Провадження № 3/127/4148/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.07.2025м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

16.06.2025 біля 15.00 год по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та економічного характеру стосовно сестри ОСОБА_2 , а саме ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою.

ОСОБА_1 у судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнав і суду пояснив, що він не вчиняв насильство сестра штовхнула маму і та впала, внаслідок чого отримала перелом ноги. Сестра дізналась, що він викликав СОГ і також викликала поліцію. Відомості, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають дійсності. Сестра зайняла усю шафу в прихожій, тому він забрав частину речей сестри з шафи і склав їх на столі.

ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що вона прийшла додому і виявила її речі на столі. Вона запитала, чому її речі викинуті на стіл, однак брат почав до неї лаятись. Вона викликала поліцію, оскільки брат систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , думку представника потерпілої, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд враховує, що частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини першої статті 173-2 КпАП домашнє насильство полягає у вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Аналогічне визначення закріплене у пункті 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII). Зокрема, згідно з визначенням, даним у зазначеній правовій нормі, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Зі змісту пункту 11 частини другої статті 3 Закону № 2229-VIII випливає, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на рідних братів і сестер.

Згідно з визначення, наданого у пункті 4 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Відповідно до визначення, наданого у пункті 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

З протоколу про адміністративне правопорушення випливає, що 16.06.2025 біля 15.00 год по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного та економічного характеру відносно сестри ОСОБА_2 , а саме ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою.

На підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, суду надані в копіях повідомлення про вчинення правопорушення (далі Повідомлення), протокол заяви про вчинення правопорушення (далі Протокол), письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі Пояснення), терміновий заборонний припис (далі Припис).

Вище суд зазначив, що обов`язок доведення обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, покладений на орган, який склав відповідний протокол. При цьому докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні економічного насильства відповідно до визначення, викладеного вище, надані суду матеріали не містять. Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити таке.

ОСОБА_1 , заперечуючи обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, здійснив посилання на факт звернення у поліцію з приводу спричинення тілесних ушкоджень його матері, а також з приводу спору щодо користування житлом. Однак ці відомості не є предметом судового дослідження і мають бути оцінені у межах відповідного провадження. Натомість представник потерпілої надав суду запис, створений його довірителем. ОСОБА_1 автентичність цього запису та обставини, зафіксовані на ньому, в судовому засіданні не заперечував. Зі змісту дослідженого судом запису випливає, що ним підтверджений факт лайки ОСОБА_1 до його сестри ОСОБА_2 . Тому суд вважає, що обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, в частині вчинення домашнього насильства у формі психологічного насильства, знайшли своє підтвердження за результатами судового розгляду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_1 охоплюється складом правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП, за ознаками вчинення домашнього насильства психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого.

Вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини. Аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає за доцільне з метою попередження вчинення ОСОБА_1 аналогічних правопорушень у майбутньому застосувати до останнього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно зі статтею 40-1 КпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі Закон № 3674-VI) у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, на яку накладено стягнення, справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Разом з тим, відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

З наданих ОСОБА_1 документів випливає, що він є інвалідом ІІ групи. Тому суд вважає, що правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 судового збору відсутні.

Керуючись статтями 173-2, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень на користь держави.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: