Апеляційне провадження №33/824/2410/2025
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року, прийняту відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч.1 ст.130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №185349 30.11.2024 року о 08 год. 29 хв. у м. Києві на вул. Дорога Кільцева, 22, ОСОБА_1 керував автомобілем «ВАЗ 2107», номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, розширені зіниці, які не реагують на світло, неприродна блідість обличчя. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення - штраф у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень в дохід держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

У судове засідання, призначене на 15.05.2025 року, з`явилися особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та захисник.

Основним доводом апеляційної скарги було:

- працівники поліції пропонували особі відмовитися від проходження огляду, що має судом розцінюватися як схиляння до вчинення правопорушення, тобто провокацією;

- в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному відносно ОСОБА_1 , а саме у фабулі протоколу не вказано, які саме дії ОСОБА_1 вчинив з метою ухилення від огляду, тобто об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, не зазначена.

Дані твердження апелянта не можуть бути прийняті апеляційний судом.

Щодо доводів про наявність в діях працівників поліції провокацій відносно ОСОБА_1 суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Україна, давши згоду на обов`язковість міжнародного договору, зобов`язується діяти таким чином, щоб не позбавити його мети та не зробити його неможливим для виконання. Тому і ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» для України є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Відповідно до практики ЄСПЛ, справи про адміністративні правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкт з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто, отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Із правових позицій вбачається, що провокація вчинення злочину наявна, якщо:

- були активні дії правоохоронних органів;

- з їх боку мало місце спонукання особи до вчинення злочину;

- злочин не був би скоєний без втручання правоохоронних органів.

Як убачається з відеозапису з нагрудної камери, поліцейські, зупинивши транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 та встановивши ознаки наркотичного сп`яніння, запропонували йому пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі та роз`яснили ОСОБА_1 можливі варіанти поведінки у цій ситуації. Після відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння працівники поліції останньому наслідки такої відмови, а також те, що у разі відмови буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що працівники патрульної поліції схиляли ОСОБА_1 до вчинення адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд зауважує, що роз`яснення особі його права, в тому числі й щодо права погоджуватися чи відмовлятися від огляду, не може вважатися схилянням до відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.

Така відмова є порушенням п. 2.5 ПДР, тобто утворює самостійний склад адміністративного правопорушення, внаслідок чого і складається протокол.

Наступним доводом апеляційної скарги було те, що в протоколі про адміністративне правопорушення об`єктивна сторона адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП розкрита не в повній мірі.

Суд не погоджується з вказаним доводом з огляду на таке:

З протоколу про адміністративного правопорушення вбачається зазначення конкретної дії ОСОБА_1 - відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських засобів, за вчинення якої передбачена відповідальність, встановлена ч.1 ст.130 КУпАП.

Тому доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП була підтверджена на підставі сукупності належних та допустимих доказів.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.О. Журба