Доповідач: Гапончук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2025 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Гапончук В.В., перевіривши матеріали справи за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КпАП України,

ВСТАНОВИВ:

Вказаною постановою судді відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КпАП України.

Не погоджуючись із вказаною постановою ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, необґрунтованою, ухваленою з істотним порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваній постанові, не відповідають фундаментальним засадам верховенства права, справедливості та правової визначеності, а також ігнорують усталену практику Європейського суду з прав людини та вищих судових інстанцій. Просить скасувати постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2025 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та постановити нове судове рішення, яким його клопотання про зупинення провадження задовольнити, зупинити провадження у справі до його звільнення з військової служби.

Перевіривши подану апеляційну скаргу на відповідність її вимогам КпАП України, приходжу до висновку, що вона підлягає поверненню особі, яка її подала з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст.7 КпАП України, які узгоджуються з приписами ст.55 Конституції України, ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Специфіка процесуальної діяльності при розгляді справ про адміністративне правопорушення визначає особливу процедуру оскарження рішень посадових осіб, які її здійснюють. Водночас право на оскарження у справах про адміністративні правопорушення забезпечується встановленням у нормах КпАП України порядку і строків подачі (у деяких випадках і розгляду) скарг на рішення посадових осіб, в тому числі й судів.

У зв`язку з цим, главою 24 КпАП України передбачений інститут оскарження постанов у справах про адміністративні правопорушення, який є вихідною гарантією захисту прав учасників провадження.

Так, відповідно до ч.2 ст.287 КпАП України постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із ч.2 ст.294 КпАП України постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч.5 ст.7 та ч.1 ст.287 цього Кодексу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року №2-рп/2015 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.294 КпАП України у взаємозв`язку з положеннями п.8 ч.3 ст.129 Конституції України, яке є обов`язковим до виконання на території України, положення ч.2 ст.294 КпАП України щодо оскарження в апеляційному порядку постанови судді у справі про адміністративне правопорушення в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що в апеляційному порядку може бути оскаржена лише та постанова судді у справі про адміністративне правопорушення, ухвалення якої передбачене ч.1 ст.284 цього Кодексу, а саме: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, встановлених у статті 24-1 цього Кодексу; про закриття справи.

Відповідно до ст.151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Таким чином, КпАП України не встановлює заборони або обмеження в реалізації права на оскарження до суду судових рішень у справах про адміністративні правопорушення, а навпаки, визначає порядок оскарження судових рішень.

Водночас, як вбачається з апеляційної скарги, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на судове рішення, яким відмовлено у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі до звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

Враховуючи дану обставину, а також положення ст.ст.284, 294 КпАП України, рішення Конституційного Суду України від 31.03.2015 року №2-рп/2015, вважаю, що постанова судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2025 року, не може бути предметом апеляційного оскарження, оскільки виходячи із практики ЄСПЛ апеляційний суд не може діяти у спосіб, не передбачений процесуальним законом, тобто в даному випадку здійснити перегляд судового рішення в порядку, не визначеному КпАП України.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29.10.2010 року зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «resjudicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

У рішенні в справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року (заява №23436/03), ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. theUnitedKingdom від 21.02.1975 року), не є абсолютним воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Виходячи зі змісту вказаних норм закону, прийняття апеляційної скарги до розгляду по суті на судове рішення, оскарження якого не передбачено положеннями законодавства не відповідатиме нормам діючого національного законодавства та правовим позиціям, викладеним у рішеннях ЄСПЛ.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.06.2025, необхідно повернути особі, яка її подала.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст.7, 283, 287,288, 294 КпАП України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КпАП України повернути особі, яка її подала.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Волинського апеляційного суду Гапончук В.В.