Справа № 302/692/24 Провадження № 3-в/302/20/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року селище Міжгір`я Закарпатської області

Суддя Міжгірського районного суду Закарапатської області Повідайчик О.І., розглянувши заяву правопорушника ОСОБА_1 , подану в його інтересах захисником адвокатом Кривкою Миколою Володимировичем про припинення виконання постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в справі № 302/692/24

ВСТАНОВИВ:

на розгляд судді надійшла заява ОСОБА_1 , подана в його інтересах захисником адвокатом Кривкою М.В. про припинення виконання постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в справі № 302/692/24. В обґрунтування заяви захисник посилається на те, що 11.05.2024 відносно ОСОБА_1 було складено протоколи за статтями 124, 122-4 і частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області, залишеною без змін постановою судді Закарпатського апеляційного суду від 06.06.2025 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124, 122-4 та ч. 1 ст. 130 КУпАП та на підставі ст. 36 КУпАП накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Захисник стверджує, що з часу вчинення правопорушення пройшов тривалий час (з 11.05.2024 по 21.07.2025) більше року, водійські права повернуті власнику ОСОБА_1 , ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання в с. Пилипець, хвороба ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, не дозволяє йому працювати з великими фізичними навантаженнями, єдиним джерелом доходу ОСОБА_1 як до моменту події правопорушення так і після набрання рішенням законної сили є можливість керувати автомобілем, а тому з посиланням на ст. 304 і 305 КУпАП просить припинити виконання постанови судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в праві 302/692/24 в частині позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 підтримав її вимоги просив припинити виконання постанови судді в частині позбавлення його права керувати транспортними засобами.

Захисник ОСОБА_1 адвокат Кривка М.В. підтримав заяву з викладених у ній підстав, стверджував, що наявні підстави для припинення виконання постанови в частині позбавлення правопорушника права керувати транспортними засобами, оскільки пройшов тривалий час і ОСОБА_1 за вказаний період виправився. Також позбавлення ОСОБА_1 права керувати транспортними засобами позбавить його джерел для існування.

Суддя встановив такі обставини справи.

Постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 (а.с. 28-40), залишеною в силі постановою судді Закарпатського апеляційного суду від 06.06.2025 (а.с. 21-27) ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 та ч. 1 ст. 130 КУпАП. На підставі ст. 36 КУпАП до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід державу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн (сімнадцять тисяч гривень) з позбавленням ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 08.07.2025 (а.с.15) підтверджується стан здоров`я ОСОБА_1 , описаний в заяві про припинення виконання постанови. З характеристики, виданої Пилипецькою сільською радою Хустського району Закарпатської області 25.11.2024 № 1159 (а.с. 46) слідує, що станом на дату видачі довідки ОСОБА_1 за місцем проживання характеризувався позитивно. З посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с. 47) вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства й отримує соціальну допомогу.

21 липня 2025 року захисник ОСОБА_1 адвокат Кривка В.М. звертався до Відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області із заявою про відкликання адміністративного акта постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в справі № 302/692/24, в порядку Закону України «Про адміністративну процедуру» (а.с. 56-61).

На звернення від 21 липня 2025 року начальником ВП № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області адвокату Кривці М.В. було надіслано відповідь від 26.07.2025 №99222-2025 про те, що ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області № 302/692/24 від 10.06.2024, яку Закарпатський апеляційний суд залишив без змін.

З відповіді регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 12.08.2025 (а.с. 78) слідує, що ОСОБА_1 01.02.2022 було видано посвідчення водія серії НОМЕР_2 й станом на 12.08.2025, відповідно до обліків реєстру інформація про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами відсутня.

13 серпня 2025 року відділом поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області було спрямовано до ОСОБА_1 , Міжгірського районного суду Закарпатської області та начальника ТСЦ 2144 повідомлення про необхідність ОСОБА_1 з`явитись до інспектора сектору адміністративної практики з документом, що посвідчує особу та посвідчення водія для виконання постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в справі № 302/692/24.

Відтак суддя встановив, що постановою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 в справі № 302/692/24 ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, 122-4 та ч. 1 ст. 130 КУпАП, за що до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід державу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн (сімнадцять тисяч гривень) з позбавленням ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Постанова судді набрала законної сили проте до цього часу невиконана.

Перевіряючи наявність підстав для припинення виконання постанови судді Міжгірського районного суду Закарпатської області в частині застосованого стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, якими заявник зазначає: тривале невиконання постанови про накладення адміністративного стягнення, стан здоров`я заявника, зокрема його інвалідність ІІ з дитинства, те, що водіння транспортного засобу є його джерелом заробітку засобів для існування й готовність у зв`язку з цим зареєструватись як суб`єкт підприємництва, а також позитивні характеристики суддя уважає за необхідне зауважити про таке.

Заява не містить відомостей про те, що невиконання постанови впродовж деякого часу після набрання нею законної сили потягнуло за собою певних негативних наслідків для заявника. При цьому належить урахувати, що до моменту звернення ОСОБА_1 з цією заявою до суду, за його ж доводами він не був обмежений у праві керувати транспортними засобами.

Характеризуючі заявника й стан його здоров`я обставини існували як на час вчинення правопорушень так і на час розгляду справ про адміністративні правопорушення. Жодна з вказаних обставин не дає права особі відступати від вимог Правил дорожнього руху, порушення яких стали підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, не є підставою для звільнення від адміністративної відповідальності та не є підставою для припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

Суддя зауважує, що заявником не підтверджено будь-яким доказом, що саме керування транспортним засобом є для нього способом заробітку, а доводи про готовність зареєструватись суб`єктом підприємництва для легалізації такого заробітку є голослівним.

Суддя акцентує увагу на тому, що жодна із вказаних обставин не передбачена законом як підстава для припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення.

Щодо виконання постанови судді в справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили суддя уважає, що слід звернути увагу на такому.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Статтею 23 КУпАП встановлено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Частинами першою й другою статті 299 КУпАП унормовано, що постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно з приписами частини першої статті 317 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення здійснюється органом (посадовою особою), який виніс постанову, та іншими органами державної влади в порядку, встановленому законом (ст. 305 КУпАП).

Пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України визначено обов`язковість судових рішень як одну з основних засад судочинства. Згідно з положеннями статті 129-1 Основного Закону суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин з другої, третьої й четвертої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Правові висновки щодо обов`язковості судових рішень викладені в Рішеннях Конституційного Суду України.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Відповідно до статті 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Статтею 302 КУпАП передбачено, що за наявності обставин, зазначених у пунктах 5, 6 і 9 статті 247 цього Кодексу, орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання. Такими випадками є: видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення; скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність; смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі. Даний перелік є вичерпним.

Суддя констатує, що матеріали справи не містять відомостей про існування обставин, передбачених виключним переліком, наведеним у ст. 302 КУпАП, які б давали підставу для припинення виконання постанови, яка набрала законної сили.

У зв`язку з викладеним, оскільки підстави для припинення виконання постанови судді в справі про адміністративне правопорушення суддею не встановлені, враховуючи, що постанова набрала законної сили та є обов`язковою для виконання, на виконання завдань стягнення, яке є визначеною, відповідно до закону, мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами суддя доходить висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

З наведених міркувань та керуючись ст. 302-305 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , подану в його інтересах захисником адвокатом Кривкою Миколою Володимировичем про припинення виконання постанови Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.06.2024 у справі № 302/692/24 залишити без задоволення.

Постанова судді набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя О.І. Повідайчик