Справа № 482/1345/25
Номер провадження 3/482/638/2025
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 липня 2025 року місто Нова Одеса

Суддя Новоодеського районного суду Миколаївської області Кічула В.М., в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , розглянувши матеріали, які надійшли з військової частини НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гаврилівка Херсонської області, громадянина України, старшого маскувальника інженерно-маскувального відділення ІМВ ІМР ІМБ військової частини НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 172-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

встановив:

У відповідності до протоколу А5025 № 96 про військове адміністративне правопорушення від 31.05.2025 року, 11.05.2025 року о 15 год. 00 хв. відмовився проходити навчання за фахом у в/ч НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 .

Дії ОСОБА_1 командуванням військової частини НОМЕР_1 кваліфіковано за ч. 1 ст. 172-10 КУпАП.

ОСОБА_1 у судовому засіданні своєї вини у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав, пояснивши свою відмову погіршенням стану здоров`я, у звя`зку з чим він звертався за медичною допомогою, що підтверджує випискою з медичної картки від 13.05.2025 року, направленням на консультацію лікаря від 14.05.2025 року, та як наслідок, проходженням стаціонарного лікування у період з 26.05.2025 року по 03.06.2025 року та з 03.06.2025 року по 27.06.2025 року, на підтвердження чого надав відповідні медичні документи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Положеннями ч. 1 ст. 256 КУпАП визначено, що протокол про адміністративне правопорушення як документ, що засвідчує факт неправомірних дій та є одним з основних джерел доказів, складається за встановленою формою і має містити дані, необхідні для вирішення адміністративної справи, зокрема, про місце, час вчинення та суть правопорушення, спричинену матеріальну шкоду, а також про свідків і потерпілих.

Тобто, протокол про адміністративне правопорушення - це процесуальний документ, з якого починається розгляд справи про вчинення фізичною особою адміністративного правопорушення, і кінцевим результатом якого є прийняття судом судового рішення від імені держави на підставі всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом та забезпечення виконання винесеної постанови.

А тому, предмет судового розгляду обмежений даними, які вказані в протоколі про адміністративне правопорушення та які визначають його суть.

Згідно до вимог ст. статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень статті 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Кваліфікація порушення/обвинувачення як «кримінального» дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч. 2 ст. 6 Конвенції, та заборону подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст. 4 Протоколу 7 до Конвенції).

Згідно ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Частиною першою статті 172-10 КУпАП передбачено відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника).

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення правопорядку і військової дисципліни серед військовослужбовців ЗСУ та інших військових формувань.

Військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами ЗСУ та іншим законодавством України. Вона ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.

Стан військової дисципліни у військовій частині (підрозділі), закладі, установі чи організації визначається здатністю особового складу виконувати в повному обсязі та в строк поставлені завдання, морально-психологічним станом особового складу, спроможністю командирів та начальників підтримувати на належному рівні військову дисципліну. Тож, відповідальність за підтримання належного стану останньої у військових підрозділах закон покладає на командирів (начальників) цих підрозділів.

Згідно з Дисциплінарним статутом ЗСУ військова дисципліна досягається шляхом умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу. З іншого боку, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів ЗСУ, накази командирів, що, у свою чергу, є умовою та запорукою підтримання необхідного рівня боєздатності військових підрозділів, належного виконання ними завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України (ст. 28 Статуту).

У Статуті внутрішньої служби ЗСУ (статті 2931, 34) зазначено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником. У разі спільного виконання службових обов`язків військовослужбовцями, що не підпорядковані один одному, якщо їх службові відносини не визначені командиром (начальником), начальником на час виконання таких обов`язків є старший із них за посадою, а за рівних посад старший за військовим званням. Начальник (командир) має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою (у чому, зокрема, й втілюється принцип субординації).

Статут внутрішньої служби ЗСУ (статті 3538) також визначає порядок віддання й виконання наказів. Накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові. Наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення. Відповідальність за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству закон покладає на командирів (начальників). Останні також мають відповідати за невжиття заходів щодо виконання відданих підлеглим наказів, а також за допущені при цьому зловживання, перевищення влади чи службових повноважень. За віддання і виконання явно злочинного наказу (розпорядження) винні особи притягаються до відповідальності згідно із законом. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Тож, можна визначити, що безпосереднім об`єктом цього виду військового адміністративного правопорушення є установлений порядок підлеглості та дотримання субординації з боку військовослужбовців.

Об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 172-10 КУпАП, утворює відмова від виконання законних вимог командира (начальника), частиною другою те саме діяння, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Стаття 172-10 КУпАП передбачає відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника). Чинне українське законодавство не містить визначення поняття «вимога командира (начальника)» та порядку висунення законних вимог.

Проте з інших неофіційних джерел випливає, що вимога це:

1)норми, правила, яким хтось чи щось має підкорюватися або відповідати;

2) сформульовані потреби чи очікування, загальнозрозумілі або обов`язкові. Установлена вимога це вимога, сформульована в документі.

Відповідно до ст. 4 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Подібно до цього Дисциплінарний статут ЗСУ у ст. 4 наголошує, що всі військовослужбовці ЗСУ незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами статутів ЗСУ. Як зазначалося вище, військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції, законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів ЗСУ, накази командирів.

Втім ігнорування, порушення чи інші прояви невиконання військовослужбовцем загальних вимог служби, які містяться у статутах, інших законодавчих актах або службових інструкціях, самі по собі не утворюють складу адміністративного проступку, передбаченого ст. 172-10 КУпАП. Об`єктивну сторону цього виду правопорушення утворює відмова від виконання конкретної вимоги командира (начальника), яка стосується повсякденного життя військовослужбовця (в частині відносин, урегульованих статутами ЗСУ) та службової діяльності. Такі вимоги, згідно зі статутами ЗСУ, з боку командира (начальника) можуть бути втілені у формі наказу, розпорядження, команди.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-10 КУпАП, вина у формі прямого умислу, на що беззаперечно вказує формулювання фабули першої частини зазначеної статті, а саме: «відмова від виконання…». Констатація прямого умислу включає два такі елементи:

а) підлеглий військовослужбовець розуміє зміст висунутої вимоги;

б) свідомо не бажає її фактично виконувати. При цьому не має значення, чи було таке небажання (виконувати вимоги командира) висловлено чи позначено зовні якимось іншим чином. До уваги береться кінцевий результат невиконання законної вимоги командира (начальника), яка за відсутності поважних причин та об`єктивних обставин, які б перешкоджали її виконанню, не була фактично реалізована з боку військовослужбовця.

Відсутність у військовослужбовця вини у формі прямого умислу на невиконання законної вимоги командира (начальника) виключає склад цього військового адміністративного правопорушення.

Проте, виходячи зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення та долучених до нього документів, жодним чином не викладено об`єктивну сторону інкримінованого адміністративного правопорушення, а саме не зазначено яку саме законну вимогу командира (наказ, розпорядження тощо) не було виконано, в якому вигляді таку законну вимогу командиром було викладено, а також в чому вона полягала (суб`єктивна сторона правопорушення).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведення винуватості особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

У відповідності до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України» (з урахуванням первісного визначення принципу «поза розумним сумнівом» у справі «Авшар проти Туреччини») доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Слід зазначити, що складання протоколу про адміністративне правопорушення та підготовка матеріалів для їх розгляду покладено на відповідні органи, що уповноважені законом на складання таких протоколів, що не слід ототожнювати із повноваженнями суду, який розглядає справи про адміністративні правопорушення із винесенням рішення, передбаченого положеннями КУпАП, зокрема: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених ст. 24-1 Кодексу; про закриття справи.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Таким чином, у вищезазначеному протоколі про адміністративне правопорушення суть правопорушення викладено не в тому об`ємі, який дає підстави зробити висновок про те, що мала місце подія правопорушення та поза розумним сумнівом доводить наявність в діях особи складу інкримінованого йому діяння.

Оцінюючи зазначені вище докази, суддя доходить висновку, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним та допустимим доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду.

Враховуючи визначальну роль протоколу, як доказу підтвердження винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, з урахуванням наявних порушень, суд позбавлений можливості всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, у відповідності до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП та прийняти рішення щодо наявності в діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності складу адміністративного правопорушення, в тому числі шляхом надання оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, а відтак провадження у справі підлягає закриттю, на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 15, 33 - 35, 221, 252, 280, 283 - 285 КУпАП, суддя, -

постановив:

Справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - закрити за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-11 КУпАП., за обставин, викладених у протоколі А5025 № 96 про військове адміністративне правопорушення від 31.05.2025 року.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Суддя В.М. Кічула