Справа№464/2596/25
пр.№ 3/464/976/25
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2025 року м.Львів

Суддя Сихівського районного суду м.Львова Тімченко Олена Валеріївна, розглянувши справу про адміністративне правопорушення стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

за ч.1 ст.130 КУАП,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 14 квітня 2025 року о 12.10 год по вул.Стрийська,109 у м.Львові керував автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter» номерний знак НОМЕР_2 з явними ознаками наркотичного сп`яніння: поведінка не відповідає обстановці, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук та від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі відмовився.

До такого висновку суддя дійшов з огляду на наступне.

У ст.280 КУАП закріплено обов`язок орган (посадову особу) при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

За змістом ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 240/12/17 сформульовано правовий висновок про те, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, що доводиться шляхом надання доказів. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

За ч.1 ст.130 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції п.2.5 ПДР України.

Своїми діями правопорушник порушив вимоги п.2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУАП, що підтверджується безпосередньо дослідженими достатніми доказами: протоколом про адміністративне правопорушення, що відповідає вимогам ст.256 КУАП, та яким зафіксовано час, місце та обставини вчинення правопорушення; відеозаписом з місця події, що мала місце 14 квітня 2025 року, де зафіксовано неодноразову ствердну однозначну відмову правопорушника від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі, поїхавши з місця вчинення правопорушення; постановою патрульної поліції серії ЕНА № 4498574 про притягнення правопорушника до адміністративної відповідальності за здійснення зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, передбачене ч.3 ст.122 КУАП; рапортом інспектора патрульної поліції.

Об`єктивний запис з нагрудного відеореєстратора поліцейського, на якому відображено перебіг події, доводить, що правопорушник категорично відмовився виконати вимогу поліції щодо проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, передбачену п.2.5 ПДР України. Водночас органи поліції позбавлені процесуальної можливості застосовувати до водія заходи примусу, спрямовані на примусовий огляд до закладу охорони здоров`я.

Суддя, досліджуючи позицію захисника адвоката Кузьмича В.В. у заперечення провини, викладене у клопотанні про закриття провадження, та у суді, а також доводи правопорушника у суді, не бере такі до уваги, виходячи з наступного.

Згідно із Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року № 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння ( порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

З огляду на наведені у протоколі про адміністративне правопорушення ознаки у поліцейського виникли підстави вважати, що водій перебуває у стані наркотичного о сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння.

Твердження захисника про відсутність направлення на огляд як підставу звільнення від відповідальності суддя до уваги не бере, адже за вимогами ст.266 КУАП вбачається, що лише у випадку надання згоди особи на проведення огляду в медичному закладі, працівник поліції повинен доставити водія до медичного закладу для проходження огляду, та виписати направлення на такий огляд.

Зважаючи, що водій відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння в медичному закладі у працівників поліції не виникало обов`язку виписувати направлення на огляд.

Заперечуючи рапорт як доказ, захист покликається на позицію Верховного Суду у справі № 524/5741/16-а (постанові від 20 травня 2020 року), де зазначено, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень. Водночас у цій справі Верховний Суд виснував, що будь-які інші належні і допустимі докази, які б свідчили про вчинення позивачем адміністративного правопорушення не надано.

У даній справі рапорт інспектора патрульної поліції досліджується та аналізується з рядом інших доказів у справі, у зв`язку із цим наведена судова практика є нерелевантною до даної справи.

Стан здоров`я водія, який є особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, не є правовим підґрунтям для невиконання імперативних норм Правил дорожнього руху України.

Долучені до справи захистом письмові докази: виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань щодо ФОП ОСОБА_1 , договір надання послуг (підряду) № 26 від 12 листопада 2024 року з ТзОВ «СПРІНТСЕРВІС», довідка ТзОВ «СПРІНТСЕРВІС» від 02 липня 2025 року, звернення водія за телефонним номером екстреної служби 102 щодо непогодження із складенням протоколу за ст.130 КУАП, консультаційний висновок спеціаліста від 22 липня 2025 року та лист КНП «Тернопільський обласний медичний центр соціально-небезпечних захворювань» від 08 липня 2025 року не мають доказової значимості та не впливають на об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУАП, яка полягає у відмові водія пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння на відповідну висловлену вимогу поліцейського (п.2.5 ПДР України).

Щодо покликань захисту на дійсно невиправдану поведінку ОСОБА_1 , який жалкує що так сталося, адже мав впершу чергу доставити пасажирів, яких перевозив, а потім хотів пройти медичний огляд, перевезення пасажирів - це його єдиний дохід і має хворе око, то такі не виправдовують дій останнього і не можуть бути підставою для закриття провадження у справі за відсутністю, як додатково зазначає, складу адмністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене, перелічені докази є належними, допустимими та у своїй сукупності достатніми для висновку вчинення правопорушення та вини у цьому правопорушника.

Підстав піддавати сумніву достовірність доказів немає. Доводи захисту не ґрунтуються на наведених вище об`єктивних доказах, є голослівними, розцінюються спосіб захисту та зводяться до власного суб`єктивного тлумачення як обставин справи, так і вимог чинного законодавства.

За вчинене порушник підлягає адміністративній відповідальності.

Обставини, які б виключали провадження в справі відповідно до ст.247 КУАП та доводили протилежне, відсутні. За вчинене правопорушник підлягає адміністративній відповідальності за вчинене.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, яке з урахуванням положень ст.ст.8, 9 Конституції України, а також ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Санкція ч.1 ст.130 КУАП є безальтернативною, за якою передбачена відповідальність у виді накладення штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Беручи до уваги викладене, на правопорушника слід накласти адміністративне стягнення у межах санкції ч.1 ст.130 КУАП у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

У відповідності до ст.40-1 КУАП з правопорушника слід стягнути судовий збір на користь держави. Обставини, які надавали право на звільнення від сплати судового збору відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір», у матеріалах справи відсутні.

Керуючись ст.ст.221, 251, 252, 283, 284 КУАП,

п о с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУАП, та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 605,60 грн судового збору на користь держави.

Реквізити для оплати штрафу: отримувач коштів: ГУК у Львiв. обл./Львів. обл/21081300, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38008294, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО): 899998, рахунок отримувача: UA 0013001, код класифікації доходів бюджету: 21081300 (у порядку виконавчого провадження: стягувач Головне управління державної казначейської служби України у Львівській області, адреса: 79005, м.Львів, вул.К.Левицького, 18, ).

Реквізити для оплати судового збору: отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/ 22030106, код отримувача код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106 (у порядку виконавчого провадження: стягувач Державна судова адміністрація України, адреса: 01601, м.Київ, вул.Липська, 18/5, ).

У випадку несплати штрафу у п`ятнадцятиденний термін відповідно до вимог ст.ст.307, 308 КУАП з правопорушника підлягає стягненню подвійний розмір штрафу.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Львівського апеляційного суду. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення пред`являється до виконання протягом трьох місяців з наступного дня після набрання нею законної сили.

Суддя Олена ТІМЧЕНКО