Провадження № 33/801/781/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романчук Р. В.
Доповідач: Матківська М. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,

розглянувши за участю особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ; потерпілого ОСОБА_2 і його захисника адвоката Опольської Н. М.,

апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу серії ВАВ № 670126 від 30 квітня 2025 року ОСОБА_1 13 квітня 2025 року близько 19 год. 00 хв., перебуваючи у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , здійснив дрібне хуліганство, а саме висловлювався нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_2 , штовхав та наносив удари, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605,60 грн.

В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що на переконання правопорушника, саме ОСОБА_2 перший розпочав хуліганські дії відносно водія автомобіля ОСОБА_3 , показавши непристойний жест рукою та відмовившись звільнити проїжджу частину дороги.

Також зазначив, що протоколи за ст. 173 КУпАП були складені на трьох осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому оскільки ОСОБА_1 підключився до конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 то це не може бути розцінено як порушення громадського порядку, а лише як намагання припинити неправомірні дії ОСОБА_2 .

При цьому протокол про адміністративне правопорушення у справі № 127/15833/25 відносно ОСОБА_3 було відправлено на доопрацювання, чого не було зроблено у даній справі. У справі № 127/15829/25 щодо ОСОБА_2 суд вказав дійсні обставини справи, щоб виправдати останнього. У даній справі суд таких обставин не встановив і піддав ОСОБА_1 адміністративному стягненню.

У судовому засіданні особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , підтримав апеляційну скаргу, просить задовольнити її.

Потерпілий ОСОБА_2 і його захисник адвокат Опольська Н. М. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, судове рішення суду першої інстанції вважають законним і просять залишити його в силі.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам, а саме: верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості тощо.

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладаючи на нього відповідне адміністративне стягнення, суд першої інстанції згідно вимог ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП належним чином з`ясував всі фактичні обставин, що мають істотне значення для її розгляду, і ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення встановлюється шляхом дослідження доказів.

Статтею 173 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Апеляційним судом встановлено, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП підтверджується, наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД № 670126 від 30 квітня 2025 року, який підписаний правопорушником (а. с. 1); витягом з реєстрації в журналі єдиного обліку Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (а. с. 3-6); рапортом старшого дізнавача СД відділення поліції № 1 Вінницького РУП ГУ Національної поліції у Вінницькій області лейтенанта поліції В. Костюка (а. с. 6 на звороті); поясненнями ОСОБА_2 (а. с. 8); медичними довідками ОСОБА_2 (а. с. 9-10); поясненнями ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а. с. 12-14); відеозаписом на якому зафіксована подія (а. с. 16).

З дослідженого відеозапису вбачається, що ОСОБА_2 рухався по доріжці прибудинкової території будинку № 136 по вул. Келецькій, позаду до нього впритул під`їхав автомобіль, з якого вийшли двоє чоловіків та почали штовхати і бити ОСОБА_2 . В процесі цих дій ОСОБА_2 захищався, у тому числі з допомогою газового балончика.

Зі змісту протоку, даних відеозапису та доводів апеляційної скарги вбачається, що з водійського місця автомобіля вийшов ОСОБА_3 , а з пасажирського переднього місця ОСОБА_1 .

Відеозапис не містить звуку, проте узгоджується з поясненнями потерпілого ОСОБА_2 , який зазначив, що 13 квітня 2025 року він проходив по тротуару біля будинку № 136 по вул. Келецькій. До нього під`їхав транспортний засіб червоного кольору впритул, після чого водій почав сигналити та виражатись нецензурною лайкою, щоб потерпілий відійшов з тротуарної доріжки. З автомобіля вийшло дві особи чоловічої статі, почали нецензурно виражатися та застосували фізичну силу (а. с. 15).

Пояснення правопорушника ОСОБА_1 , його дружини ОСОБА_4 та його тестя ОСОБА_3 не в повній мірі відображають об`єктивну істину та спрямовані фактично на перекручування дійсних обставин спрямованих на фактичне уникнення відповідальності за вчинене правопорушення.

З їх письмових пояснень, а також доводів апеляційної скарги вбачається, що правопорушник та члени його сім`ї вважають, що саме ОСОБА_2 вчинив хуліганські дії показавши непристойний жест та відмовившись звільнити «проїзну частини дороги».

Проте з такими твердженнями правопорушника не можна погодитись, оскільки вони базуються не вочевидь низькому рівні знань ПДР України, як правопорушника ОСОБА_1 так і його тестя ОСОБА_3 .

Пунктом 1.10 ПДР України визначено, що прилегла територія територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них; житлова зона дворові території, а також частини населених пунктів.

Відповідно до п. 26.1 ПДР України пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху.

Отже, ОСОБА_3 , рухаючись у транспортному засобі разом із правопорушником ОСОБА_1 , безпідставно вважали, що здійснюють рух по автодорозі, тоді як фактично пересувалися по території, яка є частиною житлової зони. Під`їхавши впритул до потерпілого, вони почали сигналити та в грубій формі вимагати звільнити дорогу, чим порушили встановлені норми ПДР.

Натомість дії ОСОБА_2 не можуть вважатися такими, що створювали перешкоду для руху, оскільки, пересуваючись по вузькій доріжці в межах житлової зони спиною до транспортного засобу, він об`єктивно не міг і не був зобов`язаний поступатися дорогою. Враховуючи, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, саме водій зобов`язаний проявляти підвищену обережність та надати перевагу пішоходу, навіть якщо це займає певний час.

У такому контексті демонстрація потерпілим певного жесту, який правопорушник тлумачить як нецензурний, не може автоматично кваліфікуватися як хуліганські дії, а розглядається як реакція на провокаційну та грубу поведінку з боку ОСОБА_1 та його тестя.

Подальші ж події, зокрема завдання потерпілому тілесних ушкоджень, стали наслідком виключно агресивної та неадекватної поведінки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , яка була повністю непропорційною до ситуації, що склалася.

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази окремо та в їх сукупності, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, за вчинення дрібного хуліганства, а саме за висловлювання нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_2 , штовхання та нанесення ударів, оскільки такий висновок є справедливим і ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» дрібне хуліганство це умисне порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке не супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Об`єктом адміністративного проступку, передбаченого ст. 173 КУпАП, є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку.

Громадський порядок - це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами система відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій.

Найбільш розповсюдженою формою дрібного хуліганства є нецензурна лайка у громадських місцях, непристойні висловлювання.

Іншою формою цього правопорушення є образливе ставлення до громадян, під яким необхідно розуміти докучливу поведінку, пов`язану з образливими діями, що зневажають честь і гідність людини та утискають будь-чию волю, до того ж у грубій розв`язній манері.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його скоєння, а саме громадське місце.

Громадським місцем визначається вільна в доступі необмеженому колу осіб територія нежитлового та невиробничого призначення, яка використовується для задоволення особистих потреб, у межах якої здійснюється державне регулювання суспільних відносин з охорони громадського порядку. Отже громадське місце є публічним і знаходиться у вільному доступі для необмеженого кола осіб, незалежно від соціальної, групової чи іншої належності й без будь-яких спеціальних дозволів.

З суб`єктивної сторони правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, особа усвідомлює, що її дії, протиправні, вона передбачає, що в результаті їх здійснення будуть порушені громадський порядок і прагне до цього. Елементом суб`єктивної сторони дрібного хуліганства є також мотив задоволення індивідуальних потреб самоствердження шляхом ігнорування гідності інших людей.

Склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 173 КУпАП є формальним, коли діяння становить склад проступку незалежно від настання шкідливих наслідків, характеризується зухвалою поведінкою громадян, неповагою до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття.

Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи у громадському місці, вступив у конфлікт із ОСОБА_2 , висловлювався на його адресу нецензурною лайкою та завдавав потерпілому ударів, попри те, що останній намагався уникнути конфлікту, відступаючи під час нападу, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 нібито лише підключився до конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з метою припинення неправомірних дій останнього, є неспроможними.

Фактично наведені в апеляційній скарзі твердження зводяться до суб`єктивної оцінки ОСОБА_1 власних дій, яка не підтверджується об`єктивними доказами. Водночас він намагається перекласти відповідальність за свої протиправні дії на потерпілого, що суперечить встановленим у справі обставинам.

Крім того, така позиція правопорушника свідчить про спотворене уявлення про норми правової поведінки, брак елементарних знань Правил дорожнього руху України, а також про відсутність розуміння загальноприйнятих норм моралі та взаємоповаги у суспільстві.

Інші доводи апеляційної скарги щодо того, що протокол про адміністративне правопорушення у справі № 127/15833/25 стосовно ОСОБА_3 нібито було направлено на доопрацювання, чого не відбулося у цій справі, а також твердження про те, що у справі № 127/15829/25 щодо ОСОБА_2 суд навмисно зазначив обставини, які виправдовують останнього, тоді як у справі щодо ОСОБА_1 таких обставин встановлено не було, і саме тому його було піддано адміністративному стягненню, відхиляються як безпідставні та неспроможні.

Суд під час розгляду справи оцінює виключно той обсяг доказів, який надано та досліджено в межах конкретного провадження. У цій справі наявні належні, допустимі та достатні докази, які в своїй сукупності свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП.

Отже, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, не вбачає підстав для направлення матеріалів на доопрацювання, а також презюмує, що встановлені у справі фактичні обставини відповідають дійсності та належним чином підтверджені доказами.

Стаття 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

На думку апеляційного суду покарання обране судом в даному випадку є законним, обґрунтованим, справедливим, відповідатиме тяжкості скоєного правопорушення, та застосоване з метою виховання ОСОБА_1 в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нею нових правопорушень.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно, вина ОСОБА_1 доведена повністю, в зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, а призначене судом адміністративне стягнення повністю відповідає вимогам статті 33 КУпАП.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяМ. В. Матківська