Номер провадження: 33/813/1480/25
Номер справи місцевого суду: 523/5027/25
Головуючий у першій інстанції Боков О. М.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Карташова О.Ю.

за участю секретаря судового засідання Рудуман А.О.

особи яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

захисника, особи яка притягається до адміністративної відповідальності, адвоката Воробець Арсена Вікторовича (який приймає участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу адвоката Воробець Арсена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , постанови Пересипського районного суду міста Одеси від 15 травня 2025 року, у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Пересипського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір в розмірі 605, 60 грн.

Як вбачається з постанови суду першої інстанції, 15.03.2025 року о 21:51 год., водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом марки «Nissan Navara» номерний знак « НОМЕР_1 » по вулиці Бочарова, 36, в місті Одеса в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан сп`яніння проводився на місці зупинки, а також лікарем у медичному закладі КНП «ООМЦПЗ» ООР, висновок № 000629 від 15.03.2025 року, що було зафіксовано на ПВР працівників ДПП № 471013, 470629.

Таким чином, ОСОБА_1 інкримінується порушення вимоги п.2.9.а «Правил дорожнього руху», за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Воробець А.В. який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що постанова суду першої інстанції є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи, а тому просить оскаржувану постанову скасувати, провадження по справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в матеріалах справи, зокрема на долученому відеозаписі відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 , здійснював керування автомобілем. Сторона захисту зазначає, що навіть якщо зробити припущення того, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом і його зупинили працівники поліції, то з огляду ж відеозапису неможна спостерігати, що працівники поліції порушили вимоги ч. ч. 1, 3 ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію», зокрема зупинили транспортний засіб без жодної на те законної причини, що передбачена ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію», а вже після зупинки транспортного засобу не проінформували водія про конкретну причину зупинення ними транспортного засобу з детальним описом підстав зупинки, чим порушили вимоги ч. 3 ст. 35 ЗУ «Про національну поліцію».

Також, в скарзі зазначається, що огляд особи на стан сп`яніння був проведений з порушенням вимог ч. 5 ст. 266 КУпАП, а тому вважається не дійсним. Як вбачається з матеріалів справи, направлення на огляд ОСОБА_1 , не вручалось, працівниками поліції не складалось, що є явним порушенням процедури огляду водія на стан алкогольного сп`яніння. Акцентується увага на те, що відповідно до відеозапису, що долучений до матеріалів справи та висновку медичного огляду, ОСОБА_1 , 15.03.2025 року пройшов огляд на стан сп`яніння або перебування в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, результат якого становить 0,46 % алкоголю у видиханому повітрі. З даного приводу, адвокатом було скеровано запит до лікарні про надання належним чином завіреної копію акту медичного огляду громадянина ОСОБА_1 , проте станом на день подання скарги відповіді не отримано.

Захист акцентує увага, що пунктом 7 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів алкогольного, наркотичного чи іншого сп?яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС, МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015 встановлення стану алкогольного сп?яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 % алкоголю в крові. Водночас, законодавством України не встановлено максимально допустимий рівень засобами. Згідно ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Пунктом 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух від 06.11.1968, ратифікованої У казом Президії УРСР N? 2614-VIII від 25.04.1974, встановлено, що держави-учасниці зобов?язуються у національному законодавстві передбачити спеціальні положення, що стосуються керування транспортними засобами під дією алкоголю, а також допустимий законом рівень вмісту алкоголю в крові, а у відповідних випадках повітрі, що видихається, перевищення якого є несумісним із керуванням транспортним засобом. Відповідно до даного пункту Конвенції максимальний рівень вмісту алкоголю в крові відповідно до національного законодавства не повинен перевищувати 0,50 г чистого алкоголю на літр крові (0,5 % алкоголю в крові) або 0,25 мг на літр повітря, що видихається. Наголошується, що сам ж прилад алкотестер працює за наступним алгоритмом: - спочатку вимірює концентрацію алкоголю у видихуваному повітрі, зокрема кількість мг на літр повітря, після чого конвертує вимірювані результати та відображає на екрані результат у проміле алкоголю в крові.

Також, звертається увага і на те, що працівники поліції одразу після початку діалогу з ОСОБА_1 , останні без будь-яких на те причин запропонували пройти огляд на стан сп?яніння в порушення вимог Інструкції.

Підсумовуючи викладене, захист приходить до висновку, що суд першої інстанції визнав ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення тільки на припущеннях та на тих доказах, які не спроможні довести вину ОСОБА_1 поза розумним сумнівом, що само по собі є порушенням принципу презумпції невинуватості, закріпленого в Конституції України.

Захист вважає, за потрібне звернути увагу суду на особу громадянина ОСОБА_1 , який являється військовослужбовцем та перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_2 за призовом під час мобілізації. ОСОБА_1 є учасником бойових дій, який неодноразово брав участь під час здійснення заходів, щодо стримання агресії рф проти України. Під час несення військової служби, громадянину ОСОБА_1 право керування транспортним засобом є життєво необхідним як для нього так і для його побратимів.

Також, в поданій апеляційній скарзі порушується питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, в апеляційній скарзі зазначено, що ОСОБА_1 був відсутній в судовому засіданні під час розгляду справи, у зв`язку з тим, що проходить службу в ЗСУ. Про результати прийнятого рішення ні ОСОБА_1 , ні його захисник не знали, суд першої інстанції більше двох тижнів винесення оскаржуваної постанови не сповіщав про результати розгляду. Наголошується, що про результати розгляду стало відомо з ЄДРСР, а саме 04.06.2025 року коли і було забезпечено надання загального доступу в ЕДРСР. А тому, на думку захисту строк пропущений з поважних причин, зокрема через те, що до даної дати ні ОСОБА_1 ні його захиснику не було відомі результати розгляду.

Заслухавши в судовому засіданні 21.07.2025 року пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку, зазначав, що право керування для нього є дуже важливим.

Заслухавши представника -адвоката Воробець А.В. в підтримку доводів апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Адвокатом подано клопотання про долучення до матеріалів справи довідки з ВЧ, яка підтверджує факт того, що ОСОБА_1 , в дійсності є військовослужбовцем та для належного виконання службових обов`язків повинен мати змогу самостійно керувати транспортним засобом та мати право на керування транспортним засобом.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення. Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку та доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Так, статтею 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст. 287 цього Кодексу.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

Як вбачається з матеріалів справи, розгляд у суді першої інстанції проведено без ОСОБА_1 та його захисника, відповідно до даних ЄДРСР загальний доступ до оскаржуваної постанови надано 04.06.2025 року, а апеляційна скарга подана 16.06.2025 року.

З метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений з поважних причин.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність, необґрунтованість та передчасність оскарженої постанови районного суду, з мотивів невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, апеляційний суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог статей 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України Про міжнародні договори України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 ПДР України Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до пункту 2.9.а ПДР водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ч.1 ст. 130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складений уповноваженою особою, з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП. Процедура проведення поліцейським огляду водія на стан алкогольного сп`яніння відповідає вимогам Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідно до положень п. 2 розділу І зазначеної інструкції, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Суд апеляційної інстанції з метою перевірки матеріалів справи та доводів апеляційної скарги надав сторонам провадження всі можливості для представлення доказів по справі для підтримання їхньої правової позиції.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів сторони захисту про те, що складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 немає.

Як вбачається з відеозапису, долученого до матеріалів справи, ОСОБА_1 було повідомлено, що є ознаки сп`яніння і запропонували пройти тест, останній добровільно пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки і не погодившись з результатом пройшов огляд у медичному закладі. Відповідно до Висновку, щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 000629, ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння. З зазначеним висновком ОСОБА_1 ознайомився та підписав без зауважень.

Виходячи з вищевикладеного, підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд вбачає у діях правопорушника, склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130 КУпАП.

Щодо доводів захисту про відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем, спростовуються матеріалами справи.

Норми діючого КУпАП не передбачають обов`язкового фіксування руху транспортного засобу, доказом такого факту можуть слугувати будь-які достовірні дані, зокрема відеозапис, показання свідків, показання самого водія або сукупність ряду обставин. В даному випадку, у апеляційного суду не виникає сумніву щодо доведеності факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 , оскільки на відеозаписі останній не заперечував факту керування, та зазначав, що до йому до орендованої квартири залишилось проїхати метрів 20, також останній зазначав, що випив трошки пива з рибкою.

Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності за скоєне та спростовується вказаними у постанові доказами.

Доказів недійсності огляд в лікарні або на місці зупинки, або оскарження їх висновків матеріали справи не містять і таких доказів до апеляційної скарги не додано.

Всі зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази апеляційний суд визнає належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам ст. 251 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази та порушення вимог закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Водночас у розглядуваній справі, на переконання апеляційного суду, наявні підстави для зміни оскаржуваного рішення щодо призначеного стягнення в частині позбавлення права керування транспортними засобами.

Згідно зі статтею 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно до статті 24 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно зі ст.1512 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

В п.2.2 Рішення від 15.06.2022 р. № 4-р(II)/2022 Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адмінвідповідальності, зазначив, що: - « адмінвідповідальність в Україні та процедура притягнення до адмінвідповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні» (перше речення абз.1 п.п.4.1 п.4 мотивувальної частини Рішення від 22.12.2010 р. № 23-рп/2010);

- « суспільна користь адмінстягнень за адмінправопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи» (перше речення абз.1 п.п.2.5 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21.07.2021 р. № 3-р(II)/2021).

В п.3 цього Рішення, Конституційний Суд України вказав, що за ч.2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, установлення в актах публічного законодавства абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адмінстягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

З огляду на наведені у рішенні Конституційного Суду України висновки, апеляційний суд вважає доречним розглянути доводи апеляційної скарги, про врахування принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності особи та необхідність не позбавляти його права керування транспортними засобами.

Так, під час підготовки до апеляційного розгляду та в ході судового засідання, встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, бере безпосередню участь у виконанні бойових завдань і керування транспортним засобом є обов`язковою умовою ефективного та оперативного реагування на бойові виклики, зокрема щодо евакуації поранених, доставки обладнання, а також забезпечення безперебійної роботи підрозділу.

Викладене підтверджується листом командира ВЧ НОМЕР_2 від 26.07.2025 року № 10394.

Апеляційний суд констатує, що дії водія не спричинили істотної шкоди громадським або державним інтересам. Крім того, обставини, які б обтяжували відповідальність правопорушника, відсутні.

Чинними нормами ст. 130 КУпАП передбачено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 17 ЗУ Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону, суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 21.01.2011 р. у справі «Корнєв та Карпенко проти України» адміністративні правопорушення, закріплені норми КУпАП, за які передбачена відповідальність у виді позбавлення певних прав, не є незначними, у зв`язку з чим вони відносяться до норм, які регулюються кримінальним законодавством і таким, що вимагає застосування всіх гарантій статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що КУпАП прийнятий Верховною Радою УРСР 07.12.1984 року і він не включає поняття призначення стягнення нижче, передбаченого статтею КУпАП, то в даному випадку відповідно до ст. 7 КУпАП суд вважає за можливе застосувати норми статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і призначити стягнення більш м`яке, ніж передбачене санкцією статті 130 КУпАП.

З врахуванням наведеного та враховуючи, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, раніше до адміністративної відповідальності не притягався, вважаю, що позбавлення права керування транспортними засобами буде непропорційним стягненням, яке унеможливить виконання ним своїх посадових обов`язків, відтак ОСОБА_1 слід призначити адміністративне стягнення в межах санкції ч.1 ст.130 КУпАП у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, що буде необхідним і достатнім для досягнення визначеної ст.23 КУпАП мети - виховного впливу.

Крім цього, таке стягнення буде дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Поновити адвокату Воробець Арсену Вікторовичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 , строк на апеляційне оскарження постанови Пересипського районного суду міста Одеси від 15 травня 2025 року.

Апеляційну скаргу адвоката Воробець Арсена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Пересипського районного суду м. Одеси від 15 травня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, в частині накладення адміністративного стягнення, - змінити.

Виключити з резолютивної частини постанови суду першої інстанції рішення про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами на строк один рік.

Вважати ОСОБА_1 таким, на якого накладено за ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Ю. Карташов