ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/821/167/25 Справа № 694/2191/24 Категорія: ч. 1 ст. 130 КУпАП Головуючий у І інстанції Смовж О. Ю. Доповідач в апеляційній інстанції Белах А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Белах А.В., розглянувши апеляційну скаргу захисника Полежаки В.Ф. на постанову Звенигородського райсуду Черкаської обл. від 17.12.2024 р., якою ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шевчен-

кове Звенигородського р-ну Черкаської обл., який

має середню освіту, одруженого, не працює, є осо-

бою з інвалідністю 3 групи (з 1.02.2024 р.), прожи-

ває

АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та нього накладено адмінстягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до постанови суду, 17.08.2024 р. о 23:15 год. в с. Шевченкове по вул. Шевченка, 74, водій ОСОБА_1 керував автомобілем BАЗ-2107, р/номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, нечітке мовлення. Від проходження огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку в медичному закладі відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинив адмінправопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, захисник Полежака В.Ф. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження по справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адмінправопорушення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив, що, на його думку, оскаржувана постанова не містить опису обставин та доказів адмінправопорушення, внаслідок чого суд зробив невірні висновки.

Зауважує, що до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП може бути притягнена лише особа яка керує транспортним засобом. Знаходження за кермом транспортного засобу, який не є в стані руху, особи в нетверезому стані не є доказом вчинення останньою адмінправопорушення, оскільки саме перебування особи на місці водія не доводить факту керування транспортним засобом, незалежно від наявності ввімкненого двигуна.

Зауважує, що суд, всупереч вимогам чинного законодавства, сам здобував докази, а саме шляхом допиту свідка по телефону працівником суду, а не безпосередньо судом, допиту працівників поліції в судовому засіданні та прийшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення.

Зауважує, що суд першої інстанції, взагалі не звернув увагу на те, що уповноважені особи під час складання протоколу не дотримались процедури складання, зауважує що направлення на огляд не є належним доказом, а має лише інформативний характер. Телефонограма допиту свідка також є неналежним доказом, в матеріалах є різні свідчення свідка ОСОБА_2 про обставини вчиненого правопорушення, відображені в різни документах, в рапорті «автомобіль припаркований», в поясненні «автомобіль під керуванням ОСОБА_3 …», в а телефонограмі « ОСОБА_3 рухався на автомобілі…», протиріччя між свідченнями ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 судом не спростовані.

Крім того, зауважує, що в протоколі прийняття заяви про вчинення правопорушення та в поясненні ОСОБА_2 зазначено час керування 23:15 год., а в рапорті чергового зазначено що він отримав повідомлення о 23:06 год.

Фотокопії додані до матеріалів носять інформаційний характер (а. пр. 8, 9), факт керування не встановлений. Свідок ОСОБА_2 перебував в стані сп`яніння і не повинен бути допитаний в якості свідка. Суд за власною ініціативою допитав поліцейських.

Згідно з п. 1 розділу 10 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» затвердженої наказом МВС України № 1395 від 7.11.2015 р., водії стосовно яких у поліцейських є достатні підстави вважати, що вони перебувають в стані сп`яніння, підлягають відстороненню від керування… не можуть бути залучені як свідки поліцейські або особи, щодо неупередженості яких є сумніви. Протокол складено без залучення двох свідків.

Зауважує, що порушення вимог закону на досудовій стадії провадження у справі про адмінправопорушення, допущені особою, яка складала протокол, є підставою для закриття провадження по справі, суддя має оцінити лише надані поліцією докази вини, а не збирати додаткові докази та здійснювати функції обвинувачення. Важливо, щоб у протоколі було відображене не лише правопорушення, а й розкрито його зміст.

Безпідставне ігнорування доречних аргументів особи, яка притягається до адмінвідповідальності, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, які відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ», повинні застосуватися як джерело права.

Підсумком звертає увагу суду на те, що працівники поліції не надали належних доказів вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, натомість суд збирав додаткові докази та здійснював функцію обвинувачення, а тому постанова підлягає скасуванню.

22.07.2025 р. на електронну пошту апеляційного суду від адвоката Полежаки В.Ф. надійшло клопотання, в якому він просить розглянути апеляційну скаргу без його участі та правопорушника ОСОБА_1 , тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адмінправопорушення.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, заслухавши захисника Полежаку В.Ф. та правопорушника ОСОБА_1 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити по викладеним у ній доводам (в судовому засіданні 14.03.2025 р.), перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справі про адмінправопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адмінправопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адмінправопорушення зобов`язаний з`ясувати чи було вчинене адмінправопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адмінвідповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, ст. 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адмінправопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адмінправопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адмінправопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адмінвідповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та іншими.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону місцевим судом дотримано у повному обсязі і висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП підтверджується зібраними у справі доказами. Висновки, які викладені в постанові суду відповідають матеріалам справи і фактичним обставинам події.

При винесенні постанови суддею було вжито заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження матеріалів справи.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано встановив наявність в діях ОСОБА_1 складу адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що підтверджується даними протоколу про адмінпорушення серії ААД №048200 від 18.08.2024; рапортом ст. ДОП Звенигородського РВП ГУ НП в Черкаській обл. Снісара С.О. від 18.08.2024; направленням для проведення медичного освідування на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 ; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження такого огляду; протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 17.08.2024; письмовими поясненнями свідка ОСОБА_2 від 18.08.2024 р.; даними відеозапису, що містяться в матеріалах справи.

Фактичні обставини щодо вчинення ОСОБА_1 адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом першої інстанції встановлені цілком вірно.

Даючи оцінку вищевказаним доказам, апеляційний суд дійшов висновку про правильність встановлення уповноваженою посадовою особою факту відмови ОСОБА_1 17.08.2024 р. о 22:15 год. від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки із застосуванням технічного засобу, так і в закладі охорони, що і стало підставою для складання відносно нього протоколу про адмінправопорушення.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, повністю доведена зібраними та перевіреними по справі доказами, яким дана належна юридична оцінка, та які узгоджуються між собою та у своєму взаємозв`язку і у своїй сукупності повністю доводять вину ОСОБА_1 .

Адміністративне стягнення судом накладено з дотриманням правил, передбачених ст. ст. 33, 34 та 35 КУпАП з урахуванням всіх обставин адміністративного провадження та особи правопорушника, є співрозмірним до вчиненого і справедливим.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що постанову суду необхідно скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто за відсутністю події і складу адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, тому що оскаржувана постанова є незаконною, необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального і процесуального права, без всебічного дослідження усіх доказів і без надання їм належної оцінки, то суд апеляційної інстанції вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки з матеріалів провадження, зокрема з відеозапису з бодікамер поліцейських вбачається зафіксований факт відмови водія ОСОБА_1 від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, що становить склад адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду з приводу того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП доведена сукупністю доказів, оскільки вони є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами провадження.

Стосовно доводів апеляції про те, що в матеріалах провадження відсутні докази перебування ОСОБА_1 в стані сп`яніння, то апеляційний суд виходить з того, що відповідно до вимог ст. ст. 130 та 266 КУпАП працівникам поліції цілком достатньо встановити (побачити, почути) наявність у водія ознак алкогольного чи наркотичного сп`яніння (а вони вказані у протоколі про адмінправопорушення та відповідають тим, які перелічені в Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 9.11.2015 р. № 1452/735) та на цій підставі провести огляд водія на стан сп`яніння. Водій за наявності таких обставин зобов`язаний пройти огляд, цей обов`язок покладений на нього п. 2.5 ПДР України. Ніякі обставини чи причини не звільняють водія від проходження такого огляду, відмова від проходження огляду має наслідком адмінвідповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. За таких обставин докази перебування в стані сп`яніння для правильного розгляду справи не потрібні.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р. Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскі-льки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим по-годились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Під час перегляду відеозапису апеляційний суд встановив, що працівниками поліції на місці зупинки транспортного засобу повідомлено ОСОБА_1 про виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння і саме таку поведінку ОСОБА_1 суд і розцінює як умисні, цілеспрямовані дії на ухилення від проходження огляду на стан сп`яніння, і які не пов`язані з іншими обставинами.

Суд зазначає, що відеозаписи є повними та вичерпно інформативними, носять безсторонній характер, позбавлені упередження та суб`єктивного ставлення і надають можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яку притягнуто до адмінвідповідальності. Відеозапис є належним та допустимим доказом, оскільки згідно з приписами п. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 2.07.2015 р. № 580-VIII поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою, зокрема, попередження, виявлення або фіксування правопорушення. При цьому, стороною захисту не наведено жодних обставин, які б спростовували достовірність даних, відображених на відеозаписі.

Крім того, доводи апеляції про те, що суд першої інстанції не мав права посилатися як на доказ вини правопорушника на покази працівників поліції, то апеляційний суд звертає увагу, що висновки суду ґрунтуються не тільки на цих джерелах доказів, винність ОСОБА_1 доведена сукупністю доказів, а суд має право використовувати та сприймати інформацію про подію правопорушення, яка міститься в змісті будь-якого доказу, та дати йому належну оцінку в судовому рішенні. Ці вимоги виконані судом першої інстанції.

Тому, безпідставними апеляційний суд вважає доводи скарги про те, що працівники поліції допустили порушення порядку та інструкцій направлення водіїв транспортних засобів на огляд з метою виявлення стану сп`яніння. Направлення на огляд водія, згідно ст. 266 КУпАП, не складається в разі відмови водія від виконання вимог закону про проходження огляду.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не спростовані протиріччя між свідченнями ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_2 апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки ці покази хоча і мають незначні розбіжності, але вони не стосуються встановлення обставин справи та встановлення винної особи, тобто саме тих обставин, які були предметом судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги мають ознаки надмірного формалізму і не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, зводячись до власного тлумачення положень закону, переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а отже й не є підставами для скасування вірного по суті судового рішення.

Посилання в апеляційній скарзі про невзяті до уваги покази самого правопорушника, не проведення судом ретельного аналізу ситуації не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, оскільки проходження такого огляду є обов`язком водія.

Європейський суд з прав людини зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для то-го, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 9.07.1997 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20.05.2010 р.).

Таким чином, з урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а постанова суду є законною, обґрунтованою і скасуванню або зміні не підлягає.

Будь-які докази відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, в матеріалах справи відсутні і правопорушником або його захисником суду апеляційної інстанції не надані.

Інші доводи апелянта, викладені нею в апеляційній скарзі, сприймаються судом як спроба уникнути відповідальності, оскільки безспірних та переконливих доказів, які б могли об`єктивно спростувати причетність ОСОБА_1 до вказаного правопорушення, суду не надано.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Звенигородського райсуду Черкаської обл. від 17.12.2024 р., якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника Полежаки В.Ф. залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Белах А.В.