Апеляційне провадження №33/824/2648/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №118358 ОСОБА_1 27.08.2024 року о 04 год. 20 хв. в м. Києві на вул. Заньковецької, 10, всупереч п. 2.5 Правил дорожнього руху, керував автомобілем Хьюндай, д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, поведінка, що не відповідає обстановці, зіниці очей, які не реагують на світло. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на бодікамеру № 472002 та 473598 працівників поліції. При цьому, вказане правопорушення ОСОБА_1 вчинив повторно протягом року, оскільки постановою Святошинського районного суду м. Києва від 05.02.2024 року до нього за ч. 2 ст. 130 КУпАП було застосовано адміністративне стягнення.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 34 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 /три/ роки без оплатного вилучення транспортного засобу.

Не погоджуючись з постановою Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову скасувати і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

У судове засідання, призначене на 22 травня 2025 року, з`явилися особа, яка притягується до адміністративної відповідальності та захисник.

У судовому засіданні захисник подав клопотання про зупинення провадження у справі, в якому просив зупинити провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції до набрання законної сили рішення (постанови) Солом`янського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до управління патрульної поліції м. Києва Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови №2919526.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративні правопорушення складається з КУпАП та інших законів України. КУпАП нормативно не врегульовано порядок розгляду клопотань про зупинення провадження у справі у зв`язку неможливістю розгляду цієї справи до вирішення іншої справи. В той же час вирішення даного питання у справах про адміністративні правопорушення може бути здійснено за аналогією закону відповідно до положень кодексу адміністративно судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст.236 КАС України суд зупиняє провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У справі, що переглядається, жодних перешкод в можливості встановлення факту керування чи не керування особою автомобілем в рамках цієї справи не вбачається.

Про вказане суд першої інстанції зазначив у своєму рішенні.

Оскільки основний висновок ґрунтувався на інший обставині, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні вказаного клопотання.

Основними доводами апеляційної скарги було:

- апелянт не керував транспортним засобом;

- у протоколі про адміністративне правопорушення час вчинення адміністративного правопорушення вказано не правильно;

- у матеріалах справи відсутній акт проведеного огляду на стан сп`яніння та не надано направлення на медичний заклад;

- суд немає повноважень на перекваліфікацію інкримінованого в протоколі правопорушення;

- відсутній протокол про відсторонення від керування транспортним засобом;

- не враховані характеристики ОСОБА_1 .

Переважна більшість доводів апеляційної скарги фактично повторюють позицію позивача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана відповідна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й апеляційний суд.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується й суд апеляційної інстанції.

Окремо суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апелянта в частині щодо неналежності оскаржуваної постанови з огляду на відсутність доказів керування ним транспортним засобом у стані сп`яніння є неспроможними.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції детально навів хронометраж відеозапису боді-камери поліцейського, з якого вбачається факт керування цим транспортним засобом.

Відповідно до ч. 2 ст. 266 КУпАП поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису під час проведення огляду осіб, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Таким чином процесуальні вимоги щодо відеофіксації чинним законодавством передбачені лише щодо проведення самого огляду на стан сп`яніння і не містять обов`язку такої фіксації інших обставин, зокрема факту керування водієм транспортним засобом.

Відповідно до вищезазначеної норми, факт керування транспортним засобом може бути встановлено і іншими доказами, зокрема показаннями свідків, що і було здійснено судом першої інстанції.

Наступним доводом апеляційної скарги було те, що у протоколі про адміністративне правопорушення час вчинення адміністративного правопорушення вказано не правильно.

Суд погоджується з доводами апелянта щодо неправильно зазначеного часу вчинення адміністративного правопорушення в протоколі, однак зазначає, що вказана помилка є технічним недоліком, яка не впливає ні на кваліфікацію адміністративного правопорушення, ні на доведеність вказаних обставин.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом в якості підстави для задоволення апеляційної скарги і доводи апелянта щодо невидачі йому направлення на проведення огляду до медичної установи.

Порядок проведення огляду водія на стан сп`яніння алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції передбачений ст. 266 КУпАП. Також це питання регламентується Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015 р.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 266 КУпАП направлення особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції в закладах охорони здоров`я здійснюється у разі або незгоди такої особи з результатами огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, або ж у разі відмови від проходження такого огляду на місці зупинки.

Зважаючи на вищевказані норми, суд зазначає, що направлення на проведення огляду в закладах охорони здоров`я виписується, коли особа дійсно направляється на огляд у разі незгоди з результатами огляду поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. У разі, коли особа відмовляється від проходження такого огляду на місці зупинки, поліцейський виписує вказане направлення, однак обов`язку вручення вказаного направлення у нього немає.

Щодо врахування характеристик ОСОБА_1 , суд зазначає таке:

Так, відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Санкція ч.1 ст.130 КУпАП є безальтернативною, а Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено можливості не накладення на особу адміністративного стягнення, яке є обов`язковим, за наявності обставин, що пом`якшують відповідальність, позитивних даних про особу винного, необхідності у силу тих чи інших обставин продовжувати використання наданого права керування транспортними засобами після грубого порушення порядку користування цим правом.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дані обставини не обумовлюють наявність підстав для звільнення від відповідальності.

Крім того, суд зазначає, що вказане правопорушення є одним з найтяжчих адміністративних правопорушень, відтак суд не вбачає підстав для закриття провадження по справі.

Окремо апеляційний суд зважає на доводи апелянта щодо відсутності у суду першої інстанції права самостійно здійснювати перекваліфікацію дій особи.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року (справа №288/1158/16-к), межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Як убачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 оформлений за ч.1 ст.130 КУпАП, а фабулу правопорушення в протоколі викладено відповідно до диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП.

Той факт, що згодом поліцейський подав до суду довідку, в якій просив суд розглядати вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення за ч.2 ст.130 КУпАП, оскільки в його діях вбачається повторність правопорушення, яку на місці вчинення встановити не було можливості, не змінює інкримінованого складу адміністративного правопорушення, ні кваліфікації вже пред`явленого обвинувачення, тому суд мав розглядати справу відповідно до складеного протоколу про адміністративне правопорушення, а саме за ч.1 ст.130 КУпАП.

В ході розгляду справи судом було належним чином встановлено порушення ОСОБА_1 п.2.5 ПДР і цим самим вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. За таких умов суд вважає оскаржувану постанову в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за с.2 ст.130 КУпАП неналежною, у зв`язку з чим постанова в зазначеній частині підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з накладенням стягнення, передбаченого даною нормою.

Керуючись ст.294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та застосувати адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000, 00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба