Справа № 129/1750/25
Провадження по справі № 3/129/855/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.08.2025 року м. Гайсин

Суддя Гайсинського районного суду Вінницької області Дєдов С.М., розглянувши матеріали, які надійшли із Відділу державного нагляду (контролю) у Вінницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , непрацюючого, посвідчення водія серії НОМЕР_1 , виданого 29.01.2025 р. органом 1249, до адміністративної відповідальності не притягувався,

у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, -

Установив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 0005468 від 08.05.2025 р., 08.05.2025 р. водій ОСОБА_1 автомобілем «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював провадження господарської діяльності з перевезенням пасажирів, за маршрутом «Дніпро-Львів», без оформлення відповідної ліцензії під час надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів легковим автомобілем на замовлення, чим порушив п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КУпАП.

04.08.2025 р. захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , - адвокат Покоєвич А.О. подав до суду заяву, в якій просив справу №129/1750/25 про притягнення до адміністративної відповідальності ч. 1 ст. 164 КУпАП закрити на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Заяву обґрунтував тим, що:

1). Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок отримання ліцензії на здійснення внутрішніх перевезень пасажирів легковими автомобілями на замовлення виникає виключно у суб`єктів господарювання, які провадять підприємницьку діяльність у цій сфері. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , якого притягують до відповідальності, не є фізичною особою підприємцем, не зареєстрована як суб`єкт господарювання та не здійснює діяльності з надання послуг перевезення пасажирів з метою отримання прибутку.

Судова практика підтверджує: систематичність (не менше трьох випадків протягом року), професійний характер діяльності та фактичне отримання прибутку є обов`язковими ознаками господарської діяльності. У разі разового перевезення для родичів без оплати, такі ознаки відсутні й не утворюється склад правопорушення (випадки № 686/3624/19, № 335/13926/24, № 560/4159/18).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 квітня 2003 року «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» передбачено, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик.

Отже, необхідною ознакою господарської діяльності є її систематичність, виконання на професійній основі, а саме: вчинення понад трьох разів. При цьому, разове вчинення зазначеної дії не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП.

2). Автомобіль, яким він керував, йому не належить, що унеможливлює встановлення факту використання власного транспортного засобу у комерційних цілях.

Відповідно до п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає саме господарська діяльність з внутрішніх перевезень пасажирів легковими автомобілями на замовлення. Така діяльність передбачає, що суб`єкт господарювання організовує надання транспортних послуг, використовуючи власний або закріплений за ним на законних підставах транспортний засіб (право власності, оренда, лізинг тощо).

У даному випадку автомобіль, яким здійснювалося перевезення, належить іншій особі, а доказів того, що він перебував у володінні чи користуванні особи на законних підставах для здійснення підприємницької діяльності (договір оренди, лізингу, позички) не надано. Керування транспортним засобом, що належить іншій особі, без наявності правового титулу на його використання з метою отримання доходу, не свідчить про здійснення господарської діяльності. Це підтверджується судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 210/3897/19, де зазначено, що відсутність права власності або іншої правової підстави користування транспортним засобом для надання послуг свідчить про відсутність ознак здійснення ліцензованої діяльності.

Таким чином, факт того, що автомобіль належить іншій особі, підтверджує відсутність організаційно господарської складової, необхідної для кваліфікації дій як господарської діяльності без ліцензії. Це є додатковим аргументом на користь відсутності у діях особи складу адміністративного правопорушення.

3). Доказів того, що перевезення здійснювалося за плату, органом, який склав протокол, не надано, а факт отримання будь-яких коштів за поїздку документально не підтверджено.

Поняття «господарська діяльність» визначене у ст. 3 Господарського кодексу України як діяльність суб`єктів господарювання, спрямована на систематичне отримання прибутку. Таким чином, обов`язковою ознакою такої діяльності є отримання або намір отримання винагороди за надані послуги.

У даному випадку орган, який склав протокол, не надав жодних належних та допустимих доказів того, що перевезення здійснювалося за плату. В матеріалах справи відсутні квитанції, розписки, банківські перекази, аудіо чи відеозаписи передачі грошових коштів або будь які інші підтвердження факту оплати. Навпаки, пояснення особи та свідків вказують на те, що перевезення було безоплатним та здійснювалося виключно для родичів.

Судова практика підтверджує, що за відсутності доказів оплати перевезення відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП. Зокрема, у постановах судів у справах № 686/3624/19, № 335/13926/24 та № 560/4159/18 провадження закривалися через недоведеність факту здійснення господарської діяльності без ліцензії, коли перевезення було разовим і безоплатним. Верховний Суд у постанові від 15.02.2022 у справі № 214/1699/21 також зазначив, що саме на органі, який притягує до відповідальності, лежить обов`язок довести наявність усіх ознак складу правопорушення, у тому числі отримання прибутку.

4). Особи, яких він перевозив, є його родичами, а отже, така поїздка мала виключно приватний, сімейний характер і не пов`язана з наданням послуг у сфері господарської діяльності.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність це діяльність суб`єктів господарювання, яка здійснюється з метою систематичного отримання прибутку. Натомість приватні, сімейні поїздки, що здійснюються без мети отримання винагороди, не є господарською діяльністю та не підпадають під регулювання Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності».

Перевезення родичів у приватних цілях є формою особистого нематеріального зобов`язання, що виникає з сімейних та родинних відносин, і не має ознак господарської діяльності. Такі відносини регулюються нормами цивільного та сімейного права, а не господарського чи адміністративно?господарського. Згідно зі ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, а сімейні відносини ґрунтуються, зокрема, на взаємній моральній підтримці та допомозі. Виконання сімейних обов`язків, у тому числі перевезення членів сім`ї, не є комерційною послугою.

Орган, який склав протокол, не довів, що вказане перевезення мало ознаки комерційності: не надано жодних доказів, що між особою та його родичами укладався договір про надання транспортних послуг, що обумовлювалася або передавалася оплата, чи що поїздка здійснювалася в межах системної діяльності з перевезення пасажирів.

Судова практика також свідчить, що одноразове безоплатне перевезення родичів або близьких знайомих не утворює складу правопорушення за ч. 1 ст. 164 КУпАП, оскільки відсутні ознаки господарської діяльності. Так, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2021 у справі № 201/6783/20 вказано, що безоплатне перевезення знайомих та родичів є особистою допомогою, а не наданням послуг на замовлення, і не потребує ліцензії. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 214/1699/21, де підкреслено, що відсутність мети отримання прибутку та наявність сімейних/дружніх відносин між перевізником і пасажирами виключає кваліфікацію поїздки як ліцензованої діяльності. Таким чином, відсутні обов`язкові ознаки об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, а саме факту здійснення господарської діяльності без отримання відповідної ліцензії. Більше того, у діях особи відсутній умисел на вчинення порушення, оскільки перевезення не мало комерційної мети. Варто врахувати і відсутність будь-яких даних про те, що він раніше притягувався до адміністративної відповідальності за аналогічні правопорушення, що свідчить про його добросовісність та відсутність схильності до порушення вимог законодавства у сфері перевезень. У сукупності зазначені обставини підтверджують відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення та є підставою для закриття провадження у справі за відсутністю події і складу правопорушення.

З урахуванням пояснень захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , - адвоката Покоєвича А.О., досліджених доказів та вимог закону визнаю за необхідне справу закрити з таких міркувань.

Відповідальність за ч. 1 ст. 164 КУпАП настає, зокрема, лише за провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання або без подання повідомлення про початок здійснення господарської діяльності, якщо обов`язковість подання такого повідомлення передбачена законом, або без отримання ліцензії на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, або у період зупинення дії ліцензії, у разі якщо законодавством не передбачені умови провадження ліцензійної діяльності у період зупинення дії ліцензії, або без одержання документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди).

Відповідно до вимог КУпАП, одним із завдань провадження у адміністративних справах є забезпечення судами своєчасного, всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин, передбачених ст.ст. 247 і 280 КУпАП.

Згідно із ст. 280 КУпАП суди при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язані з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, мають також з`ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв`язку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

Суди мають також з`ясовувати мотив і характер вчиненого діяння, повноваження особи, яка його вчинила, наявність причинного зв`язку між діянням і виконанням особою повноважень, а також інші обставини, які мають значення для справи. Наявним у матеріалах справи доказам суд повинен дати належну оцінку.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених Законом.

Згідно із ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Оцінюючи зазначені вище докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю Суд враховує.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка є джерелом права в Україні кожному гарантовано право на справедливий суд.

За своєю структурою стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Розглядаючи дану конкретну ситуацію і досліджуючи питання про розповсюдження гарантій статті 6 Конвенції на даний випадок, Суд звертає увагу, що виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини хоч і за національним законом ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності, йому пред`явлено «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні Європейським Судом, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку Судом враховується, що адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Досліджуючи та оцінюючи надані у справі докази суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок отримання ліцензії на здійснення внутрішніх перевезень пасажирів легковими автомобілями на замовлення виникає виключно у суб`єктів господарювання, які провадять підприємницьку діяльність у цій сфері. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , який притягується до адміністративної відповідальності, не є фізичною особою підприємцем, не зареєстрована як суб`єкт господарювання та не здійснює діяльності з надання послуг перевезення пасажирів з метою отримання прибутку.

Судова практика підтверджує: систематичність (не менше трьох випадків протягом року), професійний характер діяльності та фактичне отримання прибутку є обов`язковими ознаками господарської діяльності. У разі разового перевезення для родичів без оплати, такі ознаки відсутні й не утворюється склад правопорушення (випадки № 686/3624/19, № 335/13926/24, № 560/4159/18).

З огляду долученого справи свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , виданого 15.05.2024 р. ТСЦ 1842, власником автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 , жителька АДРЕСА_2 , а тому вищезазначений автомобіль, яким керував ОСОБА_1 , йому не належить, що унеможливлює встановлення факту використання власного транспортного засобу у комерційних цілях, що суперечить п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає саме господарська діяльність з внутрішніх перевезень пасажирів легковими автомобілями на замовлення. Така діяльність передбачає, що суб`єкт господарювання організовує надання транспортних послуг, використовуючи власний або закріплений за ним на законних підставах транспортний засіб (право власності, оренда, лізинг тощо).

Доказів того, що перевезення здійснювалося за плату, органом, який склав протокол, не надано, а факт отримання будь-яких коштів за поїздку документально не підтверджено.

Поняття «господарська діяльність» визначене у ст. 3 Господарського кодексу України як діяльність суб`єктів господарювання, спрямована на систематичне отримання прибутку. Таким чином, обов`язковою ознакою такої діяльності є отримання або намір отримання винагороди за надані послуги.

У даному випадку орган, який склав протокол, не надав жодних належних та допустимих доказів того, що перевезення здійснювалося за плату. В матеріалах справи відсутні квитанції, розписки, банківські перекази, аудіо чи відеозаписи передачі грошових коштів або будь які інші підтвердження факту оплати. Навпаки, пояснення особи та свідків вказують на те, що перевезення було безоплатним та здійснювалося виключно для родичів.

Додані до протоколу світлини (фото), на яких зображено автомобіль «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також салон вищезазначеного автомобіля, в якому перебувають особи жіночої статі, є неналежним та недопустимим, оскільки ці світлини самі по собі, що ОСОБА_1 надавав оплатні послуги у сфері господарської діяльності з перевезенням пасажирів, а можуть бути доказами у сукупності з іншими доказами, якими буде доведено обставини перевезення за плату, грошову оплату, з доведенням факту отримання будь-яких коштів за поїздку пасажирами та встановлеленням їх осіб та їх свідчень як свідків- пасажирів, яким надано оплатну послугу із перевезення за певним маршрутом.

При цьому, протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний достатнім і належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.

За таких обставин протокол про адміністративне правопорушення 0005468 від 08.05.2025 р. відхиляється судом як доказ винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Оскільки особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вину у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КУпАП, не визнає та заперечує свою винуватість у скоєнні ним вказаного адміністративного правопорушення, наполягав на його невинуватості; враховуючи те, що суд встановлює наявність чи відсутність події і складу адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи виключно на підставі доказів, а обов`язок щодо збирання доказів покладається виключно на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, а обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а доданим до матеріалів справи документам надана оцінка як неналежним та недопустимим доказам, а матеріали справи не містять інших беззаперечних, достатніх, допустимих, достовірних доказів про те, що 08.05.2025 р. водій ОСОБА_1 автомобілем «Mercedes Benz Sprinter 316 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював провадження господарської діяльності з перевезенням пасажирів, за маршрутом «Дніпро-Львів», без оформлення відповідної ліцензії під час надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів легковим автомобілем на замовлення, чим порушив п. 24 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», то за таких обставин, суд приходить до переконання про недоведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КУпАП, а тому провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно останнього підлягає закриттю на підставі п.1) ч. 1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. п. 1 ч. 1 ст. 247, 280, 283, 284 КУпАП,

Постановив:

Закрити справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 164 КУпАП на підставі п.1) ч. 1 ст.247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: