Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю захисника-адвоката Жук Л. Б., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/726/24, за апеляційною скаргою захисника-адвоката Жук Л. Б. на постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.09.2024.

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 605 грн 50 коп. судового збору.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 564292 від 26.06.2024 та постанови судді від 16.09.2024 вбачається, що 26.06.2024 о 03 год 18 хв у м. Ужгороді по вул. Минайській, 35-А, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Audi A4», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки або в закладі охорони здоров`я відмовився о 03 год 43 хв, що зафіксовано на нагрудні реєстратори, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Жук Л. Б. просить постанову скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Посилається на те, що матеріалами справи не встановлено факту керування ОСОБА_2 транспортним засобом. Зазначає, що 26.06.2024 ОСОБА_2 взагалі не керував транспортним засобом. Вказує і на те, що за останні декілька років ОСОБА_2 не притягувався за порушення Правил дорожнього руху України, що характеризує його з позитивної сторони, при цьому останній є учасником бойових дій та на даний час проходить у м. Київ навчальну підготовку до служби в СБУ. Запис із портативних відео реєстраторів поліцейських є не послідовним, переривається і в ньому містяться факти, які взагалі не стосуються ОСОБА_2 . ОСОБА_2 не визнає вину і за ч. 3 ст. 126 КУпАП, однак оплатив штраф з метою запобігання примусового стягнення у зв`язку з закінченням процесуального строку по виконанню цієї постанови. Крім того, ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу, оскільки не керував транспортним засобом і працівники

-2-

поліції його не зупиняли, і при цьому останні не пропонували ОСОБА_2 пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я та не роз`яснили йому право на отримання правової допомоги. Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 , який під час судового розгляду підтвердив, що ОСОБА_2 не керував транспортним засобом. Просить викликати до апеляційного суду та допитати в якості свідка ОСОБА_4 , який перебував на місці події та проживає у АДРЕСА_2 .

Будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_2 на розгляд справи щодо нього не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, відомостей про поважність причин неявки не надав. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 , що не може розцінюватись як порушення його прав, передбачених ст. 268 КУпАП. Разом з тим, враховується думка захисника-адвокат Жук Л. Б., яка не заперечувала щодо розгляду справи без участі ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката Жук Л. Б., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши зібрані по справі докази, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

-3-

Частиною 1 статті 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно пункту 6 розділу І Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ № 1452/735 від 09.11.2015 (далі Інструкція), огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

Відповідно до пункту 7 вказаної Інструкції у разі відмови водія транспортного засобу від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу або його незгоди з результатами огляду, проведеного поліцейським, такий огляд проводиться в найближчому закладі охорони здоров`я, якому надано право на його проведення відповідно до статті 266 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - заклад охорони здоров`я).

З матеріалів справи та досліджених доказів апеляційним судом встановлено, що 26.06.2024 о 03 год 18 хв у м. Ужгороді по вул. Минайській, 35 А, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «Audi A4», д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки або в закладі охорони здоров`я відмовився о 03 год 43 хв, що зафіксовано на нагрудні реєстратори, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.

Незважаючи на заперечення захисником вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вина останнього у вчиненні вказаного правопорушення підтверджується сукупністю зібраних по справі, досліджених суддею місцевого суду та наведених у постанові доказів.

Зокрема, вина ОСОБА_2 стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 564292 від 26.06.2024, яким зафіксовано обставини вчиненого правопорушення та який повністю відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, як щодо змісту так і щодо форми; копією постанови серії ААД № 564293 від 26.06.2024 про накладання на ОСОБА_2 адміністративного стягнення за ч. 3 ст. 126 КУпАП; копією постанова серії ЕНА № 2476824 від 26.06.2024 про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 126 КУпАП; розпискою ОСОБА_2 про залишення транспортного засобу на місці зупинки; відеозаписами з нагрудних камер поліцейських, яким засвідчено факти керування ОСОБА_2 транспортним засобом та відмови від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому Законом порядку як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

Оцінка доказів відповідно до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Матеріали справи не містять доказів про порушення інспектором УПП в Закарпатській області Корнутою І. М. законодавства при складанні протоколу про

-4-

адміністративне правопорушення, оскільки поліцейським дотримано вимоги ч. 2 ст. 251, ст. 256, 265-2, 266, 268 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі. Протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 564292 від 26.06.2024 складено відповідно до вимог, встановлених ст. 256 цього Кодексу, уповноваженим на такі дії працівником поліції, у спосіб, з підстав та з дотриманням порядку, встановлених законом.

З встановлених апеляційним судом обставин вбачається, що після зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , за порушення вимог п. 2.1 «б» Правил дорожнього руху України, останній відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому Законом порядку як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я.

При цьому апеляційний суд враховує, що згідно п. 1.2 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, до ознак алкогольного сп`яніння, окрім інших, віднесено: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, тобто всі ті ознаки, що мали місце у водія ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене у поліцейських були наявні всі підстави для ініціювання проведення огляду водія ОСОБА_2 на стан алкогольного сп`яніння, від проходження якого останній відмовився, про що зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення.

При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що з долученим до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписом повністю підтверджено як факт керування ОСОБА_2 транспортним засобом, так і факт його відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння як на місці зупинки за допомогою технічного приладу «Драгер», так і в закладі охорони здоров`я.

При цьому спілкування ОСОБА_2 із працівниками поліції та його поведінка беззаперечно свідчать про правомірність підозри працівників поліції щодо ймовірного перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння, що й слугувало підставою для ініціювання проведення його огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи не встановлено факту керування ОСОБА_2 транспортним засобом, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та повністю спростовують доданими до протоколу доказами, у тому числі відеозаписом, із якого вбачається, що ОСОБА_2 не заперечував факту керування транспортним засобом.

Також стороною захисту не надано доказів про те, що складені відносно ОСОБА_2 постанови за ч. 1 та 3 ст. 126 КУпАП, якими також підтверджено факт керування транспортним засобом, є скасовані чи оскаржені у встановленому законом порядку.

Тому, доводи про те, що ОСОБА_2 не керував транспортним засобом є безпідставними та спрямованими на уникнення від адміністративної відповідальності.

Із цих підстав, неспроможними і такими, що не спростовують викладених у протоколі обставин правопорушення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не визнає вину і за ч. 3 ст. 126 КУпАП, однак оплатив штраф з метою запобігання примусового стягнення у зв`язку із закінченням процесуального строку по виконанню цієї постанови.

-5-

Надуманими і такими, що спростовують відеозаписом із місця події, є і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння за допомогою спеціального технічного засобу, оскільки не керував транспортним засобом і працівники поліції його не зупиняли, і при цьому останні не пропонували ОСОБА_2 пройти огляд на стан сп`яніння у закладі охорони здоров`я та не роз`яснили йому право на отримання правової допомоги.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що наявний у матеріалах справи відеозапис чітко відображає всю хронологію подій, що мали місце після зупинки працівниками поліції транспортного засобу під керуванням ОСОБА_2 , зокрема те, що останній визнав факт керування автомобілем, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння як на місці зупинки, так і в закладі охорони здоров`я, а також те, що працівники поліції роз`яснювали ОСОБА_2 його права та обов`язки, у тому числі право на правову допомогу, та наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. Між тим, зі змісту протоколу вбачається, що своїми підписами ОСОБА_2 підтвердив, що права та обов`язки йому роз`яснені, зі змістом протоколу ознайомлений, його копію отримав, внесені щодо нього дані правильні.

Доводи захисника про те, що запис із портативних відео реєстраторів поліцейських є не послідовним, переривається і в ньому містяться факти, які взагалі не стосуються ОСОБА_2 , апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

Згідно пунктів 4, 5 розділу ІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026, під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Розділом ІІІ вищевказаної Інструкції передбачено порядок застосування відеореєстраторів, встановлених на службових транспортних засобах, а саме: відеореєстратор може бути встановлений усередині салону службового транспортного засобу та/або зовні для максимальної фіксації навколишньої обстановки та/або внутрішньої частини салону в спосіб, що не заважає огляду водія; включення відеореєстратора здійснюється з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозапис ведеться безперервно до її завершення, при цьому в процесі включення відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Залежно від наявних режимів відеореєстратора та освітлення відеозапис здійснюється у відповідному режимі денної або нічної зйомки.

Той факт, що наявні в матеріалах справи відеозаписи є роздільними на окремі файли, а відеофіксація не здійснювалася безперервно, не є підставою для закриття провадження по справі, оскільки цим відеозаписом чітко підтверджено, що мав місце факт порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.1 «б» Правил дорожнього руху України, за що його було зупинено, і під час спілкування працівники поліції виявили у нього ознаки алкогольного сп`яніння та запропонували пройти відповідний огляд на місці зупинки за

-6-

допомогою приладу «Драгер» або в закладі охорони здоров`я, на що останній категорично відмовився. Отже, підстав піддавати сумніву зміст даного відеозапису немає, а тому такі твердження сторони захисту апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані та безпідставні.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, оскільки такі відповідають вимогам п. 5 Інструкції про застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, затвердженої наказом МВС України № 1026 від 18.12.2018, згідно якого включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних із виникненням у поліцейського особистого приватного становища.

Частина 2 статті 30 Закону України «Про національну поліцію» визначає, що поліцейські можуть застосовувати превентивні заходи, до яких відповідно до ст. 31 цього Закону віднесено застосування засобів відеозапису.

Відеозапис віднесений ч. 1 ст. 251 КУпАП до джерел доказів. Таким чином, поліцейські, здійснюючи відеофіксацію правопорушення, діяли відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 Закону України «Про національну поліцію» та положень КУпАП.

Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, як на неналежний доказ, визнаються необґрунтованими, оскільки усі необхідні факти, які мають важливе значення при розгляді даної справи та з якими законодавство пов`язує настання відповідальності за вчинене правопорушення, чітко зафіксовані нагрудними камерами поліцейських та використані як доказ вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, яке ставиться йому за провину.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до приписів ст. 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, який оцінюється у сукупності з іншими доказами по справі, а обставини, що містяться на вказаному відеозаписі, повністю узгоджуються зі змістом обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 564292 від 26.06.2024, так і у долучених до нього доказах, а тому відсутні будь-які сумніви в належності та допустимості відеозапису.

Всупереч доводам сторони захисту, апеляційний суд вважає даний відеозапис належним та допустимим доказом у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_3 , який під час судового розгляду підтвердив, що ОСОБА_2 не керував транспортним засобом, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі є безпідставними. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що матеріали справи не містять відомостей про те, що транспортним засобом керувала інша особа, а не ОСОБА_2 . Про такі факти на місці зупинки ОСОБА_2 не вказувалось, що свідчить про те, що показання свідка ОСОБА_3 , які не узгоджуються з іншими матеріалами справи, спрямовані на уникнення ОСОБА_2 від відповідальності.

Жодним чином не спростовують факту порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху України і доводи апеляційної скарги про те, що за останні декілька років ОСОБА_2 не притягувався за порушення Правил дорожнього руху України, що характеризує його з позитивної сторони, при цьому останній є учасником бойових дій та на даний час проходить у м. Київ навчальну підготовку до служби в СБУ.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу і на таке.

-7-

Порядок проходження огляду на стан сп`яніння у свою чергу закріплений у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом МВС № 1395 від 07.11.2015, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за № 1408/27853, розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ № 1452/735 від 09.11.2015 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за № 1413/27858, і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008, з послідуючими змінами і являє собою процедуру направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення зазначеного стану і безпосередньо проведення такого огляду.

Згідно визначеної процедури огляд водія, зокрема на стан спяніння, проводиться: 1) поліцейським на місці зупинки транспортного засобу із використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; з дотриманням Інструкції з експлуатації спеціального технічного засобу та фіксацією результатів на паперових та електронних носіях, якщо спеціальний технічний засіб має такі функції, у присутності 2-х свідків; 2) у відповідному закладі охорони здоров`я (в тому числі у разі незгоди водія на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами), не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення в присутності поліцейського. При цьому необхідно зазначити, що норми чинного законодавства щодо процедури направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння і проведення такого огляду не передбачають обов`язковості дотримання якоїсь черговості у його проходженні і мають лише визначені обмеження, пов`язані виключно зі специфікою стану певного сп`яніння.

Таким чином, ОСОБА_2 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані алкогольного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу із використанням спеціальних технічних засобів, а у разі незгоди на проведення огляду на стан сп`яніння поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами, не пізніше 2-х годин з моменту встановлення підстав для його здійснення у присутності поліцейського у закладі охорони здоров`я, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, незалежно від причин, які стали підставою для зупинки транспортного засобу, водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, так як будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання транспортних засобів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні щодо ОСОБА_2 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані у повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.

-8-

При цьому, слід зазначити, що проходження огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського є обов`язком водія, а не його правом, а відмова від проходження такого незалежно від підстав становить склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Окрім того, матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять жодних даних щодо протиправності дій працівників поліції, й оскарження таких дій та їх наслідків ОСОБА_2 чи його захисником.

Безпідставним апеляційний суд вважає і клопотання захисника про виклик до апеляційного суду та допит у якості свідка ОСОБА_4 , який перебував на місці події та проживає у АДРЕСА_2 .

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що, заявляючи указане клопотання, сторона захисту не вказує на те, які саме обставини, ніж ті, що відображені у складеному щодо ОСОБА_2 протоколі, а також містяться в інших доданих до протоколу матеріалах, чи будь-які інші додаткові відомості, може підтвердити ця особа. При цьому, стороною захисту самостійно не забезпечено явки даного свідка до апеляційного суду.

Також апеляційний вважає, що додані до протоколу докази містять всі необхідні й достатні відомості, які узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а відтак беззаперечно підтверджують обставини, викладені у складеному щодо ОСОБА_2 протоколі, які визнані судом першої інстанції доведеними, із чим погоджується і апеляційний суд. У зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає необхідності у допиті свідка, про виклик якого заявила клопотання сторона захисту, а тому відмовляє у задоволенні даного клопотання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суддею місцевого суду ОСОБА_2 обґрунтовано визнано винним у порушенні вимог, які передбачені пунктом 2.5 Правил дорожнього руху України та вчиненні, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Обґрунтування вимог апеляційної скарги щодо порушення місцевим судом законодавства при винесенні постанови, яке полягало у не з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не знайшло свого підтвердження при апеляційному перегляді.

Також судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, зокрема, характеру вчиненого ОСОБА_2 адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік відповідно до санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що хоч і є суворим, проте безальтернативним видом стягнення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції і вважає, що з врахуванням наведених обставин, допущене ОСОБА_2 порушення Правил дорожнього руху є грубим та потенційно небезпечним як для самої особи, яка керує транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, так і для інших учасників дорожнього руху, тяжкість ймовірних наслідків.

При цьому, апеляційний суд враховує, що в рішенні у справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

-9-

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008) Європейський суд вказав, що при призначенні покарання для того, щоб втручання (вилучення спеціального права) вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий надмірний тягар для особи.

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_2 , відповідає характеру вчиненого правопорушення, встановлене у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, а тому підстав для його зміни не вбачається.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та необґрунтованість накладеного на нього адміністративного стягнення, не вбачається, відтак постанова суду є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга захисника-адвоката Жук Л. Б. задоволенню не підлягає.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст.294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази; те, що стороною захисту не було надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення і жодних обґрунтованих клопотань з цього приводу не заявлялось.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Жук Л. Б. залишити без задоволення, а постанову судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.09.2024 щодо ОСОБА_5 , - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя