ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3703/24 Головуючий суддя І інстанції Петрова Н. М.
Провадження № 33/818/960/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Пархоменко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 2000 (двох) тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000,00 грн. (тридцять чотири тисячі грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та без конфіскації транспортного засобу.

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.126КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 2400 (двох тисяч чотирьохста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 40 800,00 грн. (сорок тисяч вісімсот грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами строком на п?ять років.

Згідно положень ст. 36 КУпАП, остаточно призначено ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 2 400 (двох тисяч чотирьохста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 40 800 грн. (сорок тисяч вісімсот грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років та без конфіскації транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Постановою встановлено, що 16.06.2024, водій ОСОБА_1 о 01 год. 00 хв. за адресою: м.Харків, вул.Залютинська, буд.20, керував транспортним засобом «Hyundai H-1», державний номерний знак « НОМЕР_1 » з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу та у закладі охорони здоров?я КНП ХОР ОНД відмовився. Правопорушення вчинено повторно протягом року.

Крім того, вбачається, що ОСОБА_1 16.06.2024 о 01 год. 00 хв. за адресою: м.Харків, вул.Залютинська, буд.20, керував транспортним засобом «Hyundai H-1», державний номерний знак « НОМЕР_1 », не маючи права керування транспортними засобами.

Таким чином, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.1 «а», п.2.5. Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність відповідно до ч.2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Не погодившись з судовим рішенням ОСОБА_1 на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають значення для правильного розгляду справи та порушив вимоги норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що працівниками поліції було застосовано загальний порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння до водія-військовослужбовця. Крім того, суд першої інстанції розгляну справу про адміністративне правопорушення без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що, на думку апелянта, порушило його права, передбачені чинним законодавством. Разом з тим, апелянт вважає, що суд першої інстанції самостійно перекваліфікував дії ОСОБА_1 та розглянув справу за ч. 2 ст. 130 КУпАП, хоча мав розглядати цю справу за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також, за наслідками всього розгляду протиправно позбавив особу, яка притягається до адміністративної відповідальності права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_1 таке право не отримував про, що свідчать відомості матеріалів справи.

За наслідками апеляційного розгляду апелянт просив скасувати постанову суду першої інстанції та направити матеріали справи до Національної поліції для належного оформлення.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження. В обгрунтування цього клопотання, апелянт посилається на те, що є військовослужбовцем, який приймає активну участь у відсічі збройній агресії російської федерації проти України та не був присутнім під час розгляду справи судом першої інстанції.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження відомостями матеріалів справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

В судовому засіданні апелянт та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити. В обґрунтування своєї апеляційної скарги посилались на зазначені в апеляційній скарзі обставини. Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що від проведення огляду не відмовлявся, а погоджувався пройти такий огляд в присутності ВСП.

Разом з тим, в судовому засіданні під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 зазначив, що визнає свою вину за ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки керував автомобілем немаючи права керування транспортними засобами, однак не погоджується із складанням стосовно нього матеріалу за ст. 130 КУпАП. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснювати перегляд апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП враховуючи апеляційні доводи щодо позбавлення права керування транспортними засобами.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, а також, заслухавши пояснення захисника апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водій відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130, ч. 5 ст. 126 КУпАП підтверджуються наявними у справі відомостями, а саме: відомостями протоколів про адміністративне правопорушення серії ААБ №287122 та ААД№ 901027 від 16.06.2024 року, в яких зазначено, факт керування ОСОБА_1 16.06.2024 о 01 год. 00 хв. за адресою: м.Харків, вул.Залютинська, буд.20, керував транспортним засобом «Hyundai H-1», державний номерний знак « НОМЕР_1 » з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння на місці зупинки транспортного засобу та у закладі охорони здоров?я КНП ХОР ОНД відмовився. Правопорушення вчинено повторно протягом року.

Крім того, вбачається, що ОСОБА_1 16.06.2024 о 01 год. 00 хв. за адресою: м.Харків, вул.Залютинська, буд.20, керував транспортним засобом «Hyundai H-1», державний номерний знак « НОМЕР_1 », не маючи права керування транспортними засобами.

У зазначених протоколах у графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності по суті справи» зазначено «згоден» та підпис ОСОБА_1 , що свідчить про те, що водія було ознайомлено із вказаними протоколами, який погодився з їх змістом.

Належить врахувати, що під час апеляційного розгляду особі, яка притягається до адміністративної відповідальності зазначені протоколи надавались на огляд. ОСОБА_1 , оглядаючи ці протоколи зазначав, що хоча підписи у протоколі належать йому, однак слово «згоден» ним не зазначалося. Разом з тим суд апеляційної інстанції враховує і те, що ОСОБА_1 вручались копії протоколів, які вочевидь відтворюють їх первинного змісту, однак сторона захисту не надала суду апеляційної інстанції своїх примірників протоколів на підтвердження заявлених ОСОБА_1 тверджень.

Відомостями довідок інспекторів УПП в Харківській області В. Бурикіної та Д. Брезгунова встановлено, що ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія (а.с.2, 43).

Згідно відомостей акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів вбачається, що огляд ОСОБА_1 на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія (а.с. 5).

Відомостями направлення на огляд особи з метою виявлення стану сп`яніння встановлено, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я також не проводився у зв`язку із відмовою водія (а.с. 6).

Довідкою Інспектора УПП в Харківській області ДПП В. Бурикіною встановлено повторюваність вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ст. 130 КУпАП, оскільки він 20.08.2023 вчинив адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП та був притягнутий до відповідальності постановою Київського районного суду м. Харкова від 21.09.2023 (копія постанови додається ( а.с 7-10).

З відомостей рапортів працівника поліції Т. Абашидзе вбачається, що 16.06.2024 о 01 год у м. Харкові за порушення комендантської години був зупинений автомобіль «Hyundai H-1» д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , який повторно протягом року керував автомобілем без права керування транспортними засобами, а також з ознаками алкогольного сп`яніння. Від проведення огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився.

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданих до протоколів встановлено, що автомобіль «Hyundai H-1» д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 було зупинено за порушення комендантської години. З огляду на те, що водій пересувався на транспортному засобі захисного кольору та був військовослужбовцем процесуальні дії проводились в присутності співробітника ВСП. Хоча ОСОБА_1 і повідомляв поліцейських про виконання ним невідкладних бойових завдань, однак відеозапис не містить відомостей щодо надання працівникам поліції письмових доказів на підтвердження своїх слів. Під час проведення процесуальних дій було спочатку встановлено порушення ОСОБА_1 вимог ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки він протягом року керував транспортним засобом не маючи права керування. Склавши протокол за ч. 5 ст. 126 КУпАП поліцейська розпочала правову процедуру огляду водія на стан сп`яніння. Від виконання законної вимоги поліцейського пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 відмовився в категоричній формі, повідомивши про своє рішення поліцейску (файл quygk 1 год 17 хв 1 год 19 хв). Відносно водія було складено протоколи про адміністративну відповідальність, копії яких були надані ОСОБА_1 .

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Проте, ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Також стороною захисту не надано відомостей про те, що останні звертався до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб працівників поліції, які склали протокол про адміністративне правопорушення. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, враховуючи, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.2 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи. При цьому, відмова від проведення огляду може надаватись водієм у вербальній або не вербальній формах, а також шляхом вчинення дій, які надають об`єктивних підстав сторонньому спостерігачу сприймати дії особи, як відмову від проведення огляду.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.2 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

За таких обставин, наявність неспростованих відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що ОСОБА_1 порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Щодо доводів сторони захисту про те, що огляд ОСОБА_1 має проводитись співробітниками ВСП відповідно до вимог ст. 266-1 КУпАП, що, на думку апелянта, обумовлює скасування постанови суду першої інстанції належить зазначити наступне.

Відповідно до приписів ч.1, 2 ст. 266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.

Аналіз положень ст.266-1 КУпАП свідчить про те, що даною нормою права не визначається порядок огляду військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, які керують транспортним засобом.

Тобто, положення ст.266-1КУпАП стосуються лише військовослужбовців за вчинення військових адміністративних правопорушень, передбачених главою 13-Б КУпАП.

Таким чином, для військовослужбовців, які керують транспортним засобом застосовується порядок проходження огляду, передбачений ст. 266 КУпАП, які проводять працівники Національної поліції.

Згідно приписів ч. 1 ст. 15 КУпАП за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, санітарних норм, правил полювання, рибальства та охорони рибних запасів, митних правил, вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією, вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування у разі винесення термінового заборонного припису, порушення тиші в громадських місцях, неправомірне використання державного майна, незаконне зберігання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, невжиття заходів щодо окремої ухвали суду, ухилення від виконання законних вимог прокурора, порушення законодавства про державну таємницю, порушення порядку обліку, зберігання і використання документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» одним із завдань Служби правопорядку є забезпечення безпеки дорожнього руху військових транспортних засобів, контроль за рухом транспортних засобів і перевезенням вантажів Збройних Сил України.

Вимогами п. 2 ч.2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що водії військових транспортних засобів зобов`язані виконувати передбачені законом вимоги поліцейського або посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, що даються в межах їх компетенції, передбаченої чинним законодавством, Правилами дорожнього руху та іншими нормативними актами.

Крім того належить зауважити, що спеціально створений суб`єкту владних повноважень військова поліція на цей час до виконання своїх посадових обов`язків не приступила.

Належить зазначити, що в розумінні логічного застосування правових норм, щодо яких законодавець на момент вчинення правопорушення ще не вніс відповідних змін, які відповідали б суспільним інтересам та певним обставинам (подолання часової прогалини у законодавстві) суд вважає належним не обмежуватись категорією «водій військового транспортного засобу» та застосовувати під час розгляду цієї справи цю категорію в значенні «водій військового транспортного засобу, який виконує бойове завдання або службовий обов`язок з використанням цивільного автомобіля».

В такому разі водій має підтвердити зазначене відповідними документами. Навіть і тоді, зазначене не обумовлює не виконанням водієм військового транспортного засобу вимог, передбачених ч.2 ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» щодо виконання законних вимог поліцейського.

З відомостей доданого до протоколу відеозапису вбачається, що хоча ОСОБА_1 , будучи зупиненим на автомобілі захисного кольору, повідомив про те, що він є військовослужбовцем та виконує бойове завдання, однак не надав поліцейському документів на підтвердження своїх тверджень. ОСОБА_1 не надав таких підтверджуючих документів і суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, враховуючи вимоги ст. 266, 266-1 КУпАП та Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», Закону України «Про дорожній рух» у їх невід`ємному зв`язку, а також те, що матеріали справи не містять підтверджених відомостей про те, що ОСОБА_1 в час вчинення правопорушення виконував бойове завдання або безпосередні посадові обов`язки поза межами військової частини з використанням цивільного транспортного засобу, суд приходить до висновку про належне та правильне дотримання працівниками поліції вимог чинного КУпАП та вважає їх дії щодо складання матеріалів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 законними. Натомість, суд апеляційної інстанції вважає твердження апелянта про те, що огляд військовослужбовців, які керують транспортними засобами має обов`язково проводитись співробітниками ВСП відповідно до вимог ст. 266-1 КУпАП або в їх присутності суб`єктивними та безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи про адміністративне правопорушення за ч. 2 замість ч. 1 ст. 130 КУпАП , як на підставу скасування постанови суду першої інстанції за відсутності повторюваності правопорушення належить зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

З відомостей протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що в оспорюваному протоколі викладені, зокрема обставини правопорушення, а також зазначені суб`єкт вчинення правопорушення, тобто особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, якому надана можливість згідно вимог ст. 268 КУпАП надати пояснення по суті справи. Відомостями графи «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті справи встановлено, що ОСОБА_1 було ознайомлено із протоколом про адміністративне правопорушення, який погодився з його змістом зазначивши у цій графі «згоден» та власний підпис.

Цей протокол надавався апелянтові на огляд під час судового розгляду судом апеляційної інстанції, під час якого ОСОБА_1 зазначив, що слово «згоден» він у протоколі не зазначав. До цих пояснень апелянта суд апеляційної інстанції ставиться критично, оскільки ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративну відповідальність була надана копія оспорюваного протоколу. Однак, на підтвердження своїх пояснень в цій частині зазначена копія протоколу суду апеляційної інстанції не надавалась.

Крім того, згідно відомостей супровідного листа, підписаного т.в.о. начальника ВАП Є. Скибою (а.с.12) до суду першої інстанції направлявся адміністративний матеріал відносно ОСОБА_1 саме за ч. 2 ст. 130 КУпАП, про що свідчать також відомості довідки про повторюваність та копія постанови Київського районного суду м. Харкова від 21.09.2023.

Разом з тим, про повторюваність правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 130 КУпАП свідчить також і відомості пояснень сторони захисту, яка повідомила суд апеляційної інстанції про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у іншому складі за правопорушення, вчинене ним 29.04.2024, тобто до вчинення ОСОБА_1 правопорушенням за яким він притягається до адміністративної відповідальності у цій справі. Такі відомості прямо свідчать про повторюваність ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП.

Також, суд апеляційної інстанції враховує, що матеріали справ про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 130 КУпАП та за ч. 5 ст. 126 КУпАП об`єднані в одне провадження судом першої інстанції. Вимогами чинного КУпАП не передбачена можливість виділення справи за вчинення одного з правопорушень в окреме провадження. Поряд з цим, судом враховано, що стягнення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП є більш тяжким, ніж стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, а тому не впливає на міру остаточного стягнення відповідно до вимог ст. 36 КУпАП.

За таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині належить вважати необґрунтованими та суб`єктивними.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оскільки справа про адміністративну відповідальність була розглянута за відсутності ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Згідно вимог ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, ратифікованою Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того конвенція встановлює право кожного на доступ до справедливого та безстороннього правосуддя. Однак таке право не є абсолютним, та може бути обмеженим з об`єктивних підстав, визначених законом з обов`язковим врахуванням принципу розумності строків для розгляду справи.

У справі «N.B. проти України» Суд зазначив, що «розумність тривалості розгляду справи має визначатися в світлі обставин справи, а також з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника» («N.B. проти України», 3 квітня 2008 року, §40).

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду (справа №800/547/17), направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення особи «належним». Обов`язок судів «повідомити» полягає у тому, щоб інформувати учасника справи про судове засідання, а не забезпечити його участь в цьому засіданні.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено: (…) сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм провадження (…).

З відомостей, наявних у матеріалах справи, вбачається що розгляд цієї справи неодноразово відкладався. Судові повістки про виклик направлялися ОСОБА_1 на адресу, зазначену у протоколі про адміністративну відповідальність, однак поверталися неврученими. Крім того, судом першої інстанції було розміщено оголошення про виклик ОСОБА_1 на 06.08.2024 у судове засідання для розгляду його спарви. Таким чином суд першої інстанції зробив все можливе, щоб повідомити особу, яка притягається до адміністративної відповідальності про місце, день та час судового розгляду її справи.

При цьому слід врахувати, що клопотань про відкладення судового розгляду в будь-який спосіб від ОСОБА_1 до суду першої інстанції не надходили.

Крім того належить зазначити, що сторона захисту скористалась правом, передбаченим ст. 294 КУпАП, та подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Для перегляду цієї справи за наслідками та в межах поданої апеляційної скарги суд апеляційної інстанції завчасно повідомив учасників цієї справи про адміністративне правопорушення, які приймали участь у апеляційному розгляді в судовому засіданні.

За таких обставин, належить вважати права ОСОБА_1 , передбачені ч. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 268, 294 КУпАп у цій справі дотриманими, а доводи сторони захисту про порушення її права на доступ до правосуддя компетентним судом є суб`єктивними та розцінювати їх, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .

Оцінюючи відомості цих доказів у справі у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння, а також повторне керування протягом року транспортним засобом особою, яка не має права керування транспортними засобами.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Однак, судом апеляційної інстанції під час судового розгляду встановлено порушення вимог чинного законодавства в частині накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до релевантних вимог абзацу 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» позбавлення права керувати транспортними засобами судам можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення, зокрема за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП. Суди не вправі застосовувати його тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Згідно відомостей довідок інспектора ВАП в Харківській області ДПП В. Бурикіної та Д. Брезгунова (а.с.2, 43), ОСОБА_1 , згідно облікових даних ІПНП посвідчення водія не отримував.

За таких обставин, погоджуючись з постановою суду першої інстанції, щодо винності ОСОБА_1 у скоєнні ним адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 130 та ч. 5 ст. 126 КУпАП, суд апеляційної інстанції не може погодитись з рішеннями та висновками суду першої інстанції щодо позбавлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності права на керування транспортними засобами.

З огляду на викладене, постанову суду першої інстанції належить змінити, виключивши з її мотивувальної та резолютивної частин висновки та рішення щодо позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційного оскарження задовольнити, поновивши йому строк апеляційного оскарження на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 06 серпня 202 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову судді Ленінського районного суду м Харкова від 06 серпня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП змінити, виключивши з її мотивувальної та резолютивної частин висновки і рішення суду про позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами.

В решті постанову суду Ленінського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2024 року залишити без змін

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков