Єдиний унікальний номер № 379/1327/24
Апеляційне провадження №33/824/2494/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Таращанського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №139381 29.09.2024 року о 14 год 01 хв у м. Тараща Білоцерківського району на вул. Липневій, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом ВАЗ 210990-20 р.н. НОМЕР_1 в стані наркотичного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку зі згоди водія в найближчому медичному закладі КНП ТМР «Таращанська міська лікарня» лікарем, що підтверджується висновком.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 а ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн з позбавленням права керування транспортним засобами на строк один рік.

Не погоджуючись з постановою Таращанського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

У судове засідання, призначене на 22 травня 2025 року, учасники не з`явились.

25 квітня 2025 року на адресу суду адвоката Поліщука Р.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №379/1327/24. В той же час у вказаному клопотанні, незважаючи на зазначення номера, що відповідає даній справі, адвокат просив суд відкласти розгляд справи про притягнення до відповідальності зовсім іншої особи. Також у клопотанні було зазначено й іншу дату оскаржуваної постанови суду першої інстанції, а також інші дата та час проведення судового засідання судом апеляційної інстанції.

Суд, розглянувши вказане клопотання, дійшов висновку, що воно не стосується вказаної справи, тому залишив його без розгляду.

21 травня 2025 року на адресу суду від адвоката Поліщука Р.А. надійшло клопотання про проведення судового засідання по адміністративній справі в режимі відеоконференції.

В обґрунтування клопотання захисник зазначив, що 22.05.2025 року о 10:00 має також брати участь у судовому засіданні у Богуславському районному суді Київської області у якості захисника обвинувачених, тому немає змоги бути присутнім під час розгляду справи безпосередньою в приміщенні суду.

Дослідивши подане захисником клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, апеляційний суд вважає, що воно не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України, що регулює порядок розгляду справи про притягнення особи до відповідальності за адміністративні правопорушення складається з КУпАП та інших законів України.

КУпАП нормативно не врегульовано порядок розгляду клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. У зв`язку з цим перегляд рішень у справах про адміністративні правопорушення може бути здійснено за аналогією закону відповідно до положень кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до ст.336 КПК України учасник кримінального провадження подає клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія клопотання в той самий строк надсилається іншим учасникам кримінального провадження.

Клопотання захисник надіслав на адресу суду електронною поштою 21.05.2025 року, тобто за один день до судового засідання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання захисника Поліщука Р.А. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не підлягає до задоволення.

В своїй скарзі апелянт насамперед стверджував про неналежність оскаржуваної постанови у зв`язку з тим, що:

- стан наркотичного сп`яніння встановлений на підставі швидкого тесту, проте зразки біологічного середовища для лабораторного дослідження в ОСОБА_1 не відбирались;

- у ОСОБА_1 були відсутні будь-які ознаки наркотичного сп`яніння, а позиція працівників поліції ґрунтувалася на власному розсуді.

Переважна більшість аргументів апеляційної скарги фактично повторюють позицію позивача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана відповідна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й апеляційний суд.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується й суд апеляційної інстанції.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта в частині того, що у ОСОБА_2 були відсутні зовнішні ознаки сп`яніння, є неспроможними.

Зовнішні ознаки надають працівникам поліції лише підстави для виникнення сумнівів стосовно стану, в якому перебуває водій. З метою спростування такої суб`єктивної підозри, яка сама по собі не має жодного юридичного значення і не може підтвердити чи спростувати стан, в якому перебуває водій, працівники поліції і заявляють вимогу щодо проходження водієм огляду на стан наркотичного сп`яніння. Саме результати огляду й мають підтвердити чи спростувати обґрунтованість вказаної суб`єктивної оцінки. За таких умов твердження апелянта в цій частині не спростовують обґрунтованість та належність оскаржуваної постанови. Окрім того, в даному випадку при пред`явленні вимоги про проведення огляду працівник поліції зазначив ОСОБА_1 у зв`язку з чим у нього є підозри щодо стану, в якому перебуває водій.

Щодо незгоди апелянта з процедурою проведення медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння суд зазначає наступне:

Порядок проведення огляду водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачений ст. 266 КУпАП. Також це питання регламентується Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 р.

Відповідно до п.12 розділу ІІ вказаної Інструкції у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

П.9 розділу ІІ Інструкції зазначає, що з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.

Схожі за змістом положення містяться й в Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 р. № 1103.

Відповідно до п.3 Примірного переліку лабораторних досліджень, що виконуються при наданні первинної допомоги населенню, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 23.02.2012 року №130, серед досліджень, що виконуються у лікувально- профілактичних підрозділах, що надають первинну медичну допомогу, є швидкі тести у межах компетенції первинної медичної допомоги відповідно до медичних стандартів. З огляду на вищевказані положення, огляд лікаря у КНП «Таращанська МЛ» на стан оп`яніння ОСОБА_1 за допомогою швидкого експрес-тесту фактично є різновидом лабораторного дослідження, тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП була підтверджена на підставі сукупності належних та допустимих доказів.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Таращанського районного суду Київської області від 19 березня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба