ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/4007/24 Головуючий суддя І інстанції Чижиченко Д. В.
Провадження № 33/818/549/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000,00 грн. (сімнадцять тисяч гривень 00 коп.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постановою встановлено, що водій ОСОБА_1 30.06.2024 року о 22 годині 39 хвилин за адресою: м. Харків, вул. Колодязна 23, керував транспортним засобом «Ford Kuga», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» водій ОСОБА_1 відмовився. Таким чином, водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись з судовим рішенням ОСОБА_1 на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають значення для правильного розгляду справи та порушив вимоги норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції поверхнево розглянув справу про адміністративне правопорушення, оскільки не надав оцінки заявленому клопотанню про проведення експертизи та виклик свідків у цій справі. Вирішення вказаного клопотання, на думку сторони захисту, підтвердило б факт не безперервності відеофіксації, а також невідповідності протоколу фактичним обставинам справи.

Крім того, ОСОБА_1 просив поновити йому пропущений строк апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції, посилаючись на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції він участі не приймав, а тому був позбавлений можливості подавати клопотання, підтримувати їх та надавати свої пояснення. Таким чином, апелянт вважає свої права порушеними.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження відомостями матеріалів справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

В судове засідання ОСОБА_1 та його захисник не прибули, про місце, день та час апеляційного розгляду були повідомлені належним чином. Зокрема, апелянт про місце, день та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений судовою повісткою в електронній формі у застосунку «viber», яку ОСОБА_1 отримав 08.07.2025, про що свідчать відомості довідки, сформованої відповідно до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасників судового процесу, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.01.2023 року № 28 (а.с.113 зв. сторона).

Разом з тим суд враховує те, що апелянту відомо про розгляд його справи апеляційним судом, що підтверджуються відомостями телефонного повідомлення (телефонограми) та доповідною секретаря судового засідання Гуржій І.В. (а.с. 91 92) з яких вбачається, що апелянт отримував судову повістку в електронній формі про інші судові засідання у цій справі, а також про те, що про місце, день та час розгляду апеляційної скарги у цій справі йому відомо. Разом з тим, апелянтові було роз`яснено про необхідність дотримання розумних строків при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 , а також роз`яснено йому можливості реалізації своїх прав шляхом проведення відеоконференції, направлення на адресу суду письмових пояснень та можливості проведення судового засідання за участі захисника, якого він має на підставі договору. Крім того, на адресу ОСОБА_1 , зазначеної ним у своїй апеляційній скарзі ( АДРЕСА_1 ) було направлено судову повістку в письмовій формі і зворотнім повідомленням, яка не була вручена з приміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 116-117). З аналогічних підстав неодноразово повертались судові повістки, направлені на адресу апелянта (а.с. 52-53, 60-61, 77-78, 89-90).

Захисник Шевченко Г.М. про місце, день та час апеляційного розгляду у цій справі була повідомлена належним чином про що свідчить довідка про отримання судового повідомлення про виклик у застосунку «viber» (а.с. 112 зворотна сторона). Крім того на адресу захисника також була направлена судова повістка в письмовому вигляді, яка повернулася неврученою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що захисник за цією адресою отримувала судові повістки про виклик на інші дати у цій справі, які адвокату Шевченко Г.М. направлялись за вказаною адресою, що свідчить про належність поштової адреси захисника.

Крім того належить зазначити, що сторона захисту неодноразово повідомлялась про день та час судового засідання засобами телефонного зв`язку, що свідчить про обізнаність апелянта та його захисника про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 однак будь-яких заходів щодо апеляційного розгляду в розумні строки сторона захисту не вчинила, будь яких заяв чи клопотань з приводу судового засідання у зручні для них дати апеляційного розгляду суду не повідомляла.

Разом з тим, суд враховує, що судові засідання з розгляду апеляційної скарги неодноразово відкладались у зв`язку із заявами сторони захисту. Більше того, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду, призначеного на 11.08.2025 до суду апеляційної інстанції від сторони захисту не надходило.

За таких обставин суд апеляційної інстанції здійснив усі можливі заходи для належного повідомлення та виклику учасників цієї справи про місце, день та час апеляційного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , однак особа, яка притягається до адміністративної відповідальності не скористались своїм правом прийняти участь в судовому розгляді у цій справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до правових висновків, зазначених, у статті 6 Європейської Конвенції з прав людини, ратифікованою Законом № 475/97-ВР від 17.07.97, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того конвенція встановлює право кожного на доступ до справедливого та безстороннього правосуддя. Однак таке право не є абсолютним, та може бути обмеженим з об`єктивних підстав, визначених законом з обов`язковим врахуванням принципу розумності строків для розгляду справи.

У справі «N.B. проти України» Суд зазначив, що «розумність тривалості розгляду справи має визначатися в світлі обставин справи, а також з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника» («N.B. проти України», 3 квітня 2008 року, §40).

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо неї, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

У рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїх правових висновках у справі №800/547/17, направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення особи «належним». Обов`язок судів «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника справи про судове засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні.

З огляду на те, що матеріали справи мають відомості про обізнаність сторони захисту щодо розгляду справи ОСОБА_1 , а також відомості про своєчасне сповіщення апелянта про місце, день та час судового розгляд поданої апеляційної скарги та не містять будь-яких заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду цієї справи, апеляційний суд вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу ОСОБА_1 за відсутності сторони захисту та провадити судовий розгляд в межах поданої апеляційної скарги та відомостей, наявних в матеріалах справи.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водій відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується наявними у справі відомостями, а саме: відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 910667 від 30.06.2024 року, в якому зазначено факт керування ОСОБА_1 30.06.2024 року о 22 годині 39 хвилин за адресою: м. Харків, вул. Колодязна 23, керував транспортним засобом «Ford Kuga», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушена координація рухів, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» водій ОСОБА_1 відмовився. Таким чином, водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №910667 від 30.06.2024 року, в графі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначено «відмова», що свідчить про те, що водія було ознайомлено з відомостями протоколу, однак ОСОБА_1 не скористався своїм правом надати пояснення по суті справи.

Відповідно до відомостей довідки інспектора УПП в Харківській області ДПП О. Кірічек, ОСОБА_1 отримав посвідчення водія НОМЕР_2 від 04.03.2007 (а.с.6), а тому не виконання правил дорожнього руху особою, яка притягається до адміністративної відповідальності в частині дотримання обов`язків водія є свідомими та умисними діями ОСОБА_1 .

Відомостями направлення на огляд водія транспортного засобу з метою встановлення стану сп`яніння встановлено, що медичний огляд ОСОБА_1 не проводився.

Відомостями акту огляду на стан алкогольного сп`яніння встановлено, що огляд ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу не проводився у зв`язку з відмовою водія.

З відомостей рапорту поліцейського М. Труфанцева вбачається, що 30.06.2024 екіпажем було зупинено автомобіль під керуванням ОСОБА_1 . Під час вчинення процесуальних дій у водія було встановлено ознаки алкогольного сп`яніння. Водій відмовився від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданого до протоколу встановлено, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено працівниками поліції в темний час доби. Причиною зупинки, яку повідомили працівники поліції водію було здійснення маневру без вімкненого повороту. Під час здійснення процесуальних дій, у водія були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився. Суд звертає увагу на те, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності намагалась уникнути відповідальності у не передбачений законом спосіб, зазначаючи що «тест проходити не буде за будь яких обставин, причиною є смерть тещі». Однак в подальшому на неодноразові вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння водій ухилявся від надання конкретної відповіді, зазначаючи що не бачить змісту у проведенні огляду, що вочевидь сприймається стороннім спостерігачем, як відмова водія пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Проте ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Також стороною захисту не надано відомостей про те, що останній звертався до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, суд встановив, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.

З відомостей протоколу, а також відеозапису та інших долучених до матеріалів справи доказів вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення медичного огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що об`єктивна сторона складу адміністративного правопорушення викладена поліцейським не чітко, що, на думку сторони захисту, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є безпідставними та суб`єктивними з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 254 КУпАП встановлено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Відповідно до приписів ч. 1 -2 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Про відмову від підписання протоколу особою, яка притягається до адміністративної відповідальності ставиться відповідна відмітка у протоколі.

Як зазначила у своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками поліції у протоколі викладено суть правопорушення, вчиненого ОСОБА_1 , а саме: керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову водія від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, а також медичний огляд у закладі охорони здоров`я, що є порушенням вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху. Зазначене правопорушення було встановлено постановою компетентного органу судом першої інстанції за наслідками проведеного судового розгляду, що відповідає вимогам ст. 221, 245 КУпАП.

З огляду на особливості цієї апеляційної скарги належить зазначити, що причина зупинки транспортного засобу не зазначається у протоколі про адміністративне правопорушення, а повідомляється поліцейським водію транспортного засобу, якого він зупинив. З відомостей відеозапису вбачається, що поліцейський повідомив ОСОБА_1 про те, що його було зупинено в темний час доби за здійснення маневру без ввімкнення покажчика повороту (export-69nxr 19 хв 20 хв).

Таким чином, сторонній спостерігач об`єктивно сприймає, що саме ОСОБА_1 будучи водієм транспортного засобу, якого було повідомлено про причину його зупинки відмовився від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що у цій справі було порушено право ОСОБА_1 на захист є необгрунтованими та суб`єктивними з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Реалізація превентивної функції права на захист, яка спрямована на попередження можливих порушень чи незаконних обмежень прав і свобод людини і громадянина з боку органів державної влади, щодо наявності якої зазначає Конституційний Суд України у рішенні від 30.09.2009 року, з огляду на певні приписи чинного законодавства щодо проведення медичного огляду на стан сп`яніння не може бути абсолютною у демократичній державі оскільки, відповідно до п. 7 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду від 17 грудня 2008 р. № 1103, поліцейський забезпечує проведення огляду водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення відповідних підстав.

Натомість вимога, передбачена п. 2.5 ПДР щодо проведення огляду на стан сп`яніння для водія є обов`язковою. Порушення цієї вимоги тягне відповідальність за ст. 130 КУпАП з моменту фіксування відмови водія від проведення огляду на стан сп`яніння не залежно від підстав надання такої відмови.

Отже, законом встановлено обмежений час за який поліцейський зобов`язаний доставити водія до закладу охорони здоров`я. Порушення цієї вимоги призведе до недійсності проведеного огляду, і як наслідок, до уникнення водієм відповідальності за скоєне правопорушення. Факт виїзду захисника на місце зупинки транспортного засобу передбачає втрату у часі на виконання працівниками поліції імперативних вимог чинного законодавства щодо забезпечення проведення огляду водія в закладі охорони здоров`я протягом двох годин з моменту виявлення ознак сп`яніння чи перебування під впливом засобів, які знижують увагу водія, що надає особі відносно якої проводиться визначена законом правова процедура створити штучні передумови для уникнення від відповідальності. При цьому використання водієм права на захист не обмежується оскільки кожна особа може скористатись правовою допомогою за допомогою засобів дистанційного зв`язку, а саме: за допомогою телефону або месенджерів, а також викликати професійного захисника до закладу охорони здоров`я де і буде проводитись його огляд.

З відомостей оглянутого відеозапису вбачається, що водій неодноразово відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння, також тягнув час, намагаючись вирішити питання у невстановлений законом спосіб. З огляду на отримане посвідчення водія ОСОБА_1 свідомо не виконав вимоги п.2.5 ПДР які зобов`язували його виконати вимогу працівників поліції щодо проведення огляду на стан сп`яніння у визначений законом спосіб. Більш того, працівники поліції не заперечували та не перешкоджали особі, яка притягається до адміністративної відповідальності у залученні захисника або консультацій із ним засобами телефонного зв`язку однак водій такою можливістю не скористався.

Крім того, відповідно до приписів ч. 2 ст. 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

При цьому слід зазначити, що працівниками поліції лише складається протокол про адміністративне провадження та збираються докази на підтвердження встановлених ним відомостей, а розгляд справи провадиться судом відповідно до ст. 221 КУпАП та переглядається судом апеляційної інстанції відповідно та порядку, передбаченому ст. 294 КУпАП.

Згідно відомостей матеріалів справи ОСОБА_1 скористався професійною правовою допомогою адвоката Шевченко Г.М.., яка приймала участь у судовому розгляді як у суді першої інстанцій, а також сповіщалась судом апеляційної інстанції, як дійсний захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 про місце, день та час апеляційної скарги останнього.

За таких обставин, посилання сторони захисту на те, що водія було позбавлено права на захист є безпідставними та необґрунтованими та розцінюються судом, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 , а право на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у цій справі вважається дотриманим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання сторони захисту про проведення експертизи щодо дослідження пристроїв звуко- відеозапису суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Вимогами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Крім того слід звернути увагу учасників судового розгляду на особливість правового статусу доказів у провадженні по справах про адміністративні правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом. Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження.

Національний припис закону ст. 251 КУпАП встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів.

Матеріали цієї справи містять усі відомості, які працівники поліції, а також особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисник вважали за необхідне до них долучити. ОСОБА_1 та його захисник мали можливість, однак не скористалися своїм правом надати свої пояснення суду апеляційної інстанції безпосередньо у судовому засіданні хоча об`єктивно мали таку змогу про що свідчать неодноразові відкладення справи за їх письмовими заявами.

Суд апеляційної інстанції враховує, що особу водія було встановлено поліцейським на місці зупинки транспортного засобу за посвідченням водія, про що свідчать відомості протоколу про адміністративне правопорушення та відомості відеозапису, доданого до нього (файл export-69nхr 10 хв 10 с 11 хв). Наявні у справі відомості суд апеляційної інстанції вважає достатніми та такими, що надають сторонньому спостерігачу об`єктивних підстав стверджувати про те, що зазначені у протоколі та, доданому до нього доказах відомості, стосуються події за участі саме ОСОБА_1 , який порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху відмовившись від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, що позбавляє потреби у проведенні будь-яких судових експертиз, оскільки їх проведення призведуть до невиправданої затримки у розгляді цієї справи та порушенні завдань цього Кодексу, передбачених ст. 1 КУпАП.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги у цій частині, є суб`єктивними і розцінюються судом, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .

Враховуючи особливості цієї апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що з метою повної та всебічної перевірки апеляційної скарги ОСОБА_1 , зокрема з огляду на його власне клопотання, в судове засідання викликався працівник поліції, яким було складено протокол про адміністративну відповідальність, ОСОБА_2 , який до суду апеляційної інстанції не з`явився. При цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості застосувати до поліцейського привід, оскільки такий захід забезпечення розгляду справи, відповідальність за яке передбачене ст. 130 КУпАП приписами цього Кодексу не передбачено.

Оцінюючи відомості цих доказів у справі у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сто рони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення наявні очевидні описки щодо встановленого у ОСОБА_1 стану сп`яніння, а саме: замість «алкогольного сп`яніння» зазначено «наркотичне», які не впливають на зміст ухваленого судового рішення судом першої інстанції. Очевидність зазначеної описки підтверджуються відомостями протоколу про адміністративне правопорушення, а також відомостями, які містяться в інших доказах та були предметом дослідження суду першої інстанції. Зазначені очевидні описки можуть бути виправлені судом першої інстанції у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційного оскарження задовольнити, поновивши йому строк апеляційного оскарження на постанову Жовтневого районного суду м. Харкова від 27.01.2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков