Справа №443/1098/25
Провадження №3-зв/443/7/25
ПОСТАНОВА

іменем України

14 липня 2025 року суддя Жидачівського районного суду Львівської області Сливка С.І., розглянувши заяву судді Павліва Андрія Івановича про самовідвід у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 172-6 КУпАП,

встановив:

11.07.2025 суддя Павлів А.І. подав заяву про самовідвід у справі №443/1098/25 (провадження №3/443/494/25) про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.172-6 КУпАП.

В обґрунтування якої покликаючись на те, що ОСОБА_1 є присяжною Жидачівського районного суду Львівської області, статус якого прирівнюється до статусу судді цього суду та неодноразово брала участь у судових засіданнях впродовж 2023-2025 років. Очевидно, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, щодо присяжного суддею того самого суду, де присяжний реалізовує судову владу нарівні із професійним суддею, викликатиме у стороннього спостерігача об`єктивне та обґрунтоване побоювання щодо неупередженості, безсторонності та справедливості такого розгляду.

Суд, вивчивши викладені у заяві про самовідвід аргументи, доходить такого висновку.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не передбачає процесуальних норм, які регламентують порядок розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і не містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді або самовідвід, відповідно, не передбачають порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід). Однак відповідно з ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, від 04.11.1950 року, кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов`язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, зазначена міжнародно-правова норма гарантує кожній людині справедливий розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. 17 липня 1997 року Україна ратифікувала зазначену Конвенцію і Протоколи 1, 2, 4, 7, 11, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються тлумачення та застосування норм Конвенції.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» (від 29 червня 2004 року №1906-IV), чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у пункті 55 справи «Гурепка проти України» вказав, що «з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями статті 6 Конвенції, та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції (див. Engel and others v. the Netherlands, judgment of 8 June 1976, Series A no. 22, параграфи 82-83; Ozturk v. Germany, judgment of 21 February 1984, Series A no. 73, параграфи 48-50; Escoubetv. Belgium judgment [GC], no.26780/95, параграф 32, ECHR 1999-VII; Ezeh and Connors v. the United Kingdom [GC], nos.39665/98 and 40086/98, ECHR 2003-X).

Зазначені обставини свідчать про наявність прогалин в праві стосовно процесуального врегулювання розгляду суддею справ про адміністративні правопорушення і, зокрема, врегулювання права на відвід (самовідвід), порядку розгляду заяви про відвід (самовідвід) та визначення підсудності. Проте діючий Кримінальний процесуальний кодекс України передбачає відповідні статті, а тому, при розгляді заяви про відвід (самовідвід), слід застосувати аналогію права.

Відповідно до вимог статті 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні:

1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача;

2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник;

3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження;

4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості;

5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Згідно з статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон №1402-VIII), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

За змістом статті 9 Закону №1402-VIII, суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Приписами статті 48 Закону №1402-VIII встановлено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

У силу положень частини 2 статті 8 КПК України, у кримінальному провадженні застосовується принцип верховенства права з урахуванням практики ЄСПЛ, який у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine), скарга № 72286/01, §22, ECHR 2006, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

У справі «Білуха проти України», рішення від 09.11.2006 р., ЄСПЛ зазначив, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про безсторонність судді. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Отже, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, за наявності до того підстав, повинен заявляти самовідвід.

Як на підставу для задоволення заяви про самовідвід суддя Павлів А.І. покликається на те, що ОСОБА_1 є присяжною Жидачівського районного суду Львівської області, статус якого прирівнюється до статусу судді цього суду та неодноразово брала участь у судових засіданнях впродовж 2023-2025 років, що викликатиме у стороннього спостерігача об`єктивне та обґрунтоване побоювання щодо неупередженості, безсторонності та справедливості такого розгляду.

Надавши оцінку аргументам заявника, суд зазначає, що наведена ним у заяві обставина може бути об`єктивною підставою для виникнення сумнівів у його неупередженості, чого суд зобов`язаний уникати, оскільки неупередженість суду при розгляді справ є одним з фундаментальних критеріїв здійснення правосуддя в Україні, а відтак ця обставина відповідає приписам пункту 4 частини 1 статті 75 КПК України.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд доходить переконання про наявність обґрунтованої підстави для задоволення самовідводу судді Павліва А.І. у цій справі.

Керуючись статтею 8, 9 Конституції України, частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, статтями 6, 9, 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори», статтями 75, 81 Кримінального процесуального кодексу України, статтями 245, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд,

постановив:

Заяву судді Жидачівського районного суду Львівської області Павліва Андрія Івановича про самовідвід у справі №443/1098/25 (провадження №3/443/494/25) про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 статті 172-6 КУпАП задовольнити.

Матеріали справи про адміністративне правопорушення №443/1098/25 (провадження №3/443/494/25) передати до канцелярії Жидачівського районного суду Львівської області з метою визначення іншого складу суду для цього судового провадження у встановленому законом порядку.

Постанова оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя С.І. Сливка