Номер провадження: 33/813/1096/25
Номер справи місцевого суду: 496/4524/24
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Артеменко І. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2025 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Артеменко І.А.,

за участю: секретаря судового засідання Подуст Т.П.,

захисника особи, яка притягається до відповідальності, - Шиєнкова Я.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Шиєнкова Ярослава Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 на постанову Біляївського районного суду Одеської області від 08 листопада 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст судового рішення

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2024 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 17 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605,60 грн.

ОСОБА_1 визнано винним у порушенні п.2.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.01.2001 №1306 (далі-ПДР), які полягали в тому, що він 15.06.2024 о 21:57 год. в Одеській області, Одеському районі, с. Нерубайське, вул. Зелена, 3, керував транспортним засобом «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився під відеозапис.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисник Шиєнков Я.Є. в інтересах ОСОБА_1 просив суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2024, провадження у справі закрити за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку захисник зазначив, що 08.11.2024 повний текст оскаржуваної постанови не проголошувався, особі, яка притягається до відповідальності, не направлено, а забезпечення надання загального доступу в ЄДРСР здійснено 18.11.2024. Копію оскаржуваної постанови сторона захисту отримала 06.12.2024, а 09.12.2024 скерована апеляційна скарга до суду, яка 15.01.2025 помилково повернута апеляційним судом з підстав відсутності клопотання про поновлення строку, хоча в прохальній частині таке клопотання містилось. Постанова Одеського апеляційного суду оприлюднена в ЄДРС 07.04.2025, що стороною захисту було встановлено 09.04.2025 та вже 10.04.2025 подано апеляційну скаргу вдруге.

В обґрунтування скарги захисник Шиєнков Я.Є. послався на те, що:

- наявні в матеріалах справи відеозаписи не є належними та допустимими доказами по справі, з огляду на те, що один з них зроблений з неофіційного обладнання для відеофіксації, на якому не зазначена дата та час, що дає підстави стверджувати, що це обладнання не є ані нагрудною камерою працівників поліції, ані портативним відеореєстратором. Відеозапис переривається. Другий відеозапис зроблений не на місці зупинки транспортного засобу, про що свідчить зрівняння відеозаписів;

- поліцейський не роз`яснив ОСОБА_1 його права та наслідки відмови від проходження огляду;

- в протоколі неправильно зазначені об`єктивні сторони, а саме: одночасно зазначено дві об`єктивні сторони: керування з ознаками алкогольного сп`яніння (що не передбачено диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП) та відмова від проходження огляду, чим порушено з боку поліцейського вимоги ч.1 ст.256 КУпАП;

- в протоколі та направленні на огляд вказані два різних документа, які встановлюють особу водія;

- вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не доведена, а тому справа підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

14.07.2025 до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.6 ст.38, п.7 ч.1 ст.247 КУпАП, в обґрунтування якого захисник послався на те, що станом на день написання вказаного клопотання пройшло більше року з дня вчинення правопорушення, оскаржувана постанова не набула чинності, у зв`язку з її оскарження в апеляційному порядку, тому на стадії апеляційного розгляду сплинули строки, передбачені ч.6 ст.38 КУпАП.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник Шиєнков Я.Є. в інтересах ОСОБА_1 підтримав клопотання про поновлення строку, доводи та вимоги апеляційної скарги. За клопотанням захисника суд апеляційної інстанції допитав в якості свідка поліцейського ОСОБА_2 , який склав протокол про адміністративне правопорушення ААД №194135 від 15.06.2024.

Висновки щодо строків на апеляційне оскарження

Відповідно до ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 та ч.1 ст.287 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

З оскаржуваної постанови суду вбачається, що справа розглянута 08.11.2024 за відсутністю особи, яка притягається до відповідальності, та захисника в її інтересах, які були належним чином повідомлені про слухання справи.

За інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень постанова направлена до Реєстру для оприлюднення 15.11.2024, забезпечено надання загального доступу 18.11.2024.

В матеріалах справи відсутня інформація щодо направлення копії постанови особі, щодо якої її винесено, у виконання вимог ч.1 ст.285 КУпАП.

22.11.2024 захисник Шиєнков Я.Є. звернувся до суду із клопотання про видачу копії постанови суду від 08.11.2024, яке виконане 06.12.2024 шляхом направлення копії постанови на електронну адресу захисника.

09.12.2024 захисник Шиєнков Я.Є. звернувся до суду з апеляційною скаргою на постанову суду від 08.11.2024. Вказана апеляційна скарга не містить клопотання про поновлення строку, як зазначає захисник в обґрунтування клопотання про поновлення строку, яке міститься в апеляційній скарзі, що подана вдруге.

15.01.2025 постановою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга повернута заявнику з підстав відсутності клопотання про поновлення строку.

Вказана постанова суду апеляційної інстанції направлена особі, яка притягається до відповідальності, лише 04.04.2025 (а.с.35).

За інформацією Єдиного державного реєстру судових рішень постанова Одеського апеляційного суду від 15.01.2025 направлена до Реєстру для оприлюднення 03.04.2025, забезпечено надання загального доступу 07.04.2025.

11.04.2025 захисник Шиєнков Я.Є. скерував до суду апеляційну скаргу, яка містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2024.

Отже, апеляційна скарга подана поза межами встановленого законом 10-денного строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції.

Цілісне розуміння положень статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України дає підстави для висновку, що кожному гарантовано право на ефективні засоби юридичного захисту при реалізації права на апеляційний перегляд справи.

У цьому випадку особі має бути забезпечено умови для належного оскарження судового рішення.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine) від 28.03.2006 зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, серія A №18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність.

Судом апеляційної інстанції враховано, що для належного обґрунтування апеляційної скарги апелянту необхідно ознайомитись з текстом оскаржуваного судового рішення.

Так, порядок подання апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції по справі про адміністративне правопорушення регламентовано виключно статтею 294 КУпАП, при цьому законом не встановлено конкретних вимог до такої апеляційної скарги.

Разом із тим слід врахувати, що згідно з положеннями процесуальних кодексів України однією з обов`язкових вимог до апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції є наявність в ній обґрунтування незгоди скаржника з висновками оскаржуваного судового рішення.

Таким чином, для реалізації права на апеляційний перегляд справи особа має подати апеляційну скаргу на постанову судді у справі про адміністративне правопорушення у встановлений законом строк із зазначенням доводів щодо незгоди із встановленими судом обставинами.

Для обґрунтування незгоди з ухваленим судовим рішенням скаржнику повинні бути відомі встановлені судом обставини та висновки суду. Вказане корелює із пунктом 4 ч.2 ст.283 КУпАП, яким передбачено, що постанова суду першої інстанції у справі про адміністративне правопорушення повинна містити опис обставин, установлених під час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на судовий захист не повинно бути ілюзорним, а особа має мати реальну можливість оскаржити судове рішення.

У пункті 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04.12.1995 ЄСПЛ зазначив, що для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Враховуючи наведені обставини, з метою забезпечення права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення останньому строку на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 08.11.2024.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції, заслухавши захисника особи, яка притягається до відповідальності, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

За ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стаття 252 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги (ч.7 ст.294 КУпАП).

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, за кваліфікуючими ознаками: відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, повністю доведена та підтверджується такими доказами:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 194135 від 15.06.2024, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 15.06.2024 о 21:57 в Одеській області, Одеському районі, с. Нерубайське, вул. Зелена, 3, керував транспортним засобом «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, виражене тремтіння пальців рук, нестійка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився під відеозапис. Від підпису протоколу та отримання його копії ОСОБА_1 відмовився;

- відеозаписами, наявними в матеріалах справи, якими зафіксовано рух та зупинка транспортного засобу, як згодом встановлено, під керуванням ОСОБА_1 , під час спілкування з водієм поліцейським було виявлено у ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки, від чого водій однозначно відмовився, тому йому було запропоновано пройти огляд в медичному закладі, від чого ОСОБА_1 також категорично відмовився, що інкриміновано поліцейськими за ч.1 ст.130 КУпАП та складено адміністративні матеріали;

- направленням в медзаклад на огляд від 15.06.2025, в якому зазначено виявлені у водія ознаки сп`яніння та зазначено про не проведення огляду;

- поясненнями свідка ОСОБА_2 (поліцейського, який складав протокол про адміністративне правопорушення серії ААД №194135 від 15.06.2024), за якими ОСОБА_1 був зупинений за порушення правил дорожнього руху. Зупинка транспортного засобу та спілкування з водієм фіксувались на відеозапис. Рух транспортного засобу фіксувався на відеореєстратор, що встановлений в салоні службового автомобіля, а фіксація розмови з водієм здійснювалась на бодікамеру, тому в матеріалах справи наявні два окремих відеофайла. Свідок заперечував проти того, що фіксація спілкування з водієм здійснювалась на мобільний телефон, але пояснив, що за спливом часу стверджувати про це не може, разом з тим повідомив, що з огляду на положення ст.251 КУпАП фіксація може здійснюватись на будь-який технічний прилад/засіб, що мають функцію відеозапису, а Інструкція із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису має рекомендаційний характер порівняно із положеннями КУпАП. В матеріалах справи наявний файл, яким зафіксована чітка відмова водія від проходження у встановленому порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння;

- довідкою інспектора САП Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області майора поліції А.Стариченко про непритягнення ОСОБА_1 в період з 15.06.2023 по 15.06.2024 до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП та видачу ОСОБА_1 посвідчення водія серії НОМЕР_2 від 01.06.2024, яка підтверджує правильність кваліфікації за ч.1 ст.130 КУпАП.

Зібрані у справі докази в їх сукупності відповідають критерію належності, допустимості та достатності для висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції з огляду на таке.

Учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух (абз.2,4 ч.5 ст.14 Закону України "Про дорожній рух"). Одним із таких органів державного контролю є Національна поліція (ст.52 цього Закону). За положеннями ч.2 ст.14 Закону України "Про дорожній рух" до учасників дорожнього руху належать, зокрема, водії.

За змістом абзаців 3 та 5 ч.2 ст.16 вказаного Закону водій зобов`язаний: виконувати передбачені законом вимоги поліцейського, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами; не допускати випадків керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (пункт 2.5 ПДР).

Проте, вимоги вказаного пункту ПДР ОСОБА_1 дотримано не було. Вказані обставини повністю підтверджуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що ОСОБА_1 , будучи водієм та маючи відповідне посвідчення водія, обізнаний з Правилами дорожнього руху України, зокрема п.2.5. При цьому, презюмоване знання закону є принципом права, згідно з яким закон поширюється на кожного, навіть якщо особа і не знає про нього. Незнання вимог діючого законодавства не є підставою для звільнення особи від передбаченої законом відповідальності та закриття провадження у справі, що кореспондується з положеннями ст.68 Конституції України.

За змістом ч.6 ст.266 КУпАП направлення особи для огляду на стан сп`яніння і проведення такого огляду здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан сп`яніння, оформлення результатів такого огляду, регулюються Інструкцією № 1452/735 та Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1103 з подальшими змінами (далі Порядок № 1103). Приписи Інструкції № 1452/735 та Порядку № 1103 застосовуються у системному зв`язку як між собою, так і з приписами інших нормативних актів.

Згідно зі ст.266 КУпАП, п.2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Пунктом 3 розділу 1 Інструкції визначено ознаки алкогольного сп`яніння. При цьому, за положеннями Інструкції визначення ознак щодо можливості знаходження водія у стані алкогольного сп`яніння відноситься до виключної компетенції поліцейських.

Пунктом 6 Порядку від 17.12.2008 №1103 передбачено, що водій транспортного засобу, що відмовився від проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу або висловив незгоду з його результатами, направляється поліцейським для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я. За приписами п. 8 Порядку у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я, поліцейський в присутності двох свідків складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду. При цьому, слід зазначити, що з 17.03.2021 свідки до проходження огляду водієм на стан сп`яніння залучаються лише у випадку неможливості застосування технічних засобів відеозапису. Тобто, працівники поліції мають право проводити огляд на стан сп`яніння без участі свідків, за умови відеофіксації. Вказане узгоджується з положеннями ч.2 ст.266 КУпАП.

За диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння утворює самостійний склад адміністративного правопорушення.

Під відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі. Відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є правопорушенням з формальним складом, тобто є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.

Мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративну відповідальність, передбачену ч.1 ст.130 КУпАП.

У разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

В сенсі положень ч.2 ст.266 КУпАП під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У виконання вищевказаних вимог КУпАП до матеріалів справи додані відеозаписи щодо обставин складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання наявних відеозаписів неналежними та не допустимими доказами апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.

Отже, ст. 251 КУпАП встановлені джерела доказів у справах про адміністративні правопорушення. При цьому, вказаною нормою закону не встановлено вичерпний перелік документів чи інших джерел інформації, які можуть бути доказами.

Таким чином, відеозапис, що міститься в матеріалах справи та який містить фактичні дані щодо обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, є належним доказом у справі про адміністративне правопорушення, як це передбачено ст. 251 КУпАП.

На оптичному диску, що знаходиться на а.с.5, міститься два файли з відеозаписами:

- з реєстратора, що встановлений всередині службового автомобілю, та яким зафіксовано рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 та зупинка вказаного транспортного засобу працівниками поліції. Відеозаписом зафіксована дата та час події;

- з пристрою без фіксації дати та часу, яким зафіксовано, що поліцейський називає дату, час та місце перебування «15.06.2024 - 22:20 год с.Нерубайське, вул.Зелена,3», встановлює особу водія, з`ясовую напрямок руху водія, водій підтвердив факт керування транспортним засобом, повідомив, що їхав з магазину додому. Поліцейський повідомив водієві про причину зупинки водій не був пристебнутий ременем безпеки. Поліцейський повідомив, що під час спілкування виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, запитав про вживання алкоголю водієм, на що ОСОБА_1 повідомив, що випив пляшку пива. Поліцейський запропонував водієві пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу Драгер, на що водій відмовився, тоді поліцейський запропонував водієві пройти огляд в медустанові, на що водій також висловив категоричну та однозначну відмову від проходження огляду. Поліцейським повідомлено про складення адміністративного правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП за порушення п.2.5 ПДР.

Отже, наявними відеозаписами зафіксовано керування ОСОБА_1 транспортним засобом «Nissan», д.н.з. НОМЕР_1 , пропозицію поліцейських пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в медзакладі, висловлення водієм категоричної відмови від проходження огляду.Підстави вважати вказані відеозаписи неналежним та недопустимим доказами у суду апеляційної інстанції відсутні, оскільки на них зафіксовані події та учасники цих подій, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, а також процесуальні дії, що підтверджують відмову ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у запропонований поліцейським спосіб.

Що стосується того, що відеозапис є не належним доказом у справі, оскільки зафіксований на приватний засіб (ймовірно мобільний телефон), то слід зазначити, що даний відеозапис сумнівів щодо його достовірності та допустимості не викликає, оскільки не містять ознак фальсифікації, фабрикації чи присутності на відео іншої особи, а не ОСОБА_1 та містять відеофайли, які є цілісними (кожний у свою чергу), безперервними (кожний у свою чергу) і повністю відтворюють обставини вчиненого водієм правопорушення. Тому доводи апелянта щодо небезперервності апеляційний суд відхиляє, з огляду на те, що в даному випадку до матеріалів адміністративного провадження приєднано запис, який стосується безпосередньо відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння. Крім того, слід зауважити, що відео-інформація наявна у достатньому об`ємі задля з`ясування обставин, які є предметом розгляду у даній справі.

Тим більше, нормами КУпАП не заборонено використання даних любого приладу, який має функцію фотозйомки чи відеозапису, що також підтвердив свідок ОСОБА_2 . Використання працівниками поліції власної техніки для фіксування правопорушення не заборонено Законом України "Про Національну поліцію" та нормами КУпАП, а тому додані до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписи подій, відповідно до вимог ст.251 КУпАП, є доказом у справі.

При цьому, місцевий суд акцентував увагу на положеннях статей 31,40 Закону України «Про Національну поліцію», за якими поліція може застосовувати технічні прилади і технічні засоби, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; а також використовувати інформацію, отриману з фото- і відеотехніки, що перебуває в чужому володінні, з метою запобігання правопорушенню, виявлення або фіксування правопорушення, охорони та захисту публічної безпеки, особистої безпеки осіб і власності від протиправних посягань, а також забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відтак, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що долучений до матеріалів справи відеозапис не є належним і допустимим доказом, через те, що знятий йомовірно на особистий телефон поліцейського, оскільки положенням ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено порядок та види застосування технічних приладів, технічних засобів та спеціалізованого програмного забезпечення для виконання покладених на них завдань та здійснення повноважень та не містить заборони на використання працівниками поліції власних пристроїв.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу і на те, що вказаний відеозапис не є єдиним доказом у справі, цей запис узгоджується з іншими доказами, на які послався суд в оскаржуваній постанові, та поясненнями свідка ОСОБА_2 , наданими в суді апеляційної інстанції.

Відомостей про те, що відеофіксація здійснювалась за допомогою недозволенного технічного засобу чи з порушенням вимог закону, в матеріалах справи немає. Порушень з боку поліцейських, які б тягли за собою визнання доказів недопустимими, не убачається.

Окрім того, вказаний відеозапис суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апелянта про не роз`яснення поліцейським прав та наслідків відмови від проходження огляду не спростовують правильність висновку суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Більш того, в Україні діє принцип презюмоване знання закону, за яким закон поширюється на кожного, навіть якщо особа і не знає про нього. Незнання вимог діючого законодавства не є підставою для звільнення особи від передбаченої законом відповідальності та закриття провадження у справі, що кореспондується з положеннями ст.68 Конституції України.

Доводи апелянта щодо неправильного зазначення в протоколі об`єктивної сторони правопорушення є необґрунтованими з огляду на таке.

Диспозиція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за:

- керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції,

- передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів,

- відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Апеляційний суд звертає увагу, що головною умовою, яка утворює об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП у формі відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння - є саме: виявлення ознак алкогольного сп`яніння.

В даному випадку ОСОБА_1 інкримінується відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

При цьому, відповідно до п.6 розділу X Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 №1395, у разі відмови водія транспортного засобу від проведення огляду в закладі охорони здоров`я поліцейський із застосуванням технічних засобів відеозапису (а в разі неможливості застосування таких засобів у присутності двох свідків) складає протокол про адміністративне правопорушення, у якому зазначає ознаки сп`яніння і дії водія щодо ухилення від огляду.

Відтак, у протоколі про адміністративне правопорушення працівником поліції у виконання зазначених норм та у відповідності до ст.256 КУпАП зазначено про керування ОСОБА_1 в день події транспортним засобом, виявлені у нього ознаки алкогольного сп`яніння та саму суть правопорушення - відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що кваліфіковано за ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому, з огляду на зазначене вказівка в протоколі обох обставин (керування з ознаками алкогольного сп`яніння та відмова від проходження огляду) не свідчить про наявність двох окремих правопорушень.

Посилання в апеляційній скарзі, що в протоколі та направленні на огляд вказані два різних документа, які встановлюють особу водія не спростовують наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки в протоколі зазначено, що особу водія встановлено за посвідченням водія НОМЕР_2 від 01.06.2024, а в направленні - посвідченням водія НОМЕР_2 від 01.01.2024, що є технічною опискою та не впливає на правильність висновків місцевого суду.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Судом враховано, що протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою державою особою у відповідності до вимог Інструкцій, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», зауважень до нього подано не було.

Враховуючи викладене, підстави ставити під сумнів відомості, що об`єктивно відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» вказується, що у рішеннях судів та трибуналів мають належним чином пояснюватися підстави, на яких ці рішення ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різним, залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Однак, хоча п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Апеляційний суд застосовує загальноприйнятий європейський стандарт доказування «поза розумним сумнівом», сформульований у рішеннях ЄСПЛ, зокрема від 14.02.2008 у справах «Кобець проти України» (п.43) та «Авшар проти Туреччини» (п.282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011, «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, згідно яких доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Оцінюючи сукупність наявних в справі доказів, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження апелянта з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 ознак правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, не відповідають встановленим обставинам справи та повністю спростовуються сукупністю досліджених в суді доказів у справі та відповідно розцінюються як такі, що спрямовані на уникнення від адміністративної відповідальності.

Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2007 у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Отже, ОСОБА_1 , реалізуючи своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

При цьому, апеляційний суд також звертає увагу на те, що адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП, відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника, так і для інших учасників дорожнього руху.

Враховуючи положення ст.251 КУпАП, матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 містять достатньо фактичних даних, які свідчать про обґрунтованість висновку суду щодо доведеності вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги. Застосований місцевим судом до ОСОБА_1 вид адміністративного стягнення є справедливим та достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним аналогічних правопорушень.

За таких обставин, постанова суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим відсутні підстави для її скасування, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову - без змін.

Щодо клопотання захисника про закриття провадження по справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП слід зазначити таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені частинах третій шостій цієї статті. Згідно з ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

У сукупності положення ст.ст.221, 280 та 284 КУпАП визначають, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені зокрема ст.130 КУпАП, розглядаються суддями районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів. За наслідками розгляду таких справ суди першої інстанції, зокрема у разі визнання винуватості особи у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, вирішують питання щодо накладення стягнення в порядку, визначеному цим Кодексом.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що ст. 38 КУпАП встановлює строки, протягом яких може бути накладене адміністративне стягнення. У разі спливу цих строків, накладення адміністративного стягнення є недопустимим.

Пунктом 7 ч.1 ст.247 КУпАП встановлено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Аналіз зазначених норм свідчить, що строки, передбачені ст.38 КУпАП, мають значення саме на стадії первинного розгляду справи, тобто при встановленні винуватості особи й вирішенні питання про накладення адміністративного стягнення. Подальший розгляд справи в апеляційному порядку є лише формою перевірки законності й обґрунтованості вже винесеного судового рішення.

За положеннями ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови, зокрема, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником.

У разі подання апеляційної скарги справа не розглядається заново, а переглядається судом апеляційної інстанції в межах скарги та відомостей, наявних у матеріалах справи.

Таким чином, КУпАП чітко визначає, що після прийняття постанови судом першої інстанції справа про адміністративне правопорушення вважається розглянутою, а перебіг строків, передбачених ст.38 КУпАП, припиняється. Водночас, положення цієї статті можуть бути застосовані апеляційним судом у разі встановлення за наслідками апеляційного перегляду порушення судом першої інстанції вимог ст.280 КУпАП.

З огляду на те, що в даній справі станом на день винесення постанови судом першої інстанції строки, визначені ст.38 КУпАП, не сплинули, апеляційним судом визнана постанова першої інстанції законною та обґрунтованою - підстав для закриття провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП на стадії апеляційного розгляду не вбачається.

Отже, правові підстави для задоволення клопотання захисника Шиєнкова Я.Є. про закриття провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП - відсутні.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника Шиєнкова Ярослава Євгеновичазадовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови Біляївського районного суду Одеської області від 08 листопада 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника Шиєнкова Ярослава Євгеновича та клопотання про закриття провадження у справі залишити без задоволення.

Постанову Біляївського районного суду Одеської області від 08 листопада 2024 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду І.А. Артеменко