Справа № 333/438/25
Провадження № 3/333/640/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Михайлова А.В., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Управління патрульної поліції в Запорізькій області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого торгівельним представником Акціонерного товариства «Рудь», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за ст. 130 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 207743 від 29.12.2024 року, ОСОБА_1 29.12.2024 о 03 години 30 хвилин, в м. Запоріжжі, по вул. Автозаводській, буд. 8А, передав право керування транспортним засобом особі ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку та підтверджується тестом 2913 здійсненим за допомогою газоаналізатору Алкотест Драгер 6820, чим порушив вимоги п. 2.9 г ПДР України, за що ч.1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

У судовому засіданні, після роз`яснення головуючим прав, передбачених ст. ст. 55, 56, 59, 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, ОСОБА_1 , що він с особисто не керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, та попросив товарища свого сина сісти за кермо автомобіля, бо сам знаходився у стресовому стані та хвилювався за здоров`я своєї дружини, розумів що порушує встановлену комендантську годину , але свої дії вважає крайньою необхідністю. Був переконаний , що водій якому він передав право керування був тверезий та мав посвідчення водія.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_1 28 грудня 2024 року була з подругами у кафе на відпочинку, коли вже виходили з кафе, вона підсковзнулась бо було дуже слизько і отримала травму голови, що підтверджується медичними довідками. Після чого була доставлена до міської лікарні № 6, де їй обробили рану та наклали шви, госпіталізацію не пропонувала тому о 2 годині ночі вона вирішила іти додому пішки, але відстань була дуже велика, а стан після падіння поганий. Свідок намагалась викликати таксі, але під час дії комендантської години таксі не працювало навіть зверталася по допомогу до поліції з проханням довезти її додому. Чоловік за неї дуже хвилювався, а тому вирішив забрати її додому самостійно. Що за кермом їх авто була інша особа їй відомо не було, вважає дії чоловіка правильними, а його вину у вчиненні адміністративного правопорушення не доведеною.

Від захисника Єлисеєва С.С. надійшло клопотання, в якому він просив закрити провадження у справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, зазначивши, що в матеріалах справи відсутні відомості та докази на підтвердження винуватості його підзахисного.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи про адміністративне правопорушення судом викликався в судове засідання для надання пояснень щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення поліцейський взводу № 2 роти № 2 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП Богомаз О.В., який складав адміністративний матеріал, який до зали судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв на адресу суду від останнього не надходило.

Вислухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, його захисника, свідка, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини події, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтями 245-246, 280 КУпАП передбачено, що завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її з точною відповідністю з законом.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Суд також зазначає, що відповідно до норм чинного КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише у межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, та суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати фактичні обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення.

Це узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку національні суди повинні враховувати при здійсненні правосуддя.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення", а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти Росії" та "Карелін проти Росії", ЄСПЛ дійшов висновку, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями п. 2.9 г Правил дорожнього руху передбачено, що водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Згідно з приписами п.1.10 Правил дорожнього руху водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Пунктом 27 Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» визначено термін «керування транспортним засобом», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Таким чином, доказуванню підлягає факт керування особою транспортним засобом та факт відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Для застосування відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, потрібно доказати обидва факти у їх одночасній сукупності.

Верховний суд в своїй постанові від 20.06.2019 року по справі № 751/11193/16 дійшов наступного правового висновку: «Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух, а під час руху - для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.»

Так, у своєму рішенні від 15.03.2019 року ВС у справі №686/11314/17 вказав, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть зупиняти автомобіль, лише коли є факт правопорушення.

Визначення терміну "керування транспортним засобом" було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнівводіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в рішенні №404/4467/16-а від 20.02.19 ВС/КАС зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом - це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху - для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП за вищевказаним протоколом є передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів.

Матеріали справи повинні містити докази наступних обставин: керування транспортним засобом і перебування у стані сп`яніння (наркотичного чи алкогольного) громадянином ОСОБА_2 та передачу у керування ОСОБА_2 транспортного засобу ОСОБА_1 .

Натомість матеріали справи таких відомостей не містять. З відео боді-камер вбачається, що патрульні поліцейський їдуть (при цьому запис саме з реєстратора транспортного засобу в матеріалах справі відсутній), а після зупинки свого автомобілю виходять, де стоїть припаркований транспортний засіб Nissan QASHQAI, державний номерний знак НОМЕР_2 , біля якого знаходиться близько п`яти осіб.

При цьому з відеозапису не можливо встановити, хто з цих осіб ОСОБА_2 та чи керував ОСОБА_2 транспортним засобом.

Процедура проведення, проходження та направлення водіїв транспортних засобів на огляд, зокрема щодо стану алкогольного сп`яніння визначена інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 № 1452/735, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. №1103.

Згідно з п. 2 Розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідно до п. 6 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським: на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Натомість наданий відеозапис взагалі не містить відомостей про проходження будь-якої особи огляду на стан алкогольного чи іншого сп`яніння, як зазначають співробітники поліції.

Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що громадянин ОСОБА_2 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння та результат огляду перевищив показники 0,2 проміллє.

Також, в протоколі зазначається, що огляд на стан сп`яніння ОСОБА_2 проводився у встановленому законом порядку та підтверджується тестом 2913.

Відповідно до інструкції з використання аналізатора Драгер Alcotest 6820 розділ 3.3 «Когда результат показан на дисплее, его можно распечатать на портативном принтере Drager Mobile Printer (заказывается дополнительно, код заказа 83 19 310) в виде соответствующего протокола. Выполненные тесты можно распечатать через пункт меню Последн. тесты.»

Тобто з вищевказаної інструкції вбачається, що результат огляду на стан сп`яніння за допомогою приладу Драгер Alcotest 6820 повинен бути зафіксований або на дисплеї приладу; або на роздруківці.

В свою чергу процедура огляду та його результат не зафіксований жодними доказами до матеріалів справи роздруківка з результатами тесту не долучена.

Отже, відеозапис відомостей про фіксацію приладом Драгер Alcotest 6820 результату на огляду на стан сп`яніння та пред`явлення такого результату приладу водію не містить, як і відсутня роздруківка тесту. Таким чином матеріали справи не містять доказів інкримінованого адміністративного правопорушення. Працівниками поліції не представлено будь-яких належних та допустимих доказів зазначеного в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 207743 від 29.12.2024 року відносно ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що засвідчує факт вчинення правопорушення, та є одним з основних джерел доказів, тому він повинен бути складений з дотриманням норм чинного законодавства.

Однак, протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказам по даній справі, в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

Верховний суд у постанові від 18.07.2019 у справі № 216/5226/16-а вказав, що доказом порушення ПДР не може бути відеозапис з нагрудної камери поліцейського, якщо він не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність вчинюваних процесуальних дій (винесення постанови, складання протоколу).

Таким чином, оскільки відомості зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 207743, складеного 29.12.2024 року, містять розбіжності з обставинами вчинення адміністративного правопорушення, зафіксованими на відеозаписі подій, які відбувалися 29.12.2024 року, протокол про адміністративне правопорушення не може бути предметом судового розгляду, оскільки викликає обґрунтовані сумніви, які, відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України, тлумачаться на користь ОСОБА_1 .

При цьому, пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, відповідно до статті 251 КУпАП можуть бути доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як

адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Отже положеннями КУпАП передбачено можливість звільнення особи від адміністративної відповідальності у випадках, коли вчинені нею дії, які мають ознаки правопорушення і за які КУпАП передбачена відповідальність, вчинені у стані крайньої необхідності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 686/5225/17.

Так з відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово повідомляв, що його

дружина 28.12.2024 року о 22:50 отримала забійну рану голови, отримала медичну допомогу. Однак після надання їй медичної допомоги близько о 02:00 годині зверталась до співробітників поліції, щоб останні довезли її до дому, оскільки вже настала комендантська година, та вона не може дістатись до дому громадським транспортом чи таксі. З`ясувалось, що дружина вночі пішки йшла додому оскільки співробітники поліції відмовились її доставити до дому. Наведені обставини вбачаються з відеозапису та підтверджені дружиною під час розмови по телефону, що також вбачається з відеозапису.

Оскільки дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 була вимушена йти пішки з лікарні до дому, ОСОБА_1 , переживаючи за життя та здоров`я дружини, яка отримала травму голови, оскільки сам був у схвильованому стані, був вимушений прохати сторонніх осіб сісти за кермо та терміново забрати дружину. При цьому жоден із осіб, що зафіксовані на відеозаписі не мав ознак алкогольного сп`яніння.

Суд критично ставиться до рапорту працівника поліції, в якому зазначено, що ОСОБА_1 29.12.2024 о 03 години 30 хвилин, в м. Запоріжжі, по вул. Автозаводській, буд. 8А, передав право керування транспортним засобом особі ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку та підтверджується тестом 2913 здійсненим за допомогою газоаналізатору Алкотест Драгер 6820, чим порушив вимоги п. 2.9 г ПДР України, оскільки оглянутим відеозаписом (містяться в матеріалах справи), які додані працівниками поліції до протоколу про адміністративне правопорушення, не підтверджуються обставини зазначеного вище адміністративного правопорушення.

Окрім того, в розумінні правової позиції висловленої у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року №489/4827/16а вбачається, що свідчення службової особи інспектора патрульної поліції не можуть вважатись об`єктивними доказами у справі, оскільки така особа є представником суб`єкта владних повноважень, який виконує функції нагляду та контролю за безпекою дорожнього руху, тому і вищевказаний рапорт працівника поліції не можна вважати доказом винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015року у праві №5-рп/2015 визначено, що у наведених положеннях КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

На території України діє презумпція "невинуватості" особи, що визначено і у ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яку відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" українські суди застосовують як джерело права при вирішенні справ, поряд і з рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), відповідно до якої, "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку".

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 01 листопада 1950 року, рішенням Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23 рп/2010у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.1 ст.14-1 КУпАП передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у законному порядку при додержанні, зокрема, процедури притягнення до адміністративної відповідальності, яка повинна ґрунтуватись на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її провина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто, особа не повинна доказувати свою невинуватість і її поведінка вважається правомірною, доки не буде доведено зворотне.

При цьому суд наголошує, що не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що призведе до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, оскільки докази не можуть ґрунтуватись на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості тлумачаться на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, справа про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП підлягає закриттю за відсутністю в діях останнього події і складу вищевказаного адміністративного правопорушення.

Керуючись ч. 1 ст. 130, п. 1 ч. 1 ст. 247, ст. ст. 245, 266, п. 3 ч.1 ст. 284 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого торгівельним представником Акціонерного товариства «Рудь», проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - закрити у зв`язку із відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя А.В.Михайлова