Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №33/4805/660/25
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , захисника адвоката Жмуцького М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу адвоката Жмуцького Миколи Володимировича, в інтересах ОСОБА_1 на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 23 квітня 2025 року, якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 23 квітня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Згідно з постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 08 грудня 2024 року близько 00 год. 10 хв. в м. Житомирі по вул. Селецькій, 13, керував транспортним засобом Nissan, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alсotest 6810, що підтверджується тестом № 1261 від 08.12.2024, результат огляду 2,21 ‰ (проміле). Від керування т/з водій відсторонений, шляхом зупинки у дозволеному ПДР місці. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, адвокат Жмуцький М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, провадження у справі закрити, посилаючись на її незаконність, однобічне та неповне з`ясування судом обставин справи. Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема, тим, що суд першої інстанції не з`ясував належним чином усі обставини справи та неправильно оцінив наявність у діях ОСОБА_1 стану крайньої необхідності. Крім того, судом не надана належна оцінка суспільній корисності дій Вовка, якими він як лікар, забезпечив невідкладну допомогу своїй дружині, що хворіла, та запобіг можливому розвитку небезпечних ускладнень для здоров`я і життя. Також, судом не надана належна оцінки тому факту, що ОСОБА_1 своїми діями не спричинив шкоди суспільним інтересам, а навпаки виконав свій обов`язок як лікаря, забезпечивши придбання життєво необхідних ліків, що покращило стан здоров`я дружини та запобігло настанню тяжких наслідків для її здоров`я.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник- адвокат Жмуцький М.В. доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, доходжу висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Згідно зі ст. 245 КУпАП України, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за порушення ним п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху (ПДР), є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними в матеріалах справи доказами, а зміст постанови відповідає вимогам статтей 283, 284 КУпАП.

Як вірно встановив суддя місцевого суду, наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується: даними протоколу про адміністративне правопорушення від 08.12.2024, у відповідності до якого, 08 грудня 2024 року близько 00 год. 10 хв. в м. Житомирі по вул. Селецькій, 13, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Nissan, д.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився у на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Alсotest 6810, що підтверджується тестом № 1261 від 08.12.2024, результат огляду 2,21 ‰ (проміле). Водій відсторонений від керування шляхом паркування т/з у дозволеному ПДР місці, чим порушив п. 2.9.а Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП. Від керування транспортного засобу відсторонений шляхом передачі тверезому водієві (а.с. 1); роздруківкою Alkotest-6810 від 08.12.2024 з результатом 2,21 ‰ (проміле) (а.с. 3); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, підстава: виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з ротової порожнини, порушення мови, порушення координації рухів. Результат огляду 2,21 ‰, з яким ОСОБА_1 погодився, що засвідчив власним підписом (а.с. 4); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 5); відеозаписом обставин події (а.с. 7).

Протокол про адміністративне правопорушення, акт огляду та чек за результатами тестування спеціальним засобом «Драгер 6810» підписано ОСОБА_1 без зауважень.

Даних про те, що ОСОБА_1 наполягав на направленні його для проведення огляду у медичному закладі охорони здоров`я матеріали справи не містять.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, суддя місцевого суду дав належну оцінку всім доказам у справі, проаналізував їх у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, та дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Щодо доводів апеляційної скарги, то апеляційний суд повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. Однією з найважливіших умов правомірності крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі. За правовим полем України, зокрема п. 2.9 а) Правил дорожнього руху, ст. 130 КУпАП водіям забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до наявної у матеріалах справи роздруківки Alkotest-6810 від 08.12.2024 убачається, що результат огляду на стан алкогольного сп`яніння становить 2,21 ‰, що ОСОБА_1 засвідчив власним підписом (а.с. 3).

Отже, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною суспільно небезпечною дією.

В даному випадку дії ОСОБА_1 не можна вважати вчиненими в умовах крайньої необхідності, оскільки будь-яких даних щодо усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода, матеріали справи не містять. Крім того, з відеозапису обставин події об`єктивно не вбачається, що ОСОБА_1 знаходиться в умовах крайньої необхідності, щоб забезпечити невідкладну допомогу своїй дружині, яка хворіла, запобіг можливому розвитку небезпечних ускладнень для здоров`я і життя, та діяв у стані крайньої необхідності. Навпаки, водій ОСОБА_1 повідомив, що вживав алкогольні напої.

Тому, твердження захисника, що ОСОБА_1 діяв в умовах крайньої необхідності, а саме виконав свій обов`язок як лікаря, забезпечивши придбання життєво необхідних ліків, що покращило стан здоров`я дружини та запобігло настанню тяжких наслідків для її здоров`я, слід вважати способом захисту з метою уникнення відповідальності, оскільки будь-яких доказів (висновків), того що дружині ОСОБА_1 загрожувало здоров`ю чи життю стороною захисну не надано. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до виписки №32724 від 17.12.2024 виданої ОСОБА_2 , остання перебувала на стаціонарному лікуванні з 10.12.2024 по 17.12.2024 та в анамнезі хвороби зазначено: вважає себе хворою протягом тижня коли виникли вищевказані скарги, зокрема, загальна слабкість, малопродуктивний кашель, підвищення температури 37,4 С?. Лікувалася амбулаторно (сумамед, полімік) стан не покращився 10.12.2024 підсилився сухий кашель, задишка. Самостійно звернулась в приймальне відділення ОКЛ та була госпіталізована пульмонологічне відділення з ознаками дихальної недостатності. Стан хворого: температура тіла 37,4 С? та ін.

Надана медична документація щодо стану здоров`я його дружини підтверджує факт наявності у останньої відповідного захворювання, проте не утворює стану крайньої необхідності для ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, хворобливий стан дружини заявника настав за декілька днів до вищевказаної події, тобто настання обставини можливого погіршення стану здоров`я, в т.ч. і підвищення температури, було передбачуваним, а відтак ОСОБА_1 міг придбати відповідні ліки заздалегідь.

Отже, як вбачається з виписки, яка містить анамнез хвороби зі слів ОСОБА_2 , остання хворіла задовго до описаної у протоколі події, а стаціонарне лікування розпочато через два дні після неї, що не може свідчити про небезпечний стан ОСОБА_2 саме 08.12.2024.

При цьому, доказів виклику швидкої медичної допомоги та отримання відмови у виїзді до хворого, а також розрахункових документів на придбання ліків безпосередньо після оформлення матеріалів поліцейськими та/або звернення до лікарні у цей період не надано.

Таким чином, доводи захисника про наявність обставин, які б свідчили про керування ОСОБА_1 автомобілем саме 08.12.2024 о 00:10 в стані крайньої необхідності не підтвердженні належними доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленої у справі постанови.

Отже, при розгляді даної справи суддя місцевого суду правильно встановив всі фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм закону, які б слугували підставою для скасування чи зміни постанови суду. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, та не спростовуються доводами апеляційної скарги.

За таких обставин, відсутні підстави для скасування постанови судді місцевого суду відносно ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Жмуцького Миколи Володимировича, в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Корольовського районного суду м. Житомира від 23 квітня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Й. Григорусь