Справа № 467/897/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка справу про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу про адміністративне правопорушення ВАД №720825 від 11 червня 2025 року слідує, що 11 червня 2025 року о 23:00 год. по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , перебуваючи в п`яному вигляді, вчинив відносно своєї матері ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: виражався в її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, в результаті чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Такі дії ОСОБА_1 уповноваженою на складання протоколу особи були кваліфіковані за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомляли.

В силу ч.1 ст. 268 КУпАП суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У свою чергу, суддя, дослідивши усі надані йому докази у їх розумінні відповідно до ст.251 КУпАП та згідно із положеннями ст. 252 цього ж Кодексу, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, установив таке.

Адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 172 -2 КУпАП ( у редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України у зв`язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок i домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» №3733-IX від 22.05.2024 року, який набрав чинності 19.12.2024) настає у разі вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Отже, з 19 грудня 2024 року диспозиція частини першої статті 173-2 КУпАП набула нової редакції і відтоді правильним є її викладення стосовно наслідків правопорушення як «була завдана шкода», а не «могла бути завдана».

Тому із 19 грудня 2024 року обов`язковим елементом об`єктивної сторони складу цього адміністративного правопорушення є наявність наслідків, а саме завдання реальної, а не уявної, гіпотетичної шкоди фізичному/ психічному здоров`ю потерпілої особи.

У цій справі є очевидним, що уповноважений працівник поліції склав протокол із викладенням диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №3733-IX від 22.05.2024 року, зазначивши у протоколі, що психологічному здоров`ю потерпілої «могла бути» задана шкода.

З 19 грудня 20214 року уповноважені на складання протоколу особи мають зазначати у ньому, що шкода «була» завдана із наданням відповідних доказів про це.

А оскільки правопорушення учинено 03 червня 2025 року, тобто, після набрання Законом №3733-IX від 22.05.2024 року чинності, то фактично ОСОБА_1 було висунуте звинуваченні на підставі Закону, якого на момент вчинення ним правопорушення вже не існувало.

У рішенні у справі «S.W. проти Сполученого Королівства» (S.W. v. the United Kingdom) від 22 листопада 1995 року Європейський суд з прав людини наголосив, що будь-яке правопорушення має бути чітко визначене в законі; такій вимозі відповідає стан, коли особа може знати з формулювання відповідного припису, а за потреби - за допомогою його тлумачення судом, за які дії або бездіяльність її може бути притягнуто до кримінальної відповідальності (пункт 35).

Відповідно до ч.1 ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Згідно ч.3 ст. 8 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.

Звідси слід зробити висновок, що протокол не відповідає вимогам ч.1 ст. 256 КУпАП щодо його змісту, а саме: у частині зазначення суті правопорушення ( його наслідків у цій ситуації) у точній відповідності із законом у тій редакції, у якій він діяв на момент учинення такого правопорушення.

Адже протокол про адміністративне правопорушення є актом обвинувачення і повинен містити конкретне обвинувачення, виходячи з поняття адміністративного правопорушення, відповідно до вимог КУпАП.

У 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Звідси суддя робить висновок про недопустимість протоколу про адміністративне правопорушення у даному випадку, так як висунуте у такий спосіб звинувачення порушує право особи на захист.

А доказ, здобутий внаслідок істотного порушення прав особи, у тому числі й на захист, визнається недопустимим.

Суд вкотре нагадує, що він не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» («Malofeyeva v. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04), («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016).

Отже належить виключити протокол із доказової бази у цій справі.

Решта ж доданих до нього доказів є похідними від протоколу і покликані лише деталізувати відображені у ньому обставини.

Тому суддя не може взяти їх за основу, на якій можливе прийняття законного рішення у справі.

При визнанні протоколу недопустимим доказом, решта доказів втрачають своє доказове значення у тій мірі, за якої могло б бути прийнятим остаточне рішення.

Тому у цій справі необхідно констатувати недоведеність факту учинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Так як кваліфікація його дій за таких обставин за ч.1 ст. 173-2 КУпАП є сумнівною.

Принцип «сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого (in dubio pro reo) означає, що у кримінальному процесі, якщо після оцінки доказів залишаються обґрунтовані сумніви щодо вини особи, ці сумніви повинні трактуватись на користь «обвинуваченого», тобто, на користь його невинуватості.

Тож, наявні обґрунтовані сумніви того, що кваліфікація дій ОСОБА_1 за умови висунутого йому обвинувачення згідно із законом, який скасований на час вчинення правопорушення, є вірною.

Тому застосувавши принцип in dubio pro reo при оцінці доказів у цій справі, слід констатувати недоведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Крім цього, протокол містить у собі відомості про те, що 30 травня 2025 року ОСОБА_1 вже притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Разом із цим, відповідної постанови суду до протоколу додано не було.

А тому тим більше кваліфікація дій ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП є сумнівною, так як можливо його дії могли б бути кваліфіковані за ч.3 ст. 173-2 КУпАП, у разі, якщо ОСОБА_1 вже був підданий адміністративному стягненню.

З мотивів, що викладені вище, суддя самостійно не має змоги перевірити факт притягнення ОСОБА_1 до відповідальності протягом року, у тому числі й у частині накладення на нього адміністративного стягнення.

А таке має своїм наслідком закриття провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з недоведеністю складу адміністративного правопорушення.

Судовий збір також не підлягає стягненню із ОСОБА_1 , так як він не піддається адміністративному стягненню за таких обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 251, 247, 252, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрити на підставі п.1 ст. 247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї.

Суддя Ірина Явіца