Справа №949/1956/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2025 року м. Дубровиця

Суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Отупор К.М., розглянувши матеріали справи, які надійшли від ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПС 1 категорії - обчислювач (топогеодезист) мінометної групи відділення вогневої підтримки НОМЕР_1 прикордонної застави, у званні штаб-сержант, адреса проживання: АДРЕСА_1 ,

за частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧЦП №047952 від 03 серпня 2025 року вбачається, що 02 серпня 2025 року о 13 год. 05 хв. старшим прикордонного наряду МТНС " ІНФОРМАЦІЯ_3 " солдатом ОСОБА_2 було виявлено військовослужбовця ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови). Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння військовослужбовець ОСОБА_1 відмовився. Своми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

До складеного протоколу у якості доказів вини ОСОБА_1 в інкримінованому порушенні додається копія паспорта (а.с.4), позитивна службова характеристика (а.с.5), заява ОСОБА_1 у якій він погоджується із викладеними обставинами (а.с.6), витяг з розділу ІІ Журналу бойових дій НОМЕР_1 прикордонної застави (з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) НОМЕР_2 прикордонної комендатури (з місцем дислокації АДРЕСА_3 ) в період з 09:00 год. 02 серпня 2025 року по 13:05 год. 02 серпня 2025 року (а.с.7) та витяг з книги обліку особового складу (а.с.8).

Про день, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 повідомлений належним чином про що свідчить запис у протоколі, який підписано власноруч (а.с.3).

На розгляд справи ОСОБА_1 не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що згідний з обставинами, викладеними в матеріалах справи, вину свою визнає в повному об`ємі, щиро розкаюється, претензій та доповнень не має (а.с.6).

Стаття 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення не містить імперативної заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за статтею 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності тому, вважаю за можливе розглянути справу за наявними доказами за відсутності ОСОБА_1 , який не виявив бажання прибути до суду для розгляду справи відносно нього про що подав відповідну заяву.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та з`ясувавши повно, всебічно, об`єктивно усі обставини справи, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до диспозиції частини 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлена адміністративна відповідальність за діяння, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені в умовах особливого періоду.

Частиною 1 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність за порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України.

Диспозиція даної норми є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють порядок несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони державного кордону України.

Так, для встановлення події правопорушення, зазначеного у частині 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення, необхідно з`ясувати чи дійсно особа входила до складу наряду з охорони державного кордону України та чи порушила вона правила несення прикордонної служби.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить службу на посаді інспектора прикордонної служби 1 категорії - обчислювач (топогеодезист) мінометної групи відділення вогневої підтримки НОМЕР_1 прикордонної застави, що підтверджується витягом з книги обліку особового складу (а.с.8).

Так, основні завдання, права, обов`язки та порядок організації служби прикордонних нарядів з охорони державного кордону і під час виконання завдань, спрямованих на реалізацію функцій Державної прикордонної служби України визначає Інструкція про службу прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2015 року №1261.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЧЦП №047952 від 03 серпня 2025 року, ОСОБА_1 порушив вимоги підпункту 1 пункту 7 глави 2 розділу ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів ДПСУ, затвердженої наказом МВС №1261 від 19 жовтня 2015 року (Під час несення служби прикордонно наряди зобов`язані: нести службу відповідно до вимог отриманого наказу на охорону державного кордону).

Разом з тим, протокол містить посилання про порушення ОСОБА_1 підпункту 16 пункту 11 глави 2 розділу ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів ДПСУ (Прикордонним нарядам забороняється: учиняти інші дії, заборонені законодавством України та наказом на охорону державного кордону, відволікатися від несення служби).

Проте, в ході судового розгляду було встановлено, що матеріали справи не містять відомостей та підтверджень тому, що ОСОБА_1 входив до складу наряду з охорони державного кордону України.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 вживав алкогольні напої, наркотичні, психотропні та токсичні речовини. Матеріалами справи не підтверджено факту вживання алкогольних напоїв ОСОБА_1 або ж факту перебування у стані з явними ознаками алкогольного сп`яніння.

Таким чином, ОСОБА_1 інкриміновано порушення підпункту 1 пункту 7, підпункту 16 пункту 11 глави 2 розділу ІІ Інструкції про службу прикордонних нарядів ДПСУ, що не відповідає дійсності та не підтверджено матеріалами справи.

Так, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина). Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення взагалі, а порушена справа підлягає закриттю.

Суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті Кодексу України про адміністративні правопорушення, а у випадку інкримінування винній особі військового адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-18 цього Кодексу, також у нормах інших нормативно-правових актів, якими передбачена шкідливість визначених протиправних дій.

Викладена у протоколі фабула адміністративного правопорушення має відображати всі істотні ознаки порушення встановлених правил несення прикордонної служби, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення, передбачене статтею 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Правопорушення, передбачені статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення, мають формальний склад, тож для констатування наявності об`єктивної сторони делікту достатньо встановлення тільки факту власне протиправного діяння у вигляді того чи іншого порушення правил несення прикордонної служби.

Суб`єктом адміністративних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення, може бути особа (військовослужбовець), яка входить до складу наряду з охорони ДКУ.

Відповідно до Інструкції про службу прикордонних нарядів Держприкордонслужби прикордонним нарядом є одна або кілька озброєних чи спеціально екіпірованих уповноважених службових осіб Держприкордонслужби, які безпосередньо виконують завдання з охорони ДКУ або здійснюють інші повноваження у випадках, передбачених Законом України "Про Державну прикордонну службу України". Кожний прикордонний наряд, до складу якого входять два і більше прикордонників, очолює старший прикордонного наряду. Час несення служби прикордонним нарядом рахується з моменту отримання наказу на охорону державного кордону до доповіді старшому зміни прикордонних нарядів (начальнику підрозділу охорони кордону або визначеній ним особі) про прибуття з ділянки відповідальності та результати несення служби. До несення служби в прикордонних нарядах допускається особовий склад органів Держприкордонслужби, який пройшов відповідну підготовку, здав заліки та допущений до несення служби наказом начальника органу охорони державного кордону. Наказ на охорону державного кордону віддається прикордонним нарядам усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відсутність у матеріалах справи про адміністративне правопорушення доказів тому, що особа входила до складу наряду з охорони ДКУ, є однією з підстав закриття такого провадження (відповідно до пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за відсутністю складу правопорушення (постанова Чернівецького апеляційного суду від 23 березня 2023 року у справі № 723/625/23).

При цьому, заява ОСОБА_1 , що міститься у матеріалах справи, не може бути єдиним доказом винуватості.

Також у матеріалах провадження не міститься будь-якої інформації про проведення службового розслідування по факту виявлення порушення відповідно до Порядку проведення службового розслідування в Державній прикордонній службі України,затвердженого Наказом МВСУ від 08 листопада 2021 року №815 та відсутній висновок службового розслідування.

Отже, зважаючи на наведене, немає відображення всіх істотних ознак складу правопорушення, що порушує принцип правової визначеності та унеможливлює належну оцінку доказів з точки зору доведеності сукупності об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

В силу положень статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до вимог статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Матеріали справи не містять жодних підтверджуючих доказів, що ОСОБА_1 порушив правила несення прикордонної служби, зокрема, що він входив до складу нараду з охорони державного кордону України та вживав алкогольні напої.

Таким чином, відсутні конкретні докази у справі, фіксації події, що підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 військового адміністративного правопорушення, відомості які можуть підтверджувати його вину відсутні.

На підставі вищезазначених матеріалів справи, можливо дійти висновку що докази в своїй сукупності з наведених вище підстав не є належними, допустимим та достатніми для доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують факт неналежного виконання ОСОБА_1 своїх службових обов`язків та порушення ним правил несення прикордонної служби.

Згідно зі статтею 2 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. При цьому стаття 17 зазначеного Закону визначає, що національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

В контексті рішення ЄСПЛ "Надточій проти України" (рішення від 15 травня 2008 року, заява №7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні "кримінальному обвинуваченню" у значенні статті 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне порушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого. У своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує на тому, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений як Конституцією, так і Законами України.

Конституційний Суд України в своєму рішення від 22 грудня 2010 року по справі №23-рп/2010 вказав на те, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах, в тому числі, і закріплених в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Відповідно до статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Тобто, особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише у тому разі, якщо її вину у вчиненні правопорушення буде доведено поза розумним сумнівом, на підставі належних та допустимих доказів із дотриманням встановленої законом процедури.

Аналогічні положення Конституції України поширюються і на осіб, які обвинувачуються у вчиненні правопорушень, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Згідно вимог статті 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення. Однак, достовірність доказів, які є сумнівними та відсутність доказів зібраних особою, що склала протокол про адміністративне правопорушення є неприпустимою, оскільки суперечить позиції ЄСПЛ та порушує презумпцію невинуватості особи.

Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що принцип презумпції невинуватості вимагає, зокрема, щоб при виконанні своїх обов`язків судді не починали розгляду справи з упередженням щодо вчинення підсудним правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується; тягар доведення лежить на стороні обвинувачення, і будь-який сумнів тлумачиться на користь обвинуваченого; сторона обвинувачення має повідомити підсудного про висунуте проти нього обвинувачення (для того, щоб він міг підготувати і представити свій захист відповідно) та надати суду докази, достатні для його засудження (п. 77 рішення у справі "Барбера, Мессеге і Хабар до проти Іспанії від 06 грудня 1988 року, пункт 97 рішення у справі "Яношевич проти Швеції" від 23 липня 2002 року).

Водночас, в процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом "поза розумним сумнівом", зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі "Кобець проти України" (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі "Авшар проти Туреччини", пункт 282). Стандарт доведення вини "поза розумним сумнівом" означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного "розумного сумніву" в цьому, тоді як наявність такого "розумного сумніву" у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Заразом, у рішенні від 21 липня 2011 року у справі "Коробов проти України", ЄСПЛ висловив свою позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних висновків - презумпції факту. Тобто таких, які не залишають місця сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення "поза розумним сумнівом".

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Суд наголошує, що для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність у її діях складу та події адміністративного правопорушення. При цьому, стандарт доведення вини "поза розумним сумнівом" означає, що при доведенні вини особи не повинно залишатися жодного "розумного сумніву" у цьому, тоді як наявність такого "розумного сумніву" у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Таким чином, фактично підставою для складення протоколу серії ЧЦП №047952 від 03 серпня 2025 року щодо ОСОБА_1 стала його відмова від проходження медичного обстеження на стан алкогольного сп`яніння та суб`єктивні висновки начальника НОМЕР_1 прикордонної застави НОМЕР_2 прикордонної комендатури старшим лейтенантом ОСОБА_3 , який навіть не входив до проведення перевірки організації та несення служби МТНС "Риба", та не підтверджені жодними належними, достатніми та допустимими доказами.

Беручи до уваги частину 2 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно з якою обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, зібрати інші докази по даній справі не являється можливим.

Згідно з статтею 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Тобто, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події та складу адміністративного правопорушення, вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вчинення особою адміністративного правопорушення, якщо обставиниправопорушення непідтверджені іншими доказами, оскільки протокол по своїй правовій природі є документом, в якому уповноважений суб`єкт фіксує обставини вчинення правопорушення, а тому, як доказ, оцінюється судом критично.

Згідно з частинами 1, 2 статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Отже, як вбачається з наведеного вище, факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення, належними та допустимими доказами "поза розумним сумнівом" не доведений, що в силу принципу презумпції невинуватості трактується судом на його користь.

За таких обставин, враховуючи, що провадження у справі про адміністративне правопорушення здійснюється судом лише в межах фактичних обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення та на підставі наданих доказів, а вихід за вказані межі є недопустимим, суд приходить до висновку, що зібрані по даній справі докази не підтверджують обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі встановлення відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки надані матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а тому провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись статтями 247, 280, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

п о с т а н о в и в :

Закрити провадження в справі щодо ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-18 Кодексу України про адміністративне правопорушення, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено, її захисником до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня винесення постанови. постанови.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду Отупор К.М.