Справа № 148/2805/24
Провадження № 33/801/910/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Штифурко Л. А.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати у цивільних справах Берегового О.Ю.,

розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Кугутюка Олександра Васильовича на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №170085 від 10 листопада 2024 року, цього ж дня о 00:02 год. по вул. Лермонтова у м. Тульчин водій ОСОБА_1 керував автомобілем «Лексус», д.н.з. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився за згодою водія на місці зупинки за допомогою алкотестера «Драгер 6810», результат- 0,82‰. Своїми діями ОСОБА_1 допустив порушення п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_1 адвокат Кугутюк О. В. втретє подав апеляційну скаргу. Вважаючи оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Одночасно захисник порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. Дане клопотання обґрунтоване тим, що 16 червня 2025 року уже була подана апеляційна скарга із клопотанням про поновлення пропущеного строку, яке 07 липня 2025 року апеляційним судом залишено без задоволення та повернуто апеляційну скаргу адвокату. Зазначає, що не був присутнім у судовому засіданні під час винесення оскаржуваної постанови, подати апеляційну скаргу на постанову суду, яка складається із вступної та резолютивної частини було неможливо, оскільки не знаючи мотивів суду на яких базувалося судове рішення не було можливості обґрунтувати апеляційну скаргу; первісна апеляційна скарга була подана протягом десяти днів з часу отримання в електронному кабінеті повного тексту постанови. Відтак адвокатом було вдруге подано апеляційну скаргу, однак, постановою апеляційного суду від 22 липня 2025 року апеляційну скаргу було повернуто у зв`язку із тим, що у поновленні строку вже було відмовлено, що на думку, скаржника суперечить ст. 294 КУпАП, тому ним знову подана апеляційна скарга.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, зокрема клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов до наступного.

Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції Українивказано, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), висновки якого належить застосовувати судам, вказав, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03, параграфи 53, 55).

Запровадження строку, в межах якого особа може звернутися до суду з позовом, заявою, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності та забезпечення здійснення судових процедур у межах розумних строків.

У низці рішень ЄСПЛ принцип правової визначеності трактується у контексті дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (справи «Рябих проти росії», пункти 51, 52, «Брумареску проти Румунії», пункт 61).

Отже, встановлення строків звернення до суду із заявою чи скаргою в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для учасників справи того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте судом рішення або здійснена дія не підлягатимуть скасуванню.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Згідно з практикою ЄСПЛ під час застосування процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (рішення у справах: «Волчлі проти Франції» ( (Walchli v. France), заява № 35787/03, від 26 липня 2007 року; «Товариство з обмеженою відповідальністю «Фріда» проти України», заява № 24003/07, від 08 грудня 2016 року)).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ЄСПЛ зауважує, що сторона, яка задіяна під час судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв розумності строку є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ від 21 листопада 1995 рокуу справі «Чірікоста і Віола проти Італії» («Ciricosta and Viola v. Italy», заява № 19753/92)).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Сабадаш проти України поновлення судом пропущеного строку на оскарження рішення без належного обґрунтування порушує принцип юридичної визначеності.

Апеляційним судом установлено, що клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року з вказаних вище підстав, вже було розглянуто апеляційним судом, про що свідчать постанови Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2025 року та 22 липня 2025 року.

Разом із тим адвокат втретє звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження в якому просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді від 03 червня 2025 року, з тих самих наведених вище підстав, що вже було предметом розгляду судом апеляційної інстанції в порядку ст. 294 КУпАП.

Тобто скаржником вже було використано право на подання клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження з певних підстав, яким апеляційним судом дана оцінка, водночас інших причин пропуску ним строку на апеляційне оскарження захисник у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, доданому до даної апеляційної скарги не наводить, тому подана ним апеляційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 адвоката Кугутюка Олександра Васильовича на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 03 червня 2025 року повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий