КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року

м. Київ

провадження № 33/824/3662/2025

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є. П.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: ОСОБА_1 ,

потерпілої ОСОБА_2

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 24 вересня 2024 року

в складі судді Кабанячого Ю. В.

у справі №359/9230/24 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП

громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

В С Т А Н О В И В :

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року ОСОБА_1 визнано винною за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 605,60 гривень судового збору.

Не погоджуючись із вказаною постановою, 16 червня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати, провадження у справі закрити.

Вказувала, що 20.08.2024 вона розмовляла з сестрою по телефону. До неї підійшла онука (нібито потерпіла), вирвала з рук телефон і розбила його. Апелянт викликала наряд поліції, які взяли з неї пояснення, а потім окремо розмовляли з онукою, після чого дали їй підписати якісь папірці, потім сказали, що все гаразд і поїхали.

Як особа похилого віку, апелянт не обізнана в юридичних питаннях, не могла уявити, що за її заявою поліція складе на неї протокол та суд притягне її до адміністративної відповідальності. Зазначала, що судом першої інстанції порушені законні права апелянта на захист, на надання пояснень, подання заяв та/або клопотань, зокрема на виклики у якості свідків співробітників поліції, онуки, сусідів та сестри апелянта.

Крім того, просила поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду, посилаючись на те, що вона не отримувала виклики в судове засідання, а телефон був зламаний, комп`ютерну техніку вона не має, а пошту завжди отримує родина її доньки, в тому числі і онука ОСОБА_2 .

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлене апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 статті 7 та ч.1 статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне заслуговують на увагу і підтверджуються матеріалами справи, а тому суд вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року поважними, а клопотання таким, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

ОСОБА_2 заперечила проти апеляційної скарги, вважаючи постанову суду законною.

Дослідивши матеріали адміністративного провадження та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

За змістом ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП, при розгляді справи про адміністративні правопорушення має бути забезпечено всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають для з`ясування питання про те, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа в його вчинені, рішення приймається на підставі доказів, долучених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 430020 слідує, що 20.08.2024 близько 17 год. 20 хв. ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно онуки ОСОБА_2 . Своїми діями ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Визнаючи винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, місцевий суд виходив з доведеності її вини

Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, адміністративним правопорушенням (яке має матеріальний склад) визнається умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру.

Першочерговим елементом об`єктивної сторони є конкретні дії (або бездіяльність), що становлять протиправне діяння. Пункт 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» чітко визначає психологічне насильство як форму домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи.

Однак протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 430020, складений щодо ОСОБА_1 , не містить зазначення конкретних дій, які б свідчили про вчинення психологічного насильства. У протоколі лише загально вказано, що «вчинила домашнє насильство психологічного характеру». Таким чином, не зазначена суть правопорушення, не вказано, якими саме діями ОСОБА_1 було вчинено насильство психологічного характеру та в який спосіб.

Лише після встановлення конкретних дій, які можуть бути кваліфіковані як психологічне насильство, необхідно з`ясувати їх наслідки. Важливою умовою для кваліфікації за ст. 173-2 КУпАП є те, що внаслідок таких дій могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. Утім, у протоколі відсутні будь-які об`єктивні докази, що дії, приписані ОСОБА_1 , викликали у ОСОБА_2 побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю.

Ці конкретні дії та настання (або потенційне настання) шкоди є обов`язковими елементами складу правопорушення, і їх відсутність у протоколі або недоведеність під час розгляду справи є визначальною для встановлення наявності складу адміністративного правопорушення.

За відсутності чітко визначеного та конкретизованого діяння, що ставиться в провину, встановлення причинно-наслідкового зв`язку між таким діянням та будь-якими наслідками є об`єктивно неможливим. Юридична доктрина та судова практика вимагають, щоб шкода, яка є наслідком правопорушення, була прямо і безпосередньо зумовлена конкретними діями правопорушника.

Оскільки протокол не розкриває, які саме дії ОСОБА_1 були визнані «психологічним насильством», відповідно, неможливо встановити, чи існує причинний зв`язок між цими невизначеними діями та будь-якою шкодою, зазначеною у диспозиції статті 173-2 КУпАП. Таким чином, за відсутності встановленого діяння, відсутні підстави для визначення як причинно-наслідкового зв`язку, так і самих наслідків, що є обов`язковими елементами об`єктивної сторони даного правопорушення.

Крім того, при оцінці обставин справи апеляційний суд враховує фізіологічні можливості особи, яку притягають до відповідальності. Вік ОСОБА_1 (1955 року народження) та стан її здоров`я, що перешкоджає самостійному пересуванню і, як було візуально встановлено у судовому засіданні, вимагає сторонньої допомоги при пересуванні, викликають обґрунтовані сумніви щодо її здатності до активних насильницьких дій. Хоча психологічне насильство не передбачає фізичного впливу, погрози фізичною розправою, якщо вони мали місце у поясненнях онуки, мали б бути оцінені з урахуванням реальності їх виконання особою, що фізично немічна. Ця обставина, поряд з іншими, підкреслює відсутність переконливих доказів, що підтверджують склад правопорушення.

Таким чином, вина ОСОБА_1 не доведена «поза розумним сумнівом».

Згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Цей конституційний принцип є фундаментальним для справедливого правосуддя та посилюється міжнародними стандартами. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Обов`язок доведення вини «поза розумним сумнівом» лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів трактується на користь підсудного. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Деталі обвинувачення мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

У мотивувальній частині Рішення від 22 грудня 2010 р. № 23-рп/2010 Конституційний Суд України зазначив, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4).

Отже, презумпція невинуватості, крім кримінального процесу, підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення та означає, що всі сумніви стосовно події порушення та винуватості особи, яка притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь; недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Одночасно, сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. The United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Якість складання протоколу є дуже важливою стадією оформлення справи про адміністративне правопорушення, й фактично є «обвинуваченням» держави щодо особи, що потребує належного до цього ставлення.

У даній справі, з огляду на повну відсутність належно розкритої об`єктивної сторони правопорушення у протоколі, будь-яке подальше доведення вини є нелогічним та позбавленим юридичного сенсу. Таким чином, відсутність чітких, узгоджених та достатньо вагомих доказів, що відповідали б вищезазначеним стандартам, не дозволяє констатувати винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Крім того, з матеріалів справи слідує, що саме ОСОБА_1 20 серпня 2024 року о 17 год. 01 хв. зверталась із заявою до Бориспільського РУП ГУНП в Київській області про скоєння відносно неї домашнього насилля ОСОБА_2 , яка є її онукою, що також підтверджується протоколом прийняття заяви.

Більш того, постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2024 року ОСОБА_2 було звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства економічного характеру щодо бабусі ОСОБА_1 , що полягало у позбавленні користування мобільним телефоном. Ця постанова набрала законної сили і не оскаржувалася, що прямо вказує на суперечливість та відсутність послідовності у правовій оцінці подій з боку правоохоронних органів та суду першої інстанції.

Враховуючи всі наведені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Суд першої інстанції не дотримався вимог статей 245, 252, 280 КУпАП, не встановив усіх фактичних обставин справи та всіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, а тому дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 визнана обґрунтованою, у зв`язку з чим постанова судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Керуючись ст. 294КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року скасувати.

Провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Є.П. Євграфова