Номер провадження: 33/813/1320/25
Номер справи місцевого суду: 519/1549/24
Головуючий у першій інстанції Москаленко І. О.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.

особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адвоката Тищенко Станіслава Юрійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Южного міського суду Одеської області від 22 листопада 2024 року, у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Южного міського суду Одеської області від 22 листопада 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст 130 КУпАП. Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 605, 60 грн.

Як вбачається з постанови суду першої інстанції, 03.10.2024 о 08:32 год. в Одеській обл., м. Південне, вул.Берегова, буд. 13, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Opel Zafira номерний знак НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням приладу газонейтралізатора Alcotest 6810 Drager. Результат огляду позитивний 0,25% проміле (тест 00538). Водія відсторонено від керування транспортним засобом. Подію зафіксовано на нагрудний ПВР 000140. Отже, водій порушив п. 2.9. ПДР керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що знижують їх увагу швидкість реакції.

По цьому факту був складений протокол про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №141732 відносно ОСОБА_1 про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, необ`єктивність розгляду, просить її скасувати, ухвалити нове рішення, яким закрити провадження по справі за відсутністю в діях складу правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в матеріалах справи відсутні будь-які данні, що підтверджують обставини винуватості, а саме відсутні докази руху транспортного засобу. На відео лише зафіксовано перебування апелянта в автомобілі який не рухається і в якому вимкнено двигун.

Щодо показань приладу Drager в апеляційній скарзі зазначено, що згідно свідоцтва про повірку вимірювальної техніки № П 51QM 208808323 прилад має похибку 0,042 % тобто показник міг бути на рівні 0,19-0,20 % тобто в межах норми, а тому оскільки до медичного закладу апелянта не було направлено, він вважає тест недійсним. Крім того, незважаючи на похибку працівники поліції не перевірили достовірність даних приладу.

Також, на думку апелянта матеріали справи оформлено з порушенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під виливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, оскільки не було складено направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану сп`яніння.

На спростування доводів про керування автомобілем, апелянт зазначає, що його не було відсторонено від керування, а зазначене на його думку свідчить про те що він не керував автомобілем.

Підсумовуючи викладене в апеляційній скарзі зазначено, що апелянта безпідставно визнано винним, а обставини встановлені судом першої інстанції не відповідають дійсності. Апелянт категорично не згоден з протоколом, вважає що він складений штучно, з порушенням норм КУпАП на підставі неналежних та недопустимих доказів.

Також, в поданій апеляційній скарзі порушується питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, в апеляційній скарзі зазначено, що суд не сповіщав апелянта про конкретну дату судового засідання, постанову на адресу реєстрації не направляв, про існування постанови дізнався лише 22.05.2025 року.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення ОСОБА_1 та його представника -адвоката Тищенко С.Ю. в підтримку доводів апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення. Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку та доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст. 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

ОСОБА_1 вказує, що суд першої інстанції про розгляд справи його не повідомляв, про постанову дізнався 22.05.2025 року.

З апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся 27.05.2025.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дійсно не повідомив ОСОБА_1 про розгляд справи, що підтверджується довідкою про недоставлену SMS.

З метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити апелянту строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність, необґрунтованість та передчасність оскарженої постанови районного суду, з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційний суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Ухвалюючи судове рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що провина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП повністю доведена та підтверджується наступними доказами: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 141732 від 03.10.2024; Актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів Alcotest 6810 Drager; протоколом огляду, з якого вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння, результат огляду позитивний 0,25 % проміле; відеозаписом з місця події що міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення.

Відповідно до положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1 ст.130 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа знаходилася в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом та чи дійсно особа, відносно якої складено протокол, керувала транспортним засобом, чи є відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, наявність повторності притягнення протягом року за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Наявність події правопорушення доводиться шляхом подання доказів.

Відповідно до норм ч.2 ст.266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Аналогічні положення містить і згадана вище Інструкція.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали судової справи, оскільки в наданих матеріалах відсутній факт керування ОСОБА_3 транспортним засобом, в результаті чого дійшов хибного висновку про наявність в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

До такого висновку апеляційний суд дійшов з огляду на таке.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, суд виходить із того, що під керуванням транспортним засобом розуміється виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, водій це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.

Чинне законодавство, в тому числі й Правила дорожнього руху України, не містить визначення терміну «керування транспортним засобом». Таке визначення було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у справі №404/4467/16-а від 20.02.2019 року зазначив, що «само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування. Проте, зазначення «водія» унеможливлює правозастосування вказаного визначення в розумінні ст. 130 КУпАП, оскільки суттєво зменшує коло осіб, які можуть бути притягнуті до відповідальності за керування у нетверезому стані.

Таким чином, знаходження біля транспортного засобу або всередині, яке не є в стані руху (знаходиться в нерухомому стані), особи в нетверезому стані, не є доказом вчинення останньою адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Однією з головних умов для огляду водія транспортного засобу на стан сп`яніння є не лише наявність достатніх підстав вважати, що особа перебуває у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану, а й та обставина, що саме ця особа у такому стані керувала транспортним засобом.

Разом із тим, судом першої інстанції, всупереч положень ст. 280 КУпАП не було достеменно з`ясовано чи керував ОСОБА_1 транспортним засобом.

З протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 керував транспортним в стані алкогольного сп`яніння.

З досліджених судом відеозаписів з нагрудних відеокамер працівників поліції вбачається, що поліцейськи підходять до автомобіля який не рухався, двигун не працював, автомобіль був припаркований на загальній парковці і в якому знаходився ОСОБА_1 . Співробітники поліції, повідомили, що був виклик та скарга, що ОСОБА_1 вживав алкоголь, на що останній сказав що вживав але вчора. На вимогу працівників поліції пройти огляд на стан сп`яніння погодився.

Таким чином відеозаписами, які є об`єктивними доказами у справі, не підтверджено факт керування ОСОБА_1 автомобілем Opel Zafira номерний знак НОМЕР_1 , що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст.130 КУпАП. Транспортний засіб мав бути зупинений, тобто до самої зупинки мав знаходитись в русі, оскільки керування транспортним засобом можливе лише тоді, коли він рухається, коли ж особа перебуває біля свого транспортного засобу склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП відсутній, оскільки така особа не керувала транспортним засобом.

Верховний Суд у справі 520/12362/18 від 19.11.2020 року зазначив що лише перебування особи у транспортному засобі у нетверезому стані не є підставою для притягнення до відповідальності, якщо відсутні докази, що вона керувала цим транспортом.

Покази свідків, які долучені до матеріалів справи носять суперечливий характер та не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції. Крім того, на відеозаписі будь-яких осіб які надавали пояснення та знаходились поруч з припаркованим автомобілем ОСОБА_1 не вбачається.

Апеляційною інстанцією вживались заходи для виклику свідків які надавали пояснення, але ніхто з осіб не з`явився, а тому всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Будь-яких інших доказів, які підтверджували б факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, матеріали справи не містять.

Позитивний результат огляду не підтверджує факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані сп`яніння, та є нерелевантним доказом. Крім того, оскільки відсутній факт керування, у поліцейських були відсутні підстави для проведення такого огляду. Стан сп`яніння сам по собі не є адміністративним правопорушенням, якщо не доведено керування авто.

За таких обставин дії співробітників поліції в порушення вимог вищезазначених положень закону, містили формальний характер, поліцейськими не встановлено відомості, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язок збирання доказів у справах про адміністративні правопорушення покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

Розглядаючи дану справу, апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, зокрема у справах «Малофєєва проти росії» («Malofeyevav.russia», рішення від 30.05.2013, заява №36673/04) та «Карелін проти росії» («Karelinv.russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016), в яких Суд, серед іншого, зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі № 1-135/2018 (5846/17) зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "in dubio pro reo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Згідно частини 1статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Неврахування цих обставин призвело до хибних висновків судді про доведеність наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відтак, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а провадження у справі має бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Южного міського суду Одеської області від 22 листопада 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Южного міського суду Одеської області від 22 листопада 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити, у зв`язку з відсутності у діях останнього складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов