КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року

м. Київ

апеляційне провадження № 33/824/4013/2025

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Євграфової Є. П.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі: ОСОБА_1 та його захисника Попадин Ю. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Константинової К. Е.

від 17 грудня 2024 року

у справі №757/53113/24 Печерського районного суду м. Києва

про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП

громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1

В С Т А Н О В И В :

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на шість місяців.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.

На дану постанову, 02 липня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову про адміністративне правопорушення в частині застосування адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на шість місяців, прийняти нову постанову в частині застосування стягнення, якою застосувати до ОСОБА_1 більш м`який вид стягнення, передбачений санкцією ст. 124 КУпАП, а саме штраф у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Апелянт вказує, що він не заперечує вину у порушенні правил дорожнього руху.

Разом з тим, судом, при накладенні стягнення за дане адміністративне правопорушення на апелянта, суд першої інстанції в повній мірі не врахував вимоги, передбачені ст. ст. 23, 33 КУпАП, а саме: характер вчиненого правопорушення, особу винного, ступінь його вини, майновий стан та обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Судом не було враховано, що ОСОБА_1 щиро каявся у порушенні правил дорожнього руху, мав страховий поліс, який покрив усі витрати власників пошкоджених транспортних засобів на ремонт та відновлення попереднього стану автомобілів, також, що порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху України не призвело до тяжких наслідків.

Звертав увагу, що на його утриманні знаходиться двоє малолітніх дітей, він працює заступником генерального директора з питань маркетингу ТОВ «Нуфарм Україна», вказана посада передбачає постійні відрядження, тому наявність посвідчення водія на право керування транспортними засобами є однією із складових перебування на посаді та якісного виконання посадових обов`язків, отримання гідної заробітної плати. Так, позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на шість місяців поставить у скрутне становище не тільки останнього особисто, а його дружину та дітей, оскільки вони перебувають на його утриманні.

Також подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, в обґрунтування якого вказував, що апелянт не був повідомлений належним чином про розгляд даної справи ні засобами поштового зв`язку, ні смс-повідомленнями на мобільний телефон.

Про стан розгляду справи про адміністративне правопорушення та результати розгляду апелянту та його захисникові стало відомо лише 23 квітня 2025 року після ознайомлення з матеріалами справи та отримання копії постанови внаслідок чого 29 квітня 2025 року була подана апеляційна скарга.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Попадин Ю. С. про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2024, апеляційну скаргу повернуто особі, яка її подала. 02 липня 2025 року у електронний кабінет адвокату апелянта надійшов повний текст постанови апеляційного суду.

Посилаючись на те, що вказані обставини зумовили причину пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, просив поновити такий строк.

Перевіривши матеріали справи, вважаю, що заявлене апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Доводи апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне заслуговують на увагу і підтверджуються матеріалами справи, адже у матеріалах справи відсутні будь-які докази належного повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового розгляду, зокрема не представлено відомостей про поштове відправлення, телефонограму чи надсилання SMS-повідомлення, що є порушенням його права на участь у судовому засіданні та належний захист. Тому суд вважає причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року поважними, а клопотання такими, що підлягають задоволенню.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Попадин Ю. С. підтримали подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Дослідивши матеріали адміністративного провадження та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення захисника суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.

Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого 124 КУпАП, місцевий суд виходив з доведеності вини останнього у порушенні ним вимог п. 2.3(б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху.

Постанова суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення апелянтом не оскаржується і не містить обов`язкових підстав для її перегляду апеляційним судом. Предметом апеляційного оскарження є виключно незгода апелянта з накладеним адміністративним стягненням у вигляді позбавлення права керування строком на шість місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 02.11.2024 о 17:30 год. в м. Києві по бул. М. Міхновського, керуючи автомобілем Фольксваген, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення п. 2.3(б), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем Ауді д.н.з. НОМЕР_2 , який, в свою чергу, здійснив зіткнення з автомобілем Фольксваген д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вирішуючи питання щодо накладеного на ОСОБА_1 стягнення, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 124 КУпАП передбачено санкції у виді накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Відповідно до положень ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Стаття 33 КУпАП «Загальні правила накладення стягнення за адміністративне правопорушення» чітко встановлює, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Виключення з цього правила, визначені тією ж статтею (щодо правопорушень, зафіксованих в автоматичному режимі, або порушень правил зупинки, стоянки, паркування), до даного випадку не застосовуються, оскільки правопорушення за ст. 124 КУпАП не належить до таких винятків, і розглядається за загальними правилами.

Стаття 34 КУпАП «Обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення» до таких обставин відносить: 1) щире розкаяння винного; 2) відвернення винним шкідливих наслідків правопорушення, добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди.

Апеляційний суд приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про накладення на ОСОБА_1 стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 (шість) місяців, є необґрунтованим та неспівмірним вчиненому діянню, що є підставою для зміни оскаржуваної постанови в частині накладеного адміністративного стягнення.

Суд першої інстанції не міг належним чином врахувати всі обставини, передбачені ст. 33 КУпАП, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про судове засідання, і відповідно, не мав можливості надати свої пояснення, повідомити про наявність пом`якшуючих обставин та представити докази на свою користь. Відсутність доказів його належного повідомлення у матеріалах справи свідчить про порушення його права на захист та надання пояснень.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошує, що при призначенні покарання (а адміністративні стягнення в цьому контексті розглядаються як «покарання» у сенсі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) суд має враховувати низку факторів для забезпечення його пропорційності та індивідуалізації.

Одним із видів покарань у розумінні ЄСПЛ є штрафи, суворість яких оцінюється не лише за розміром, але й за метою застосування. У рішенні по справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v Turkey) від 28 вересня 1999 року, Європейським судом з прав людини штраф у розмірі 60 DM був оцінений як покарання з огляду на цілі його застосування. Це підкреслює, що навіть у справах про адміністративні правопорушення, які за своєю природою можуть бути прирівняні до «кримінальних» у конвенційному розумінні, суд має ретельно оцінювати всі обставини для призначення справедливого та ефективного, але не надмірного покарання, особливо враховуючи принцип індивідуалізації покарання.

Метою адміністративного стягнення, згідно зі статтею 23 КУпАП, є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто воно переслідує виховну та превентивну цілі. На відміну від кримінального покарання, адміністративне стягнення не передбачає каральної мети як основної.

Таким чином, застосування до ОСОБА_1 стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, що є найбільш суворим видом, передбаченим санкцією статті 124 КУпАП, за обставин даної справи, коли відсутні тяжкі наслідки та має місце добровільне відшкодування шкоди, є непропорційним та створює надмірний тягар для особи. Це не відповідає виховній та превентивній меті адміністративного стягнення, а також принципам пропорційності та індивідуалізації, які визначаються практикою ЄСПЛ (справа «A and B v. Norway», рішення 15 листопада 2016 року).

Апеляційний суд погоджується із доводами апеляційної скарги та бере до уваги, що ОСОБА_1 вину визнає повністю, претензії інших учасників дорожньо-транспортної пригоди до нього відсутні, він вперше притягається до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, працевлаштований, його робота пов`язана із використанням транспортного засобу. Втрата права керування негативно відобразиться на матеріальному становищі його родини, оскільки він є батьком двох малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд враховує ступінь його вини, майновий стан та обставини, що пом`якшують відповідальність, а саме: щире каяття, що є пом`якшуючою обставиною згідно п. 1 ст. 34 КУпАП, та визнання вини, а також добровільне відшкодування збитків (покриття витрат страховим полісом), що відповідає п. 2 ст. 34 КУпАП.

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що санкція ст. 124 КУпАП передбачає покарання накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти, а не двадцяти розмірів неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, як просить апелянт.

Відтак, при апеляційному розгляді встановлено, що наявні обставини, що дають можливість змінити стягнення, накладене судом першої інстанції. Апеляційний суд приходить до висновку, що призначене покарання необхідно замінити на більш м`який вид стягнення у виді штрафу, оскільки це зможе повністю забезпечити мету адміністративного стягнення, сприяти виправленню особи та виконати превентивну функцію щодо вчинення нових адміністративних правопорушень.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанову суду першої інстанції в частині накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, слід змінити, та вважати ОСОБА_1 підданим адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Керуючись ст. 294 КУпАП апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2024 в частині накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на шість місяців замінити.

Накласти на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП адміністративне стягнення - штраф у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. П. Євграфова