Справа № 727/6773/25
Провадження № 3/727/1575/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року суддя Шевченківського районного суду м.Чернівці Одовічен Я.В., за участю захисника Шеремети І.С., представника потерпілої особи Якобишеної Т.Д., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, яка надійшла від Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КпАП України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м.Чернівці надійшла справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КпАП України.

Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №652035 від 20.05.2025 року вбачається, що ОСОБА_1 , звинувачується в тому, що 09.05.2025 року близько 10 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: м.Харків, зателефонував на мобільний телефон колишньої дружини ОСОБА_2 та вчинив відносно неї домашнє насильство психологічного характеру, а саме: умисні дії, які полягали у словесних образах, погрозах фізичною розправою, а також погрожував тим, що забере спільну малолітню дитину, чим завдав шкоди психічному здоров`ю колишньої дружини ОСОБА_2 , тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КпАП України.

ОСОБА_1 у судовому засіданні вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП не визнав. Пояснив суду, що вони з ОСОБА_2 перебували у шлюбі 20 років. Дитина у них пізно народилась. Через деякий час дитина захворіла і вони протягом тривалого часу лікували хлопчика в ОСОБА_3 . Після того, як сина прооперували, він залишився проживати із матір`ю. Коли він відвідав сина, той йому повідомив, що мати його б`є. Даний факт він зафіксував, провівши відповідну експертизу. Після цього він поговорив про це з колишньою дружиною та поїхав у м.Харків. Проте, через деякий час син повторно повідомив йому, що ОСОБА_4 його б`є. Колишній дружині він не погрожував 09.05.2025 року та домашнє насильство відносно неї не вчиняв.

Захисник у судовому засіданні вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП заперечував. Подане клопотання про закриття провадження у справі підтримав. Вказував, що ОСОБА_1 09.05.2025 року домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_2 не вчиняв. Між ними дійсно неприязні відносини через наявний спір про визначення місця проживання дитини.

Просив провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_2 у судовому засідання пояснила, що дитину ніколи не била. Того дня колишній чоловік зателефонував до неї та почав погрожувати їй у зв`язку з тим, що дізнався про подання нею апеляційної скарги на рішення суду про визначення місця проживання дитини. З 2020 року ОСОБА_1 постійно вчиняв по відношенню до неї домашнє насильство. До відповідних органів з приводу цього вона не зверталась. Вперше звернулась до поліції у 2024 році. ОСОБА_5 чоловік постійно погрожував забрати дитину. 04.06.2025 року він вивіз дитину у невідомому напрямку і з того часу вона сина не бачила. ОСОБА_1 налаштовує їх спільного сина проти неї.

Представник потерпілої особи у судовому засіданні подане заперечення на клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження по справі підтримала. Вказувала, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняє домашнє насильство по відношенню до ОСОБА_2 . 09.05.2025 року ОСОБА_1 зателефонував до потерпілої та погрожував їй, що забере все спільне майно собі; погрожував фізичним насиллям, що виражалося в погрозах дати ОСОБА_2 «по зубам»; їх спільному сину казав, що вона не його рідна мати; погрожував, що забере спільного сина.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали вказаної вище адміністративної справи та аудіо записи наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно ст.245 КпАП України завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Диспозицією ч.1 ст.173-2 КпАП України передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки завдання шкоди фізичному чи психічному здоров`ю потерпілого.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч.1 ст.173-2 КпАП України, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Згідно із п. 3 ч. 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 7 частини 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Нормами зазначеного закону визначено, що психологічне насильство це така форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Однак важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство».

Особливостями ознак домашнього насильства є: наявність патерну (повторювані в часі інциденти множинних видів насильства); системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.

Конфлікт: особливий вид взаємодії, в основі якого лежать протилежні і несумісні цілі, інтереси, типи поведінки людей та соціальних груп, які супроводжуються негативними психологічними проявами; зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу (ч. 2 ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Суд зауважує, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами, не є безумовним та беззаперечним доказом доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення.

Наявний у матеріалах справи протокол серії ВАД №652035 від 20.05.2025 року не є підтверджуючим доказом скоєння даного адміністративного правопорушення, оскільки складений всупереч вимогам ст.256 КУпАП. Зокрема, у протоколі не зазначено свідків події, які б могли підтвердити чи спростувати протиправні дії ОСОБА_1 відносно колишньої дружини ОСОБА_2 , до матеріалів справи будь-яких доказів, які б вказували на ознаки вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП не долучено.

Із наявних у матеріалах справи аудіо записів розмови між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09.05.2025 року не вбачається вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства по відношенню до ОСОБА_2 . Натомість, на аудіо записах розмов саме ОСОБА_2 проявляє ініціативу та стверджує, колишній чоловік їй погрожує, розповідаючи про характер погроз, однак ОСОБА_1 ці звинувачення заперечує. Із вказаних розмов вбачається, що між ними існує конфлікт з приводу визначення місця проживання дитини та поділу майна.

При складанні уповноваженою особою протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та під час судового розгляду судом не було здобуто належних та допустимих доказів вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КпАП України. Ці звинувачення ґрунтуються на припущеннях.

Зі змісту ст. 62 Конституції України вбачається, що особа вважається не винуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

У відповідності до п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. При цьому суд не вправі самостійно формулювати обвинувачення особи.

Згідно ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства, є забезпечення доведеності вини.

Рішенням КСУ від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що у наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Враховуючи, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (більш кримінальна), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КпАП України, практики Європейського суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 1ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за умови відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Оскільки дії ОСОБА_1 , зазначені у протоколі про адміністративні правопорушення від 20.05.2025 року, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд вважає, що його вина у вчиненні адміністративного правопорушення, не доведена поза розумним сумнівом, у зв`язку із чим провадження у даній справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності складу та події адміністративного правопорушення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 173-2, 247, 283 КпАП України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КпАП України закрити у зв`язку із відсутністю події та складу даного адміністративного правопорушення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня винесення постанови до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці.

Суддя Одовічен Я.В.