Справа №484/695/25
Провадження № 33/812/295/24
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - адвоката Рясного В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання захисника ОСОБА_1 адвоката Рясного Владислава Денисовича про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, яку ухвалив суддя Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області Паньков Д.А. у приміщенні цього суду 15 квітня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік,

у с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №237322, складеного 03 лютого 2025 року, 03 лютого 2025 р. о 10 год. 47 хв., водій ОСОБА_1 , по вулиці Миру, 12, у м. Південноукраїнську, Вознесенського району, Миколаївської області, керувала транспортним засобом «Volkswagen Golf», номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: почервоніння очей, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в установленому законом порядку водій відмовився, чим порушив п.2.5 Правил дорожнього руху.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2025 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

23 червня 2025 р. захисник ОСОБА_1 адвокат Рясний В.Д. подав до суду апеляційну скаргу на постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 лютого 2025 р. з пропуском строку на її подачу та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Мотивуючи клопотання про поновлення строку, захисник ОСОБА_1 адвокат Рясний В.Д. зазначив, що про розгляд справи та винесену постанову ОСОБА_1 не був обізнаний, оскільки не отримував як судових повісток, так і копії постанови ні поштою, ні електронною поштою, ні іншими засобами зв`язку. Про винесену судом першої інстанції 15 квітня 2025 р. постанову дізнався тільки 22 червня 2025 р. із телефонного додатку «ДІЯ».

Захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 адвокат Рясний В.Д. в судовому засіданні підтримав клопотання про поновлення пропущеного строку та просив його задовольнити.

Перевіривши доводи, викладені в клопотанні, апеляційний суд, дослідивши матеріали справи в межах, що стосуються строку звернення з апеляційною скаргою, виходить з таких міркувань.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Чинні норми КУпАП в частині права на оскарження постанови судді місцевого суду є гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників судового розгляду і за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначають порядок реалізації цього права, його законну мету.

Тому, в розумінні положень статті 294 КУпАП, строк, передбачений на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Також у рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства про адміністративні правопорушення та своєчасного виконання ними передбачених КУпАП певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду справ про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити рішення про накладення на нього адміністративного стягнення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, постанова набирає чинності та пред`являється державою в особі її компетентних органів до виконання. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Сам строк звернення до апеляційного суду - це проміжок часу з дня винесення судом першої інстанції постанови у справі про адміністративні правопорушення, протягом якого особа має право звернутися до суду з апеляційною скаргою. Початок перебігу строку звернення до суду починається з дня винесення судом першої інстанції відповідної постанови.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається від дня винесення постанови суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про складення відносно нею протоколу про адміністративне правопорушення та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В цьому разі порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Інститут строків в справах про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Розумні строки в судочинстві з розгляду справ про адміністративні правопорушення - це найкоротші за конкретних обставин строки, протягом яких правопорушник чи його захисник повинні вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження постанови суду першої інстанції, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Втім, оцінюючи обставини звернення захисника Миропольського А.Г. з клопотанням про поновлення строку на оскарження постанови суду від 15 квітня 2025 р. з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень статті 294 КУпАП слід врахувати, що вказаною нормою встановлено строки звернення до апеляційного суду в порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого перегляду судового рішення у справах про адміністративні правопорушення, зокрема поновлення порушених прав заявника, який повинен діяти добросовісно.

Апеляційний суд не приймає як поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені заявником, з наступних міркувань.

У справі «Індепендент ньюс енд медіа» та «Індепендент ньюспейперс» проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що юридична визначеність передбачає повагу до принципу остаточності рішень. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

Відповідно до положень частини 1 ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судді першої інстанції відносно ОСОБА_1 була винесена судом 15 квітня 2025 р., апеляційна скарга на вищевказану постанову подана 23 червня 2025 р., тобто з пропуском десятиденного строку на оскарження постанови суду, встановленого ч. 2 ст. 294 КУпАП, майже на два місяці.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що судові засідання були призначені на 07 березня 2025 р. та на 15 квітня 2025 р., ОСОБА_2 про день, час та місце судових засідань повідомлявся шляхом направлення судових повісток на адресу, зазначену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є місцем реєстрації ОСОБА_1 та вказана в апеляційній скарзі як місце його проживання (а.с. 16), засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення, що відповідає вимогам статті 277-2 КУпАП. Оскаржувану постанову суд ухвалив у відсутності ОСОБА_1 .

При цьому на а.с. 11 та а.с. 14 міститься конверти з відмітками відділення Укрпошти про невручення поштових відправлень з судовими повістками ОСОБА_1 про розгляд справи 07 березня 2025 р. та 15 квітня 2025 р. відповідно, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.

Оскільки суд першої інстанції вчинив усі передбачені КУпАП заходи для вчасного повідомлення ОСОБА_1 про дати судових засідань, а справа про притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП не відноситься до тих, при розгляді яких обов`язковою є участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (ч. 2 ст. 268 КУпАП, суд першої інстанції обґрунтовано провів розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 .

Крім того, на а.с. 19 також міститься конверт з відміткою відділення Укрпошти про невручення винесеної 15 квітня 2025 р. постанови з аналогічною відміткою про причини невручення відсутність адресата. За такого суд першої інстанції виконав приписи ч. 1 ст. 285 КУпАП.

Вищевказане, свідчить про належне повідомлення ОСОБА_1 про судові засідання та надсилання йому копії винесеної постанови.

Проте, з апеляційною скаргою захисник Миропольського А.Г. звернувся до суду першої інстанції лише 23 червня 2025 р. Натомість причини відсутності ОСОБА_1 за адресою місця реєстрації та постійного проживання, зокрема про наявність об`єктивних, непереборних обставин щодо цього, які б унеможливлювали отримання поштових відправлень від суду, в клопотання про поновлення строку захисником не зазначено.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що згідно долученого органом патрульної поліції до протоколу про адміністративне правопорушення відозапису ОСОБА_1 був повідомлений поліцейським про складання відносно нього адміністративних матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також про те, що справа буде розглядатися Первомайським міськрайонним судом, але доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії, щоб з`ясувати долю такої справи та про судове рішення по ній, суду не надано, тоді як останній мав можливість в розумні проміжки часу цікавитися станом розгляду справи щодо нього..

За такого апеляційний суд вважає, що особою, в інтересах якої подано апеляційну скаргу, та його захисником Рясним В.Д. не надано доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити захиснику особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 - адвокату Рясному Владиславу Денисовичу в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 квітня 2025 р., якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Миколаївського апеляційного суду Т.М.Базовкіна