Справа №576/1288/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції - Сапон О. В.
Номер провадження 33/816/950/25 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 126 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 576/1288/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2025, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,

установив:

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази керування т/з, а відеозаписи підтверджують лише його перебування біля нерухомого т/з, що виключає склад даного правопорушення.

Постановою судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2025 ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу на користь держави в сумі 40 800 грн. Стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, ОСОБА_4 17.05.2025 о 13:34 по вул. Спаській в м. Глухові керував мотоциклом «Kovi», не маючи права керування таким видом т/з, чим повторно протягом року вчинив правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Будучи відповідно вимог ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, будь-яких клопотань, у тому числі і про відкладення розгляду справи, до суду апеляційної інстанції не подавав, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги у відсутність вказаної особи, оскільки це не суперечить вимогам КУпАП і судовій практиці ЄСПЛ, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), «…не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання; Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець…» (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany); «…заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання…» (рішення від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S. A. v. Spain); «…обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається на відповідні державні судові органи; розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору; нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції…» (рішення від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України»); «…саме на національні суди покладено обов`язок створення умов для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним, суд має вирішувати, чи відкладати судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричиняє невиправдані затримки у провадженні…» (рішення від 06.09.2007 у справі «Цихановський проти України», від 18.10.2007 у справі «Коновалов проти України»).

Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 333245 від 17.05.2025, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 , повторно, протягом року керував мотоциклом, не маючи права керування таким видом т/з, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та, окрім протоколу, об`єктивно підтверджується дослідженими доказами, а саме:

- постановою судді Путивльського районного суду Сумської області від 11.04.2025, яка набрала законної сили 22.04.2025;

- довідкою, згідно якої ОСОБА_4 посвідчення водія не отримував;

- відеозаписами з технічних засобів поліцейських, на яких зафіксовані обставини спілкування поліцейських з ОСОБА_4 , встановлення його особи, пояснення ОСОБА_4 щодо відсутності в нього посвідчення водія на право керування т/з, обізнаність ОСОБА_4 про його попереднє притягнення до адміністративної відповідальності за керування т/з без водійського посвідчення.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Адміністративна відповідальність за ч. 5 ст. 126 КУпАП настає за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених ч. 2-4 цієї статті (керування т/з особою, яка не має права керування таким т/з, або передача керування т/з особі, яка не має права керування таким т/з; керування т/з особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування т/з; керування т/з особою, позбавленою права керування т/з). Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі поліцейського та у постанову судді присутнє посилання на порушення ОСОБА_4 вимог п. 2.1а ПДР, згідно яких водій механічного т/з повинен мати при собі посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії. При цьому згідно п. 2 Загальних положень Постанови КМУ № 340 від 08.05.1993 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» (далі Постанова), особи допускаються до керування т/з за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування т/з відповідної категорії (далі посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування т/з. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Особа має лише одне посвідчення водія, що підтверджує її право на керування т/з діючих категорій, зазначених у ньому.

Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог ЗУ «Про дорожній рух», ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух (ст. 14 Закону).

Водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових т/з на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху ВСП у ЗСУ, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на т/з, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних т/з (ст. 16 Закону).

Відповідно п. 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», т/з, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, окрім іншого, А1 мопеди, моторолери та інші двоколісні т/з, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А мотоцикли та інші двоколісні т/з, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше; В1 квадро- і трицикли, мотоцикли з боковим причепом, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) мототранспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів.

ОСОБА_4 не отримував посвідчення водія і на час його зупинення поліцейськими права керування т/з не мав.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що він т/з не керував, а перебував біля нього, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, під час спілкування з поліцейськими на автозаправній станції ОСОБА_4 не заперечував, що керував мотоциклом, пояснюючи, що «виїхав прокотитися», «я ж не гарцював», «спокійно їхав». При цьому ОСОБА_4 підтвердив, що посвідчення водія ще не отримував і має попередження за керування т/з без посвідчення водія.

Необхідно зауважити, що «кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку» (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), тому поліцейським при складанні у відношенні ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 5 ст. 126 КУпАП дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього як учасника дорожнього руху, а вказаний протокол містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона), конкретний пункт ПДР і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за недотримання ПДР.

Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16.06.2025 відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов