ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4468/25 Головуючий суддя І інстанції Шиховцова А. О.
Провадження № 33/818/1157/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

захисника Головко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Головко В.В. на постанову судді Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 червня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , визнати винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Постановою встановлено, що водій ОСОБА_1 02.05.2025 о 23:51 год. керував по пл. Конституції, 2/2 транспортним засобом «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; порушення мови; порушення координації рухів. Водій ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Drager Alkotest 6820» та в медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, 18А, відмовився із залученням відеофіксації на нагрудні камери. Водія було відсторонено від керування транспортним засобом, згідно з ст. 266 КУпАП, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, захисником Головко В.В. було подано апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не з`ясовані усіх обставин, які підлягають з`ясуванню та не надана їм належна оцінка. Зокрема, захисник посилається на те, що матеріали справи не містять відомостей щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а тому, на думку сторони захисту, ОСОБА_1 не мав виконувати вимоги поліцейського щодо проведення огляду на стан сп`яніння. Разом з тим, апелянт вважає що відомості відеозапису з нагрудних відеокамер у цій справі неможна приймати до уваги, оскільки цей відеозапис не є безперервним. Крім того, апелянт вважає, що процесуальні дії, пов`язані із проведенням огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, повинні були бути відкладеними на інший час через наявну на той час повітряну тривогу, оскільки це наражало на небезпеку особу, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У зв`язку з чим, захисник просила постанову суду першої інстанції скасувати та закрити адміністративне провадження про притягнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Під час апеляційного розгляду захисник Головко В.В. підтримала подану апеляційну скаргу, посилаючись на аналогічні, зазначеним в апеляційній скарзі, доводи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у матеріалах справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджуються наявними у справі відомостями, а саме: відомостями з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №318517 від 03.05.2025 року, в якому зазначено факт керування ОСОБА_1 02.05.2025 о 23:51 год. керував по пл. Конституції, 2/2 транспортним засобом «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота; виражене тремтіння пальців рук; порушення мови; порушення координації рухів. Водій ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора «Drager Alkotest 6820» та в медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» за адресою: м. Харків, вул. Ахієзерів, 18А, відмовився із залученням відеофіксації на нагрудні камери. Водія було відсторонено від керування транспортним засобом, згідно з ст. 266 КУпАП, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с.1).

У графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення зазначено «ст. 63 КУ» (а.с.1), що свідчить про те, що водія було ознайомлено із змістом протоколу та надано можливість надати пояснення відповідно до вимог ст. 268 КУпАП, однак водій скористався своїм правом, передбаченим ст. 63 Конституції України.

Відомостями довідки інспектора ВАП УПП в Харківській області В. Бурикіної встановлено, що ОСОБА_1 має посвідчення водія НОМЕР_2 (а.с.2), а тому не виконання водієм вимог Правил дорожнього руху в частині обов`язків водія, є свідомими діями ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей акту огляду на стан сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія (а.с.3, 4).

Відомостями направлення на огляд водія транспортного засобу з метою встановлення стану сп`яніння встановлено, що медичний огляд ОСОБА_1 не проводився у зв`язку із його відмовою (а.с. 5).

З відомостей рапорту поліцейського ОСОБА_2 вбачається, що 02.05.2025 приблизно о 23 год. 51 хв за адресою м. Харків, площа Конституції 2/2 було виявлено автомобіль «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався в комендантську годину та був зупинений відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію». Особу водія ОСОБА_1 було встановлено за посвідченням водія, наданого через застосунок «Дія». Під час проведення процесуальних дій у водія було виявлено ознаки алкогольного сп`яніння. Від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився. Відносно водія було складено протокол про адміністративне правопорушення та відсторонено від керування транспортними засобами. Разом з тим, у рапорті поліцейського зазначено, що належить вважати доданими до протоколу відомості зі службового відеореєстратора 70mai.

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданого до протоколу встановлено, що 02.05.2025 приблизно о 23 год 52 хв, тобто під час дії комендантської години у м. Харкові, працівниками поліції було зафіксовано рух двох транспортних засобів чорного та білого кольору, які були зупинені для перевірки документів. Почергово, здійснивши процесуальні дії, пов`язаними із забезпеченням правопорядку у зв`язку із дією на території України режиму «воєнний стан» та перевірки документів водіїв та пасажирів вказаних транспортних засобів, спочатку щодо автомобілю чорного кольору, щодо якого у поліцейських не було зауважень, а потім автомобілю білого кольору під керуванням ОСОБА_1 , особу якого було встановлено за посвідченням водія у застосунку «Дія». Під час спілкування з останнім поліцейським було встановлено таку ознаку алкогольного сп`яніння, як запах алкоголю з порожнини рота шляхом направленого у бік посадової особи подиху водія. Суд звертає увагу, що у автомобілі білого кольору окрім водія немає нікого. Від виконання законної вимоги поліцейського про проведення огляду на стан сп`яніння водій ОСОБА_1 відмовився. Особі, яка притягається до адміністративної відповідальності було роз`яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Водія було відсторонено від керування транспортними засобами.

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. ОСОБА_1 та його захисник не скористався процесуальною можливістю не звернулися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Разом з тим, стороною захисту не надано відомостей про звернення до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, суд встановив, що сторона захисту в повному обсязі не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.

З відомостей відеозапису, вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, про що повідомив працівників поліції.

За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення медичного огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять відомостей щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом є необґрунтованими та спростовуються відомостями відеозапису, з якого вбачається рух транспортних засобів чорного та білого кольору під час дії комендантської голини та їх одночасна зупинка для проведення встановлених законом процесуальних дій. З відеозапису об`єктивно вбачається, що водієм автомобілю білого кольору є ОСОБА_1 , оскільки його особу було встановлено за посвідченням водія у застосунку «Дія». Будь-яких інших людей у автомобілі білого кольору відеозаписом не зафіксовано.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та розцінюються судом, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .

Доводи сторони захисту про те, що відомості відеозапису у цій справі не можна брати до уваги, оскільки він не є безперервним, належить вважати безпідставними та суб`єктивними з огляду на наступне.

Приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Крім того, слід звернути увагу учасників судового розгляду на особливість правового статусу доказів у провадженні по справах про адміністративні правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом. Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження, а також природи правопорушення.

Національний припис закону ст. 251 КУпАП встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів.

Разом з тим, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705/12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.

Матеріали цієї справи містять усі відомості, які працівники поліції, а також особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисник вважали за необхідне до них долучити, зокрема і відеозапис. Всі відомості оцінюються судом апеляційної інстанції у їх сукупності. Разом з тим належить врахувати, що матеріали справи направляє відповідальна посадова особа, яка формує матеріали, зокрема і долучає до них відеозапис.

Таким чином, матеріали справи містять усі необхідні та достатні відомості, які дають підстави сторонньому спостерігачу стверджувати, що саме ОСОБА_1 , був водієм автомобілю «Nissan Juke», д.н.з. НОМЕР_1 , який був зупинений працівниками поліції за порушення комендантської години та відмовився виконувати законну вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

За таких обставин доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними, суб`єктивними та розцінюються судом, як обраний спосіб захисту Сараф`яна.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що працівниками поліції мало бути відкладено проведення процесуальних дій щодо проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння через оголошення повітряної тривоги у Харківській області є необґрунтованими та суб`єктивними, оскільки чинним Кодексом можливість відкладення проведення процесуальних дій, пов`язаних із проведенням огляду на стан сп`яніння, тобто дій, спрямованих на встановлення процесуально визначального факту у вчиненні правопорушень передбачених ст. 130 КУпАП не передбачена. При цьому, судом враховується, що ОСОБА_1 у будь-який спосіб не заявляв клопотань про зупинення проведення процесуальних дій у зв`язку із необхідністю пройти в укриття через небезпеку, пов`язаною з оголошенням повітряної тривоги.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності на час проведення зазначених процесуальних дій умислу водія щодо порушення ним вимог п. 2. 5 Правил дорожнього руху, що обумовлювалось оголошеною повітряною тривогою, суд апеляційної інстанції розуміє, як дії, вчинені ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Відповідно до постанови Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.12.2018 року в справі № 686/5225/17 у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності стану крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

З відомостей відеозапису вбачається, що під час складання матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 діяла комендантська година, час дії якої відомий усім мешканцям міста Харкова та області, а отже усі, зокрема і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, мали утриматися від поїздок містом під час дії комендантської години. Належить звернути увагу, що під час проведення процесуальних дій, пов`язаних із складанням адміністративного матеріалу, ОСОБА_1 у будь-який зручний для нього спосіб не зазначав працівникам поліції, що прямує до найближчого укриття, що вочевидь ставить під сумнів доводи апеляційної скарги в цій частині і, як наслідок, спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у водія умислу порушувати вимоги п. 2. 5 Правил дорожнього руху через оголошену повітряну тривогу. Натомість, вимога працівника поліції, який виявив ознаки сп`яніння пройти огляд на стан сп`яніння є законною, а час проведення такого огляду обмежений ч. 4 ст. 266 КУпАП та складає дві години. Таким чином, будь-які зволікання об`єктивно надають підстави водію можливість уникнути відповідальності за порушення ст. 130 КУпАП у передбачений законом спосіб.

Таким чином об`єктивно вбачається, що воля особи, яка притягається до відповідальності, не була направлена на відвернення реальної небезпеки її життю чи здоров`ю під час події, зазначеної в оспорюваному протоколі, а доводи апеляційної скарги в цій частині спрямовані на уникнення відповідальності ОСОБА_1 .

За таких обставин доводи апелянта в цій частині є безпідставними, суб`єктивними та розцінюються, як обраний спосіб захисту особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

З огляду на особливості цієї апеляційної скарги належить зазначити, що розгляд у справах про адміністративні правопорушення обмежуються подією, яка зафіксована у конкретному протоколі про адміністративне правопорушення та не можуть виходити за його межі, а порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності парів алкоголю у повітрі що видихається, відомості про що встановлені в межах іншої правової процедури не можуть бути враховані судом у цій конкретній справі.

Оцінюючи відомості цих доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Головко В.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Основ`янського районного суду м. Харкова від 10 червня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков