Справа № 473/4001/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

"21" серпня 2025 р. місто Вознесенськ

Суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Дробинський О.Е.,

з участю секретаря судового засідання Пономарьової А.П.,

розглянув справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , котра постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2024 року /єдиний унікальний номер судової справи №473/2863/24/ була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП, та відносно якої застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100 /ста/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 1700 /одна тисяча сімсот/ гривень в дохід держави.

за ч.2 ст.184 КУпАП

В С Т А Н О В И В :

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД номер №723413 від 26 липня 2025 року, в тексті якого зазначено, що 26 липня 2025 року о 22:40 годині в АДРЕСА_2 , громадянка ОСОБА_2 ухилилася від виконання обов`язків щодо виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме перебувала в стані алкогольного сп`яніння та не могла належним чином виконувати обов`язки щодо її виховання та догляду, чим вчинила адміністративне правопорушення повторно, протягом року. Дані дії громадянки ОСОБА_2 за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД номер №723413 від 26 липня 2025 року, кваліфіковано за ч.2 ст.184 КУпАП. Відповідно до ч.2 ст.184 КУпАП адміністративна відповідальність за нормами цієї статті КУпАП, настає, в разі ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей, вчинені повторно протягом року, після накладення адміністративного стягнення. Оскільки дії громадянки ОСОБА_2 , котрі їй інкриміновано за протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД номер №723413 від 26 липня 2025 року, вчинені 26 липня 2025 року, і раніше вона була притягнута до адміністративної відповідальності 04 червня 2024 року відповідно до постанови Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2024 року до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП, та відносно якої застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 100 /ста/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 1700 /одна тисяча сімсот/ гривень в дохід держави /єдиний унікальний номер судової справи №473/2863/24/, то вона не може бути притягнута до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП, за даним протоколом про адміністративне правопорушення, оскільки станом на 26 липня 2025 року, сплинув строк вчинення повторності адміністративного правопорушення протягом року, після накладення адміністративного стягнення. За наведених обставин, дослідивши усі обставини справи в їх сукупності, та оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що в діях громадянки ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, а саме ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей, вчинені повторно протягом року, після накладення адміністративного стягнення, а викладені в протоколі від 26 липня 2025 року про адміністративне правопорушення серії ВАД номер №723413 інспектора СРПП Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області висновки - не відповідають фактичним обставинам справи. Слід зазначити, що ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а Конституційний Суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні КСУ поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності. Виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, усталеної правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суд як уже зазначалося дійшов до переконання, що дана справа, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема положень КПК України, які регламентують подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення, що є невід`ємним правом осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності та їх захисників (правом на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання. З урахуванням викладеного, особа, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення (за аналогією з КПК України), має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання правопорушника (обвинуваченого) є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, вони мають бути ретельно перевірені й оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду. Водночас регламентований ст.62 Конституції України принцип презумпції невинуватості звільняє особу від обов`язку доводити свою невинуватість, усі сумніви щодо доведеності вини повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Якщо правопорушник (обвинувачений) посилається на обставини, що свідчать про його невинуватість, то встановити або спростувати такі обставини повинна сторона обвинувачення. Показання правопорушника (обвинуваченого) підлягають оцінці за тими ж правилами, що й усі докази, наявні у матеріалах адміністративного чи кримінального провадження. Вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна бути доведена поза розумним сумнівом. Статтею 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Відповідно до п.1 ст.247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності складу адміністративного правопорушення. Враховуючи наведене, у зв`язку із тим, що не встановлені достатні докази для доведення вчинення громадянкою ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутністю складу в її діях адміністративного правопорушення. Тобто, протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД номер №723413 від 26 липня 2025 року, не містить всіх конкретних даних про обставини вчинення адміністративного правопорушення, у такому вигляді через його істотні недоліки не може бути предметом судового розгляду, оскільки викликає обґрунтовані сумніви, які відповідно до положень ч.3 ст.62 Конституції України, тлумачаться на користь громадянки ОСОБА_2 . На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.247, ст.283, ст.285 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.184 КУпАП закрити, в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення в її діях.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя О. Е. Дробинський