Номер провадження: 33/813/1379/25
Номер справи місцевого суду: 511/1421/25
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А.В.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

14.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Коновалової В.А.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеса в залі суду

апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст постанови суду першої інстанції

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800,00 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортним засобом, приєднавши невідбуту частину покарання, на строк 10 років, без оплатного вилучення транспортного засобу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 рок скасувати та закрити провадження по справі з підстав вчинення правопорушення в стані крайньої необхідності, зазначаючи про непогодження з оскаржуваною постановою суду першої інстанції в частині адміністративного стягнення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не заперечує факту наявності постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року до відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП по справі № 511/40969/24, однак зазначає, що вчинив дане правопорушення, а саме керування повторно протягом року транспортним засобом, будучи позбавлений даного права, вимушено, оскільки діти навчаються в комунальному закладі «Роздільнянському міському ліцеї № 3 Роздільнянської міської ради Одеської області», що розташований по вул. Садова, 9 в м. Роздільна, тобто в іншому населеному пункті, який розташований за 12 км від місця проживання (с. Понятівка, Роздільнянського району, Одеської області), та за відсутності постійного транспортного сполучення між населеними пунктами, з метою надання дітям середньої загальної освіти, вимушений возити їх до м. Роздільна до освітнього закладу. З огляду на наведене, скаржник посилається на положення ст. 18 КУпАП, як на підставу закриття провадження по справі, у зв`язку із вчиненням правопорушення в стані крайньої необхідності.

Разом з тим, скаржник в апеляційній скарзі також просить поновити пропущений строк апеляційного оскарження постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року.

Положеннями ст. 294 КУпАП передбачено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст. 7 та ч.1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Вирішуючи питання щодо можливості поновлення пропущеного процесуального строку, суд має зважати на причини, які слугували перешкодами у реалізації особою права на апеляційне оскарження. Поважними причинами слід вважати лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Обов`язок доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення покладено на особу, яка звертається з апеляційною скаргою.

Чинні норми КУпАП в частині права на оскарження постанови судді місцевого суду є гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників судового розгляду і за аналогією з правом особи на доступ до суду, закріпленим у пункті 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, визначають порядок реалізації цього права, його законну мету. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на судовий захист не повинно бути ілюзорним, а особа має мати реальну можливість оскаржити судове рішення. Так, у пункті 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 4 грудня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що для того, що б доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Пропущений особою строк на апеляційне оскарження поновляється судом лише за наявності належним чином мотивованого клопотання, у якому повинні бути викладені обставини, що слугували поважними причинами пропуску такого строку, а також обґрунтування того, в чому саме полягає поважність причин пропуску цього строку та яким саме чином такі обставини могли завадити особі оскаржити постанову суду в передбачений законом строк.

Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження обґрунтоване тим, що в судовому засіданні під час розгляду справи по суті особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 присутнім не був та копію постанови отримав засобами поштового зв`язку лише 28 травня 2025 року, у зв`язку із чим звернувся із апеляційною скаргою 04 червня 2025 року.

З огляду на наведені скаржником підстави пропуску строку апеляційного оскарження, та їх підтвердження наявними матеріалами справи, особа, яка порятується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 був позбавлений можливості своєчасно подати апеляційну скаргу на постанову суду першої інстанції, а тому клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

В судове засідання 14 липня 2025 року особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, будучи належним чином повідомлений щодо дати, часу та місця судового розгляду, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не з`явився, причин неявки суду не повідомлено.Клопотань щодо відкладення розгляду справи/розгляду за відсутності на адресу суду не надходило.

Відповідно до положень ст. 294 КУпАП, неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно положень ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).

Статтею 280 КУпАП передбачено, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП в повній мірі підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 314287 від 28 квітня 2025 року; постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 4605069 від 28 квітня 2025 року, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП; копією постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року по справі № 511/4069/24, згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 126 КУпАП; листом Роздільнянського РВП ГУНП в Одеській області від 29 квітня 2025 року № 67/6575, згідно з яким особа посвідчення водія не отримував.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, з огляду на наведені доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 314287 вбачається, що 28 квітня 2025 року ОСОБА_1 в м. Роздільна по вул. Молодіжна, 139 близько 16 год 25 хв керував транспортним засобом ВАЗ 2103, д.н.з. НОМЕР_1 , повторно протягом року без посвідчення водія, яке не втримував, а також позбавлений права керування транспортними засобами постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року строком на 5 років, чим порушив вимоги п. 2.1а Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність за ч. 5 с. 126 КУпАП.

Зі змісту копії постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 05 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 позбавлено права керування транспортними засобами строком на 5 років. Вказана постанова суду набрала законної сили 17 грудня 2024 року та в апеляційному порядку не оскаржувалася. Згідно довідки т.в.о. начальника Роздільнянського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області, ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував.

Пунктом 2.1.а Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. За положеннями ч. 5 ст. 126 КУпАП відповідальність настає у випадку повторного вчинення протягом року порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.

Факт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП особою, яка притягується до адміністративної відповідальності не оскаржується, будь-яких доводів в даній частині апеляційна скарга не містить.

Натомість, звертаючись до суду із апеляційною скаргою на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року ОСОБА_1 посилається на вчинення правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП в стані крайньої необхідності.

За змістом ст. ст. 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності (стаття 17 КУпАП).

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2018 року по справі №686/5225/17.

З огляду на викладене, посилання особи, яка притягується до адміністративної відповідальності на обставини необхідності доставлення дітей до навчального закладу, який розташований за 12 км від місця їх проживання, не є обставинами в розумінні визначення терміну крайня необхідність, та дія положень ст. 18 КУпАП в даному випадку на вказані обставини не розповсюджується. Наявності будь-якої реальної загрози життю чи здоров`ю особи, яка притягується до адміністративної відповідальності чи то іншим особам, в тому числі й інтересам держави тощо, в день складення адмін матеріалів відносно ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП, матеріали справи не містять.

Відповідності до п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Таким чином, враховуючи вищенаведені встановлені апеляційним судом обставини справи в своїй сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та оскаржуваної постанови Роздільнянського районного суду Одеської області без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 251, 280, 283, 294 КУпАП України, Одеський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання апеляційної скарги - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року.

Апеляційну скаргу особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 15 травня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 126 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя В.А. Коновалова