печерський районний суд міста києва
П ОС Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 року суддя Печерського районного суду м. Києва Шапутько С. В., за участю

секретарів Трикозюк В. О., Івахненка А. О.,

прокурорів Шкурпела Р. В., Сказка Р. І.,

захисника Євсєєва В. В.,

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши матеріали, що надійшли з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, -

встановив:

ОСОБА_1 , припинивши з 19.01.2022 діяльність на посаді головного бухгалтера бухгалтерії Луганського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру МВС України (юридичної особи публічного права), та будучи суб`єктом декларування відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон), суб`єктом згідно Примітки до ст. 172-6 КУпАП, як особа, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, в порушення абзацу другого ч. 2 ст. 45 Закону, п. 27 розділу ХІІІ Закону, несвоєчасно, без поважних причин подала 28.03.2025 об 11 годині 41 хвилині шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік (після звільнення), чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 свою вину у вчиненні правопорушенні не визнала та пояснила, що з грудня 2018 року по липень 2023 вона перебувала у трудових відносинах з Луганським НДЕКЦ МВС України, була прийнята на посаду провідного бухгалтера тимчасово, на час відсутності постійного працівника, однак в подальшому переведена на посаду головного бухгалтера, яка і передбачає обов`язкове декларування. На цій посаді вона перебувала з грудня 2019 по 19.01.2022. За цей час належно виконувала обов`язки, подала усі необхідні декларації, у тому числі і на час звільнення (у період з 01.01.2022 по 19.01.2022), коли її перевели на її постійну посаду, після повернення постійного працівника з відпустки. Так, ОСОБА_1 зазначила, що після цього в неї залишився обов`язок подати декларацію по закінченню 2022 року, як особи що припинила діяльність. В цей час починається війна, тимчасово локація Луганського НДЕКЦ МВС України змінюється у зв`язку із активними бойовими діями, таким чином вона переїхала на безпечну територію та набула статусу внутрішньо переміщеної особи разом із дитиною. За цей час декларування призупинилося. В липні 2023 року, визначившись із постійним місцем проживання у Києві, вона подала заяву про звільнення і на наступний день після звільнення зараховується на державну службу у МВС України і 06.09.2023 подала декларацію кандидата на посаду, яка охоплює в тому числі період 2022 року. Коли набрав чинності Закон про відновлення декларування, в неї вже виник обов?язок подати декларацію за 2023 рік як державного службовця, що вона і зробила. При цьому, у березні 2025 вона отримала повідомлення від Департаменту внутрішньої безпеки, що має з`явитися та надати пояснення з приводу протоколу. Всі свої доходи вона задекларувала, вся інформація що була наведена в декларації, поданій у 2025 році, відповідає тій, що надана в декларації кандидата на посаду, тобто подавши цю декларацію, ОСОБА_1 не думала, що скоює якесь порушення.

Захисник ОСОБА_1 - адвокат Євсєєв В. В. в судовому засіданні просив закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП. Наголосив, що декларація кандидата на посаду від 06.09.2023 повністю збігається із тим періодом, який мав би бути задекларований у декларації після звільнення після 2022 року. Таким чином, подання вказаної декларації не було обов`язковим відповідно до ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», оскільки вона мала би подати декларацію після звільнення за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, тоді як вона попередньо подавала декларацію кандидата на посаду, яка охоплювала той самий період. Таким чином, обов`язок подавати декларацію після звільнення в ОСОБА_1 не виник. Протокол про адміністративне правопорушення є незаконним, оскільки складений на підставі того, що ОСОБА_1 було спровоковано на вчинення адміністративного правопорушення. Також адвокат вважає, що у ОСОБА_1 були поважні причини на неподання декларації, оскільки вона та її дитина мають статус внутрішньо переміщених осіб, початок воєнних дій, були питання щодо переведення на посаду яка підлягає декларуванню, потім, яка не підлягає декларуванню, потім взагалі був період, коли було призупинене декларування. Окрім того, в діях ОСОБА_1 не було жодного умислу на вчинення правопорушення. Захисник в судовому засіданні долучив письмове клопотання про закриття провадження у справі та додатки до нього.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що протокол про адміністративне правопорушення складений обґрунтовано, оскільки у ОСОБА_1 відповідно до ЗУ «Про запобігання корупції» виник обов`язок подати декларацію після припинення діяльності, до 31.01.2024 року. Поважних причин вчасного неподання декларації в особи не було. Щодо доводів захисника, заявлених у судовому засіданні, прокурор зазначив, що хоча декларація, що була подана ОСОБА_1 при влаштуванні на роботу, і охоплювала період за 2022 рік, то вона все одно мала обов`язок подати декларацію після звільнення. Також посилання захисника на положення ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», а саме те, що мала бути подана декларація за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, є недоречними, оскільки це стосується декларації, що подається при звільненні. В свою чергу, ОСОБА_1 притягається до адміністративної відповідальності за невчасне подання декларації після звільнення. З урахуванням викладеного, прокурор просив визнати ОСОБА_1 винною та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Суддя, заслухавши пояснення особи, на яку складено протокол про адміністративне правопорушення, її захисника, дослідивши матеріали справи, матеріали, що долучені в судовому засіданні, вислухавши висновок прокурора, надходить наступних висновків.

В примітці до статті 172-6 КУпАП зазначено, що суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Тобто, ОСОБА_1 , обіймаючи посаду головного бухгалтера бухгалтерії Луганського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, є суб`єктом відповідальності за порушення вимог фінансового контролю.

Наказом директора Луганського НДЕКЦ МВС України Семеніхіна М. від 17.01.2022 № 9-о/с-2022 ОСОБА_1 переведено на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії, звільнивши з посади головного бухгалтера бухгалтерії, у зв`язку із виходом з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку головного бухгалтера бухгалтерії ОСОБА_2 19 січня 2022 року.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції надає рекомендаційні роз`яснення, методичну та консультаційну допомогу, зокрема, щодо застосування положень Закону та прийнятих на його виконання нормативно-правових актів.

З метою реалізації цього повноваження та на виконання п. 3 розділу II Закону України від 20.09.2023 № 3384-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», в умовах воєнного стану» Національне агентство підготувало Роз`яснення від 13.11.2023 № 4.

Так, дані роз`яснення надані для забезпечення однакового застосування положень Закону стосовно заходів фінансового контролю, мають рекомендаційний характер, не містять правових норм і відображають правозастосовну практику.

НАЗК надає роз`яснення щодо типів існування декларацій, коли слід їх подавати та який звітний період вони охоплюють. Таким чином, Законом передбачено три типи декларацій суб`єкта декларування, а саме:

1)щорічна декларація - декларація, яка подається відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону, або абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону в період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та за загальним правилом містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

2) декларація при звільненні - декларація, яка подається відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 45 Закону протягом 30 календарних днів з дня припинення діяльності. Така декларація подається за період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду, яким є останній день здійснення діяльності, яка передбачає обов`язок подання декларації, перебування на посаді, яка зумовлює здійснення такої діяльності.

3) декларація кандидата на посаду - декларація, яка подається відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону та охоплює звітний період з 01 січня до 31 грудня включно, що передує року, в якому особа подала заяву на зайняття посади, якщо інше не передбачено.

Абзацом 1 частини 2-7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції» встановлено, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року. Суб`єкти декларування, зазначені у частинах сьомій - чотирнадцятій статті 45 цього Закону, подають відповідні декларації у строки, встановлені частинами сьомою - чотирнадцятою статті 45 цього Закону, якщо відповідні декларації не було подано раніше.

З 12.10.2023 здійснення заходів фінансового контролю, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції» (зокрема подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) відновлено у повному обсязі та здійснюється у порядку та строки, визначені цим Законом (у тому числі з урахуванням особливостей, встановлених частинами сьомою - чотирнадцятою статті 45 цього Закону).

Тобто, у ОСОБА_1 виник обов`язок подати декларацію за 2022 рік (після звільнення), до 31.01.2024.

За даними публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які розміщенні на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, встановлено, що ОСОБА_1 лише 28.03.2025 об 11 год. 41 хв. подала декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2022 рік (за минулий рік після звільнення).

Вирішуючи питання про притягнення осіб до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КУпАП, слід врахувати об`єктивні ознаки складу цього адміністративного правопорушення, зокрема його об`єктивну сторону, яка має активну форму прояву та полягає у несвоєчасному поданні без поважних причин декларації. Конструктивною ознакою цього правопорушення є також несвоєчасне подання декларації без поважних на те причин.

Тобто за наявності останніх відповідальність за вищезазначеною статтею виключається. Під поважними причинами слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха, технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням під вартою.

Як вбачається із пояснень ОСОБА_1 та її захисника у судовому засіданні, остання подала декларацію несвоєчасно, оскільки, на переконання сторони захисту, в неї не було обов`язку її подавати. Позиція захисту обґрунтовується тим, що ОСОБА_1 подавала декларацію 06.09.2023 при влаштуванні на роботу, та в ній зазначила дані про період, який мав би бути задекларований у декларації після звільнення за 2022 рік.

Вказані доводи суддя вважає неспроможними з огляду на наступне.

Так, абзацом 1 ч. 2 ст. 45 Закону визначено особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом 30 календарних днів з дня припинення відповідної діяльності подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 45 Закону встановлено, що особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або іншу діяльність, зазначену у підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3, зобов`язані до 1 квітня наступного року після року припинення діяльності подати в установленому частиною першою цієї статті порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік.

Таким чином, законодавець у частині другій статті 45 чітко розмежовує обов`язок подання двох різних видів декларацій у разі звільнення особи з відповідної посади:

- декларація при звільненні - подається впродовж 30 днів після звільнення;

- щорічна декларація - подається до 1 квітня наступного року за звітний період.

Крім того, формулювання «за період, не охоплений раніше поданими деклараціями», що міститься в абзаці першому частини другої статті 45 Закону, застосовується виключно до декларації при звільненні і не стосується декларації щорічної, яка подається відповідно до абзацу другого.

Таким чином, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_1 була позбавлена обов`язку подавати декларацію після звільнення (відповідно до вимог абзацу другого частини другої статті 45 Закону України "Про запобігання корупції") у зв`язку з тим, що 06.09.2023 нею вже була подана декларація при працевлаштуванні, яка нібито охоплює відповідний звітний період, - не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Так, декларація, подана у зв`язку з працевлаштуванням, не є аналогом щорічної декларації, передбаченої абзацом другим частини другої статті 45 Закону. Таке тлумачення суперечить змісту норми, яка прямо вимагає подання окремої щорічної декларації за минулий рік до 1 квітня року, наступного за роком припинення діяльності.

Таким чином, подання декларації при працевлаштуванні не може замінити обов`язок подання щорічної декларації після звільнення.

Посилання захисника, що поважними причинами невчасного подання ОСОБА_1 є те, що вона - внутрішньо переміщена особа, суддя вважає необґрунтованими.

Так, з наданих захисником документів встановлено, що ОСОБА_1 взята на облік внутрішньо переміщеної особи 22.11.2023. Тобто, будучи внутрішньо переміщеною особою, ОСОБА_1 не мала перешкод в поданні 06.09.2023 декларації кандидата на посаду.

Тож суддя вважає, що стороною захисту не доведено яким чином набуття ОСОБА_1 статусу внутрішньо переміщеною особи могло завадити останній вчасно подати декларацію.

Інші посилання захисника Євсєєва В. В. в судовому засіданні не доводять поважності причин невчасного подання декларації ОСОБА_1 ..

Таким чином, судом не встановлено поважних причин несвоєчасного подання декларації ОСОБА_1 ..

Щодо тверджень захисника, що ОСОБА_1 було спровоковано вчинити адміністративне правопорушення, а саме несвоєчасно подати декларацію (оскільки вона не мала обов?язку подавати декларацію), суддя зазначає, що такі доводи є безпідставними та спростовуються наведеним вище аналізом норм чинного законодавства.

По-перше, порушення строків подання декларації, та навіть притягнення особи за таким фактом до відповідальності, не звільняє особу від обов`язку подати декларацію. По-друге, у випадку умисного неподання декларації після виявлення уповноваженими особами факту її неподання та відібрання у ОСОБА_1 відповідних пояснень, її дії могли би бути кваліфіковані за ст. 366-3 КК України, що є нетяжким злочином, верхня межа санкції відповідної норми передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, що, очевидно, є більш серйозним наслідком, ніж складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Отже, суддя дійшла висновку, що матеріали, зібрані у справі, а саме дані, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення № 48 від 10.04.2025; відомостях з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; відомостях наданих з Державного НДЕКЦ МВС України; послідовності дій користувача «Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», які вчинила ОСОБА_1 , доводять наявність в діянні ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Дії ОСОБА_1 суддя кваліфікує за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

При призначенні стягнення правопорушнику суд, відповідно до ст. 33 КУпАП, враховує характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що обтяжують і пом`якшують відповідальність.

Враховуючи те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суддя дійшов до висновку, що з метою виховання правопорушниці та попередження вчинення нових правопорушень необхідним і достатнім буде адміністративне стягнення у виді штрафу в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 172-6 КУпАП.

Згідно ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

На підставі п. 5 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,2% прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на час ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, тобто 605 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.172-6, 280, 283-285,287 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, і піддати її адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п?ятдесят) гривень.

У разі несплати правопорушницею штрафу у п`ятнадцятиденний термін з дня вручення їй постанови, постанова надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби.

У порядку примусового виконання постанови з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом 10 днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Суддя С. В. Шапутько