлення із змістом цього документа відсутній, що є також додатковим, безпосереднім доказом, того, що такого огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 поліцейським не проводилось, і в медичний заклад він не направлявся.

Підсумовуючи усе вищевикладене, суддя вважає, що працівники поліції у першу чергу не довели, що ОСОБА_1 у наведеній вище обстановці був учасником дорожнього руху, зокрема водієм транспортного засобу, а висновок працівників поліції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, й оформлення відносно нього даних матеріалів справи, є передчасним, необґрунтованим та таким, що не підтверджений належними засобами доказування.

Відтак суддя, при встановлених у судовому засіданні усіх обставинах цієї справи про адміністративне правопорушення, у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що направлені до Сколівського районного суду Львівської області матеріали відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, й їх аргументація, в цілому не підтверджують події зазначеного адміністративного правопорушення, являються сумнівними.

Своєю чергою, наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», про котрий наголошує Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), заява № 5310/71, та котрий застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», на чому, власне, наголошується Європейським Судом з прав людини у його рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», заява № 39598/03. Також, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, що сформульовані у рішенні у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, з відсиланням на рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), заява № 25657/94 від 10 липня 2001 року, згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.02.2019 року № 1-р/2019 вказав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип indubioproreo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Згідно із пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.

У справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (Paul and Audrey Edwards v. the United · Kingdom), рішення від 27 жовтня 2004 року, заява № 46477/99, Європейський Суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain), рішення від 06 грудня 1998 року, заява № 10590/83, Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

То ж суддя, враховуючи усе вищезазначене, у відповідності до положень статей 251-252 КУпАП, з урахуванням також положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин цієї об`єднаної справи в їх сукупності, вважає, що у діях ОСОБА_1 відсутні подія і склад інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а, отже, є підстави для застосування наслідків цього, визначених пунктом 1 ст. 247 КУпАП, без необхідності повернення вищевказаного протоколу про адміністративне правопорушення для належного оформлення.

Так, згідно пункту 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутності події і складу адміністративного правопорушення, з огляду на що, слід винести передбачену пунктом 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП постанову про закриття розпочатого провадження у цій справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Своєю чергою, суддя враховує, що пунктом 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір стягується лише у разі винесення суддею постанови про накладення адміністративного стягнення, а тому, виходячи з норм ч. 2 ст. 284 та ст. 247 КУпАП, не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_1 судового збору.

Керуючись статтями 8-9, 40-1, 130, 221, 245, 247, 251-252, 266, 268, 276, 279-280, 283-285 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Копію постанови протягом трьох днів вручити під розписку або ж вислати особі, щодо якого її винесено , про що зробити відповідну відмітку у справі.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Сколівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня її винесення. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Постанова набирає законної сили з наступного дня після закінчення строку на її оскарження, а у випадку такого оскарження з дня набрання законної сили рішенням за результатами такого оскарження, яке винесено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу, за наслідками розгляду справи по суті.

Суддя Володимир МИКИТИН