Справа № 953/5530/25
Провадження № 3/953/1806/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Глос М.Л.,

за участю секретаря - Сороченко М.О.,

прокурора Курченко І. Г.,

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Камінера В. М.

розглянувши адміністративний матеріал, що надійшов з Національної поліції України Департаменту стратегічних розслідувань 7-го управління з обслуговування Харківської області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка працює директором у Державній установі «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України», зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , обіймаючи посаду директора Державної установи «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» (далі - ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України»), будучи суб`єктом декларування відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2024 року № 1700-VІІ (далі Закон № 1700-VІІ), вчинила адміністративне правопорушення за таких обставин. Перебуваючи за місцем роботи у ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України», що по вул. Чернишевській, буд.7/9 у м. Харкові, ОСОБА_1 , всупереч вимогам ч. 1 ст. 45, п. 2-7 розділу ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 1700-VІІ, без поважних причин несвоєчасно, а саме 08.05.2025 року об 11:48 год., подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2021 рік.

У судовому засіданні ОСОБА_1 відмовилася надавати пояснення на підставі ст. 63 Конституції України, вину у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнала.

Захисник Камінер В. М. у судовому засіданні навів доводи, що ОСОБА_1 не є суб`єктом декларування згідно з п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VІІ, а отже і адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, з огляду на таке. Викладені вище положення спеціального закону покладають обов`язок подання декларації на посадових осіб юридичних осіб публічного права. Згідно з ч. 2 ст. 81 ЦК України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Водночас ДУ «Інститут дерматології та венерології» відповідно до Статуту створюється Президією НАМН України (далі також Академія), яка не належить до наведеного вище переліку суб`єктів владних повноважень, натомість обирається Загальними зборами Академії, тобто є виборним органом НАМН України як самоврядної організації. Виходячи з викладеного очолювана ОСОБА_2 установа не є юридичною особою публічного права. Крім цього захисник зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово подавала декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за попередні періоди добровільно, діючи на власний розсуд, за законом вона вправі подати декларацію, проте не зобов`язана цього робити і не підлягає відповідальності за неподання чи несвоєчасне подання зазначеного документа.

Захисник Камінер В. М. в інтересах ОСОБА_1 подав також до суду письмові заперечення на протокол про адміністративне правопорушення, у яких виклав аналогічні доводи і міркування.

Прокурор у судовому засіданні висловила позицію про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і накладення на неї адміністративного стягнення в межах санкції зазначеної статті.

Заслухавши пояснення у судовому засіданні захисника і прокурора, відповідно до вимог ст. 245 КУпАП повно, всебічно й об`єктивно з`ясувавши обставини справи за результатами аналізу й оцінки досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення згідно з ч. 1 ст. 251 КУпАП є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, серед іншого, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків (за наявності), документами.

На підставі досліджених у судовому засіданні письмових доказів документів суд установив такі обставини.

Наказом Національної Академії Медичних Наук України № 39-ос від 19.12.2017 року ОСОБА_1 було призначено на посаду директора ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» на умовах контракту на строк п`ять років з 19.12.2025 року до 18.12.2022 року. Зазначене підтверджено копіями відповідного наказу і контракту № 15-н від 19.12.2017 року (а. с. 1724).

Разом із тим, постановою № 5/3 від 23.03.2022 року Бюро Президії Національної академії медичних наук України прийняло рішення відтермінувати оголошення конкурсів на посади директорів державних установ у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та призначити виконуючих обов`язки директорів з наступного дня після закінчення строків дії контрактів (а. с. 25).

Наказом Національної Академії медичних наук України від 15.12.2022 року № 18-ос ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» на підставі п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв`язку із закінченням строку дії контракту 18.12.2022 року і до закінчення процедури виборів на відповідну посаду та затвердження керівника наукової установив НАМН України призначено виконуючим обов`язки директора ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» з 19.12.2022 року (а. с. 27).

За даними Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 подала відповідну декларацію за 2021 рік 08.05.2025 року (а. с. 96).

У своїх письмових поясненнях начальнику 7-ого управління (з обслуговування Харківської області) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Кутасевич Я. Ф. зазначала, що не подала декларацію своєчасно тому, що термін її подання припав на початок повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, вона в цей час виїжджала з міста Харкова у місто Тернопіль і не зібрали необхідних для заповнення декларації документів. Акцентувала увагу на тому, що у минулому жодного разу не порушувала встановленого спеціальним законодавством порядку декларування (а. с. 118).

Отже, з 19.12.2017 року до 18.12.2022 року ОСОБА_1 обіймала посаду директора ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України». Зазначений проміжок часу включає період, за який ОСОБА_1 згідно із протоколом про адміністративне правопорушення несвоєчасно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави (2021 рік). З 19.12.2022 року і на час вчинення дій, поставлених їй за провину, ОСОБА_1 виконувала обов`язки за наведеною вище посадою на підставі наказу НАМН України від 15.12.2022 року № 18-ос. Декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 подала 08.05.2025 року.

Наведених вище фактів учасники судового процесу, у тому числі сторона захисту, не оспорюють.

Даючи встановленим у справі обставинам правову оцінку, суд виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 45 Закону № 1700-VІІ особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в» і «г» пункту 2 частини першої статті 3 цього нормативного акта, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також Національне агентство) декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Разом із тим, згідно з п. п. 1 п. 1 Закону України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни» від 03.03.2022 року № 2115-IX фізичні особи, фізичні особи - підприємці, юридичні особи, крім тих, які наділені бюджетними повноваженнями згідно із законодавством, подають облікові, фінансові, бухгалтерські, розрахункові, аудиторські звіти та будь-які інші документи, подання яких вимагається відповідно до норм чинного законодавства, в документальній та/або в електронній формі протягом трьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни за весь період неподання звітності чи обов`язку подати документи.

Згаданим вище нормативним актом законодавець звільнив суб`єктів декларування від обов`язку подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, на період дії воєнного стану.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» від 20.09.2023 року

№ 3384-IX (далі Закон № 3384-IX), який набрав чинності 12.10.2023 року, обов`язок декларування було поновлено і з урахуванням особливих обставин, зумовлених збройною агресією, встановлено спеціальні строки його виконання.

Зокрема, на підставі п. п. 15 п. розділу І Закону № 3384-IX у розділі ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону № 1700-VІІ пункт 2-7 викладено у такій редакції: «Установити що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану", подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року».

Отже, якщо особи, зазначені, зокрема, у п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VІІ, у 2022-2023 році не подали декларації, строк подання яких настав до 12.10.2023 року, вони зобов`язані були подати відповідні документи до 31.01.2024 року.

ОСОБА_1 подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, 08.05.2025 року, тобто за межами зазначеного строку, пропустивши його більш як на 1 рік 3 місяці.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом декларування згідно з п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VІІ, з огляду на таке.

Дійсно, згідно з ч. 2 ст. 81 ЦК України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Натомість юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів згідно зі ст. 87 цього Кодексу.

Таким чином, Цивільний кодекс України прямо не встановлює інших, ніж порядок створення, критеріїв розмежування юридичних осіб публічного та приватного права.

Водночас цивільне законодавство України передбачає окремі організаційно-правові форми юридичних осіб публічного права у контексті регулювання способів участі держави у цивільних правовідносинах. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦК України держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією та законами України. На підставі частини 3 цієї ж статті держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Отже, законодавець наділяє державу правом створювати юридичні особи як публічного, так і приватного права. Державні підприємства та навчальні заклади є юридичними особами публічного права незалежно від конкретного способу створення, особливостей управління та мети діяльності.

Разом із тим, джерелом права у нашій державі є також практика Європейського суду з прав людини (далі також ЄСПЛ, Суд) згідно з ч. ч. 1 5 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Формуючи орієнтири застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ розмежовує «урядові» та «неурядові» організації. Критеріями такого розмежування, крім офіційно задекларованого статусу юридичної особи, виступають:

-характер діяльності;

-контекст, у якому ця діяльність здійснюється;

-ступінь інституційної та функціональної незалежності від органів влади (ухвала щодо прийнятності у справі «Державна холдингова компанія «Луганськвугілля» проти України» від 12.03.2009 року).

Зокрема, для урядових організацій характерним є здійснення діяльності у сферах/галузях, які становлять публічний інтерес: інтерес держави, суспільства, а також важливі для великої кількості осіб інтереси та потреби (рішення ЄСПЛ у справах: «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, §§ 46-47; «Кучеренко проти України» від 15.12.2005 року, § 25; «Лисянський проти України» від 04.04.2006 року, § 19; «Лісейцева і Маслов проти Росії» (Liseytseva and Maslov v. Russia) від 09.10.2014 року, §§ 208-210; «Єршова проти Росії» (Yershova v. Russia) від 08.04.2010 року, §§ 57-62).

За критерієм контексту основної діяльності ознаки урядової має організація, що здійснює її у сфері, яка повністю чи значною мірою регулюється державою.

Інституційна і функціональна залежність юридичної особи від держави визначається за організаційними, юридичними, фінансовими й іншими особливостями, що забезпечують вирішальний вплив держави на створення, функціонування, припинення, підприємства, установи чи організації, розпорядження їх майном і контроль основних напрямків діяльності.

Ознака інституційної залежності констатується у випадках, коли: у статутному капіталі частка державної власності перевищує 50% чи становить величину, яка забезпечує відповідним органам державного управління право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів чи дозволяє державі одноосібно формувати волю юридичної особи; держава є активним учасником, впливає на справи юридичної особи, бере участь в оперативному управлінні. Наведена ознака поширюється і на тих юридичних осіб (незалежно від їх організаційно-правової форми), які залежать від держави опосередковано через інші юридичні особи публічного права) (рішення Суду у справах: «Компанія Регент проти України» від 03.04.2008 року, § 7, 10; «Риженков та Зайцев проти України» від 13.12.2005 року, § 5).

Про функціональна залежність юридичної особи від держави свідчить високий ступінь нагляду і контролю суб`єктами владних повноважень найважливіших аспектів діяльності установи чи організації. Наприклад, держава в особі компетентних органів: призначає керівництво юридичної особи; надає обов`язкові до виконання вказівки; здійснює контроль над активами, може використовувати їх на власний розсуд; вправі покладати на юридичну особу виконання своїх завдань, функцій; погоджує, затверджує угоди юридичної особи тощо (рішення Суду у справі «Лісейцева і Маслов проти Росії» (Liseytseva and Maslov v. Russia) від 09.10.2014 року, §§ 203-204).

Урядовою організацією визнається і юридична особа, яка під наглядом держави виконує певні публічні функції (рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» від 22.02.2005 року, § 82).

Водночас юридичній особі публічного права не обов`язково мають бути притаманні всі наведені вище ознаки. Вирішення питання про те, до якої категорії належить підприємство, установа чи організація, потребує ретельного аналізу всієї сукупності нормативно-правових актів і правовстановлюючих документів, що визначають їх правовий статус.

Як зазначено у п. 1.2 Статуту «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» у редакції від 03.07.2024 року (далі Статут), зазначену установу засновано за наказом Народного комісаріату охорони здоров`я УРСР від 09.08.1924 року № 48 як Харківський державний венерологічний інститут. Розпорядженням Народного комісаріату охорони здоров`я УРСР від 13.04.1935 року № 13007 юридичну особу перейменовано в Український науково-дослідний шкірно-венерологічний інститут. Наказом Міністерства охорони здоров`я УРСР від 18.01.1965 року № 40 установу було перейменовано на Харківський науково-дослідний інститут дерматології та венерології. В Український науково-дослідний інститут дерматології та венерології юридичну особу перейменовано наказом Міністерства охорони здоров`я України від 07.08.1992 року № 122. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.08.2000 року № 1232 Інститут передано до складу Академії медичних наук України (наказ АМН України від 29.09.2000 року № 51). Указом Президента України від 24.02.2010 року № 255/2010 Академії медичних наук України надано статус Національної і Установа за постановою Президії НАМН України від 06.10.2011 року № 19/8 отримала назву «Державна установа «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» (а. с. 28-зворот).

Отже, юридичну особу, правонаступником якої є ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України», створено наказом органу виконавчої влади, що здійснював свої повноваження на підставі чинного на той час законодавства. У подальшому юридичну особу кілька разів було перейменовано розпорядчими актами компетентних державних органів. Нині чинну назву установа отримала за наказом Міністерства охорони здоров`я України, а до складу Національної академії медичних наук України її передано на підставі відповідної постанови Уряду.

За таких обставин суд дійшов висновку, що і створення ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України», і набуття нею нині чинного правового статусу є наслідками реалізації низки розпорядчих актів суб`єктів владних повноважень.

Виходячи з викладеного, на переконання суду, наукова установа є юридичною особою публічного права навіть за критеріями, визначеними у ч. 2 ст. 81 ЦК України.

Наведене узгоджується з положеннями п. 1. 1 п. 1 Статуту, згідно з якими «Інститут дерматології та венерології Національної академії медичних наук України» є державною установою, яка заснована на державній формі власності і належить до відання Національної академії медичних наук України (а. с. 28).

Як передбачено у п. п. 7. 1 п. 7 Статуту, фінансове забезпечення діяльності Наукової установи здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, що складається із загального та спеціального (власні надходження) фондів, та її майнового комплексу. Фінансування основної діяльності бюджетної Наукової установи відповідно до п. п. 7. 2 п. 7 Статуту здійснюється у межах видатків, передбачених у кошторисах на зазначені цілі (а. с. 4).

У п. п. 7. 5 п. 7 Статуту унормовано, що власні надходження бюджетної Наукової установи НАМН України отримуються нею додатково до коштів загального фонду державного бюджету і відповідно до законодавства включаються до її спеціального фонду. Власні надходження складаються із коштів, отриманих в установленому порядку як плата за надання послуг бюджетною Науковою установою НАМН України згідно з її основною діяльністю, від додаткової (господарської) діяльності, від плати за надання майна в оренду, від реалізації в установленому законом порядку майна (крім нерухомого). До складу власних надходжень бюджетної установи належать також гранти, дарунки, благодійні внески та кошти, які вона отримує від підприємств, установ, організацій, фізичних осіб та від інших бюджетних установ на виконання цільових програм та заходів. Власні надходження бюджетної Наукової установи НАМН України спрямовуються на виконання статутних завдань та використовуються згідно з законодавством.

Відповідно до п. п. 7. 8 п. 7 Статуту Наукова установа НАМН України, яка фінансується з державного бюджету, за рішенням її вченої ради в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, може зараховувати власні надходження, отримані від плати за послуги, що надаються згідно з основною діяльністю, благодійну допомогу, гранти (включаючи кошти, що надходять від вітчизняних та іноземних замовників для реалізації наукових, науково-технічних та інноваційних проектів), на спеціальні реєстраційні рахунки, відкриті в територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, або на поточні та/або вкладні (депозитні) рахунки, відкриті в установах банків державного сектору. Зазначені доходи, а також відсотки, отримані від розміщення коштів Наукової установи на вкладних (депозитних) рахунках в установах банків державного сектору, включаються до фінансового плану (кошторису) Наукової установи і можуть використовуватися на оплату витрат, пов`язаних із здійсненням та популяризацією наукової діяльності, оплату праці співробітників установи, оплату послуг сторонніх осіб та організацій, придбання майна та його обслуговування, капітальне будівництво та ремонт приміщень тощо у межах статутної діяльності Наукової установи (а. с. 40).

Отже, ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» фінансується із державного бюджету. Власні надходження є додатковим джерелом її забезпечення, можуть використовуватися лише для цілей та у спосіб, що визначні Урядом, і для цього розміщуються на спеціальних рахунках у територіальних органах Державного казначейства України або банківських установах державного сектору. Тобто установа розпоряджається коштами, що перебувають у її віданні, під контролем держави.

Як визначено у п. п. 7. 9 п. 7 Статуту, майно, що становить матеріально-технічну базу Наукової установи НАМН України, закріплюється за нею на основі права оперативного управління.

Сукупність наведених вище ознак свідчить про інституційну та функціональну залежність юридичної особи від держави.

Основними напрямками діяльності ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» є: планування і проведення фундаментальних та прикладних досліджень з актуальних проблем у всіх аспектах дерматології та венерології; розробка, наукове обґрунтування та впровадження стандартів якості надання медичної допомоги у зазначеній галузі; розробка, удосконалення та використання медичних технологій, методів і засобів профілактики, діагностики та лікування розповсюджених дерматозів, інфекційних захворювань шкіри та захворювань, що передаються статевим шляхом; створення наукового продукту за результатами наукових досліджень (монографії, підручники, довідники, посібники тощо) та розробка методичних документів із впровадження наукових розробок у практичну діяльність наукових установ НАМН України і медичних закладів Міністерства охорони здоров`я України та іншого підпорядкування; провадження діяльності з медичної практики, надання високоспеціалізованої діагностичної, лікувальної, консультативної допомоги населенню України та інших держав на базі клінічних підрозділів і підрозділів Наукової установи; проведення освітньої діяльності у сфері вищої освіти, надання освітніх послуг шляхом підготовки фахівців за різними кваліфікаційними рівнями у відповідній галузі; наукова експертиза розробок та інновацій, що пропонуються до практичного використання у галузі компетенції Наукової установи (п. п. 4.1 4.10 п. 4 Статуту).

Таким чином, ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» створює наукове підґрунтя, забезпечує підготовку фахівців, розробляє та впроваджує стандарти якості медичної допомоги у галузі дерматології та венерології, займається профілактикою, діагностикою та лікуванням поширених небезпечних інфекційних захворювань, тобто здійснює за ключовими напрямками діяльність у сфері охорони здоров`я населення, яка становить значний суспільний інтерес.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку, що ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України» є юридичною особою публічного права за ознаками:

-суб`єкта створення;

-організаційно-правової форми;

-заснування на державній формі власності;

-фінансування з державного бюджету;

-здійснення під контролем держави діяльності у сфері, що становить публічний інтерес.

Відтак директор державної наукової установи ОСОБА_1 зобов`язана подавати щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до п. п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону № 1700-VІІ як посадова особа юридичної особи публічного права і є суб`єктом інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

Законом № 2115-IX з метою захисту прав і законних інтересів, зокрема, суб`єктів декларування за особливих обставин, зумовлених збройною агресією Російської Федерації проти України, цих осіб було тимчасово звільнено від обов`язку подавати декларації на період дії воєнного стану. Означене звільнення діяло до 12.10.2023 року, коли набрав чинності Закон № 3384-IX, обов`язок декларування було поновлено і зобов`язано визначених законом посадовців подати декларації за попередні періоди, не подані у 2022-2023 роках, до 31.01.2024 року. Цим самим законодавець установив декларантам строк понад 3,5 місяці для виконання вимог фінансового контролю, тобто надав достатній час підготуватися і, за потреби, зібрати необхідні документи навіть у разі перебування за межами місця постійного проживання та/або роботи.

Натомість особа, що притягується до адміністративної відповідальності, подала декларацію більш як через рік після спливу граничного строку, чого не заперечує і сторона захисту. Про існування поважних причин, тобто об`єктивних обставин непереборної сили, які б перешкоджали їй виконати обов`язок, визначений у пункті 2-7 розділу ХІІІ Закону № 1700-VІІ, упродовж встановленого терміну, ОСОБА_1 не повідомляла.

З огляду на зазначене суд вважає доведеною наявність у діях директора ДУ «Інститут дерматології та венерології НАМН України», котра без поважних причин несвоєчасно подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Закон № 3384-IX було опубліковано у порядку, встановленому чинними нормативно-правовими актами, а тому ОСОБА_1 мала бути завчасно обізнана з його змістом. Зазначене дозволяє презюмувати її поінформованість як посадової особи про виникнення обов`язку подати декларацію за 2021 рік, не подану у 2022 та 2023 роках, до 31.01.2024 року. Можливе незнання чи неправильне розуміння змісту закону не звільняє особу від юридичної відповідальності за свої дії.

Водночас дослідженими у судовому засіданні доказами не підтверджено наявність у ОСОБА_1 прямого чи непрямого умислу порушувати встановлені чинним законодавством вимоги фінансового контролю. За таких обставин суд дійшов висновку про несвоєчасне подання нею декларації через необережність. Виходячи з наведеного суд констатує вину ОСОБА_1 як обов`язкову складову суб`єктивної сторони інкримінованого їй адміністративного правопорушення.

За таких обставин суд вважає доведеною наявність у діях ОСОБА_1 усіх елементів складу адміністративного правопорушення і кваліфікує такі дії, що полягали у несвоєчасному поданні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави, без поважних причин, за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Вирішуючи питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 33 КУпАП враховує характер, конкретні обставини вчиненого проступку, дані про особу ОСОБА_1 , котра за місцем роботи характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності притягується вперше, зокрема, раніше жодного разу не порушувала вимог фінансового контролю, обіймаючи посаду директора та виконуючого обов`язки директора державної наукової установи з 2017 року, а також щорічні декларації за 2022, 2023 та 2024 роки подала в межах установленого законом строку (а. с. 11, 95).

На підставі ч. 2 ст. 34 КУпАП суд враховує як такі, що пом`якшують адміністративну відповідальність, обставини, прямо не зазначені у законі вчинення адміністративного правопорушення людиною похилого віку та під впливом особливих умов, викликаних збройною агресією Російської Федерації проти України.

Передбачених ст. 35 КУпАП обставин, які б обтяжували адміністративну відповідальність, у справі не встановлено.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне і можливе накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

На підставі ст. 40-1 КУпАП, п. 5 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» суд стягує із ОСОБА_1 судовий збір як з особи, на яку накладено адміністративне стягнення.

На підставі викладеного, керуючись ст.33, 40-1, 221, 283, 284 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадянин, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення ОСОБА_1 зобов`язана сплатити штраф не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення їй постанови про накладення цього стягнення, а у разі оскарження постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі несплати штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанову про накладення штрафу буде надіслано для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем її проживання, роботи або за місцезнаходженням її майна у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення у разі несплати ОСОБА_1 штрафу у розмірі 850 грн. у строк, установлений ч. 1 ст. 307 КУпАП, з неї підлягатиме стягненню на користь держави подвійний розмір штрафу в сумі 1 700 грн.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її прийняття. Особа, якій не було вручено повний текст постанови у день її прийняття, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження.

Постанова набирає чинності після закінчення строку на її оскарження та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців.

Суддя М. Л. Глос