ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1212/25 Справа № 183/979/25 Суддя у 1-й інстанції - Березюк В. В. Суддя у 2-й інстанції - Крот С. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого судді Крот С.І., розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Васильченка В.О. на постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 8 500,00 грн. та звільнено від сплати судового збору на підставі п.12 ст.5 ЗУ Про судовий збір,

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року 27 січня 2025 року ОСОБА_1 , будучи призваним на військову службу під час мобілізації на особливий період та зарахований до списків в/ч НОМЕР_1 на посаду курсанта 1 навчальної роти на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №40 від 26 січня 2025 року порушив вимоги, встановлені Статутом внутрішньої служби Збройних сил України, а саме ст.ст.9, 11 цього Статуту в частині невиконання наказів командирів, а саме 27 січня 2025 року вказаний військовослужбовець, перебуваючи в пункті дислокації військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_2 , відмовився від виконання вимог командира роти - старшого викладача 1 навчальної роти військової частини НОМЕР_1 , який було видано відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 в частині отримання військового одягу та амуніції. Правопорушення вчинено в умовах особливого періоду.

В апеляційній скарзі захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 не отримував, а про постановлене рішення останній дізнався лише 25 березня 2025 року, по суті просить скасувати вказану постанову та закрити провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на те, що вимоги командира роти отримати військовий одяг та амуніцію за своїм змістом суперечать релігійним переконанням ОСОБА_1 і порушують його права та свободи, гарантовані статтею 35 Конституції України, статтею 6 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» тощо, а від виконання будь-яких інших наказів, що не суперечать його релігійним переконанням, він не відмовляється, у його діях відсутні ознаки як об?єктивної, так і суб?єктивної сторін адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172 - 10 КУпАП. Наголошує на тому, що особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не був належним чином сповіщений про дату та час розгляду справи, що є самостійною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник Васильченко В.О. у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, захисник надав клопотання про закінчення розгляду справи за його відсутності з урахуванням наведених в судовому засіданні доводів і наданих пояснень, у зв`язку з чим суд закінчує апеляційний розгляд за відсутності вказаних осіб.

Суд апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, а також причини пропуску строку на оскарження постанови, дійшов наступного висновку.

Апеляційним судом встановлено, що оскаржувана постанова винесена 04 лютого 2025 року за відсутності учасників справи. З матеріалів справи слідує, що апеляційна скарга подана до суду першої інстанції 07 квітня 2025 року, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Разом з тим, враховуючи, що оскаржувана постанова винесена за відсутності учасників справи та з текстом оскаржуваної постанови захисник ознайомився 25 березня 2025 року, а також вимоги п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п.8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання та поновлення строку на апеляційне оскарження, як такий, що пропущений не з вини апелянта, і розцінює обставини, на які він посилається, як поважні.

Відповідно до вимог статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно вимог статті 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, судом першої інстанції було дотримано цих вимог.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим з огляду на таке.

Диспозицією частини другої статті 172-10 КУпАП передбачена відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника). Гіпотеза цієї норми вказує на те, що вона підлягає застосуванню у разі вчинення відповідного діяння в умовах особливого періоду.

Суб`єктом даного правопорушення є військова службова особа. Під військовими службовими особами розуміються військові начальники, а також інші військовослужбовці, які обіймають постійно чи тимчасово посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування (примітка до ст.172-13 КУпАП).

Об`єктивна сторона правопорушення полягає у вчиненні таких дій, як відмова від виконання законних вимог командира (начальника) в умовах особливого періоду.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із абзацами 1, 2 статті 11, статті 16, абзацами 1, 24 статті 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців обов`язки свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

За змістом абзаців 1, 2 статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Статтею 26 розділу І частини І «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Згідно з матеріалами справи вбачається, що стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення № серія А4348 №14 від 27.01.2025 року, який містить дані про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, яке кваліфіковано за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, тобто відмова від виконання законних вимог командира (начальника).

Так, зазначено, що ОСОБА_1 , будучи призваним на військову службу під час мобілізації на особливий період та зарахований до списків в/ч НОМЕР_1 на посаду курсанта 1 навчальної роти на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №40 від 26 січня 2025 року порушив вимоги, встановлені Статутом внутрішньої служби Збройних сил України, а саме ст.ст.9, 11 цього Статуту в частині невиконання наказів командирів, а саме 27 січня 2025 року вказаний військовослужбовець, перебуваючи в пункті дислокації військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_2 , відмовився від виконання вимог командира роти - старшого викладача 1 навчальної роти військової частини НОМЕР_1 , який було видано відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 в частині отримання військового одягу та амуніції. Правопорушення вчинено в умовах особливого періоду.

До протоколу про адміністративне правопорушення в якості доказу надано:

- рапорт командира роти старшого викладача 1 навчальної роти ВЧ НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 відповідно до якого військовослужбовець, який призваний за мобілізацією на військову службу на особливий період та зарахований до списків військової частини НОМЕР_2 на посаду курсанта, солдат ОСОБА_1 в порушення вимог, встановлених Статутом внутрішньої служби Збройних сил України, а саме ст.ст.9, 11 цього Статуту, перебуваючи в пункті дислокації військової частини НОМЕР_1 в населеному пункті АДРЕСА_2 , відмовився від виконання вимог командира роти - старшого викладача 1 навчальної роти військової частини НОМЕР_1 в частині відмови отримувати військову форму, амуніцію, які було видано відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України.

- витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 26.01.2025 року № 40, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 призначено на посаду курсанта 3 навчального взводу 1 навчальної роти;

- письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що їм відомо, що військовослужбовець ОСОБА_1 відмовився від виконання вимог командира роти старшого викладача 1 навчальної роти військової частини НОМЕР_1 отримувати військову форму, амуніцію, які було видано відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України.

- письмові пояснення ОСОБА_1 про те, що він відмовився проходити військову службу з причин його релігійних переконань.

Приймаючи до уваги встановлені обставини справи, докази, які містяться в матеріалах справи, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд визнає зібрані докази у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.

Апеляційний суд в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному конкретному випадку ОСОБА_1 відмовився від виконання законних вимог командира, вчинене в умовах особливого періоду.

Суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 відмовився від виконання законних вимог командира з причин його релігійних переконань, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно є учасником релігійної громади, однак у судовому засіданні він не надав переконливих доказів щирості та глибини своїх релігійних переконань, які б виключали можливість проходження військової служби. Його участь у діяльності зазначеної громади не свідчить про наявність у нього сталих релігійних переконань, несумісних із виконанням обов`язків військової служби.

Крім того, під час призову за мобілізацією ОСОБА_1 отримує заробітну плату як військовослужбовець, при цьому відмовляється виконувати обов`язки, пов`язані з проходженням служби, посилаючись на свої релігійні переконання. Така позиція свідчить про намагання уникнути виконання обов`язків військової служби за наявності формального статусу військовослужбовця та одержання відповідного грошового забезпечення.

Будь-яких доказів, що спростовують дані, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення, скаржником не надано.

Враховуючи вищевикладене, під час апеляційного перегляду справи за доводами апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено підстав для скасування постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року та закриття провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-10 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити захиснику особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокату Васильченку В.О. строк на апеляційне оскарження постанови Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника особи, що притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвоката Васильченка В.О. залишити без задоволення.

Постанову Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду С.І.Крот