Справа № 570/1657/25
Номер провадження 3/570/812/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 року м. Рівне

Cуддя Рівненського районного суду Рівненської області Таргоній М.В., розглянувши матеріали, що надійшли з Управління патрульної поліції Рівненській області ДПП НП України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, прож. АДРЕСА_1 , впо, з вищою освітою, одруженого, на утриманні 1 неповнолітня дитина, посвідчення водія НОМЕР_1 ,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

в с т а н о в и в:

На розгляд до Рівненського районного суду Рівненської області надійшла справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 згідно протоколу ЕПР1 № 2804665 від 24.03.2025 р. за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), за що передбачена адміністративна відповідальність згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні порушення є, зокрема своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин справи. Згідно ст. 252 КУпАП, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно положень пункту 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. В пункті 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Пункт 2.5 ПДР зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 ПДР передбачена статтею 130 КУпАП.

За змістом протоколу 23 березня 2025 року о 12 год. 50 хв. на а/д Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів 143 км, що в межах Рівненського району Рівненської області, водій ОСОБА_1 , який керував автомобілем Hyundai i30, д.н.з. НОМЕР_2 , відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння. Вказано, що такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

В судовому засіданні ОСОБА_1 , якому роз`яснено права згідно ст. 268 КУпАП, заперчив свою винуватість у вчиненні вказаного правопорушення. Повідомив, що він керував зазначеним автомобілем. Після його зупинення до нього звернулися поліцейські про необхідність надати документи для встановлення особи, на що ОСОБА_1 повідомив відомості про себе та намагався з`ясувати у працівників поліції причину зупинення його ТЗ, оскільки вважав що будь-яких порушень ПДР він не допускав. В подальшому поліцейські із зазначенням фомальних ознак наркотичного сп`яніння, повідомили йому про необхідність прослідувати з ними в м. Рівне до найближчого закладу охорони здоров`я для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Такі вимоги поліцейських ОСОБА_1 сприйняв як протиправні, та штучно створюванні для його затримання та передачі працівникам ТЦК. Заперечив наявність у нього поведінки, що не відповідає обстановці, оскільки він не проявляв будь-яких ознак дезорієнтації, був скоординованим, правильно сприймав спілкування із поліцейськими, не вчиняв деструктивних дій та не допускав висловлювань, які ставили б під сумнів його адекватність. Тобто його поведінка була відповідною обстановці, а висновок поліцейського про зворотнє є помилковим та непідтвердженим. Також вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсності твердження поліцейського про його (ОСОБА_1 ) неприродню блідість обличчя та звужені зінниці, які не реагують на світло. Із відео (яке є кольоровим) чітко прослідковується, що блідості у нього взагалі не було ніякої не кажучи вже про неприродню. Та й зінниці не були звужені (які працівник поліції навіть не перевіряв). Навпаки він почував себе нормально та впевнено, оскільки ні алкоголю ні наркотиків він не вживає, та був повністю переконаний в результатах будь-яких оглядів. Разом з тим, за вказаних обставин поліцейські повідомили йому про необхідність залишити його автомобіль на місці зупинки та про тривалість процедери огляду в межах двох годин, на що він звернувся про надання можливості проїхати в медзаклад на власному автомобіли (чи іншому), тільки не на службовому поліції, оскільки хвилювався що працівники поліції відвезуть його в ТЦК та/або для проходження ВЛК. Такі його дії працівники поліції розцінили, як намір ухилитись від проходження огляду та почали складати матеріали про адміністративне правопорушення, при цьому ними безпідставно проігноровано звернення ОСОБА_1 про участь в такій процедурі захисника адвоката. Вважає, що дії поліцейських за вказаних обставин не відповідають вимогам Закону та відповідної Інструкції щодо проведення огляду водія та виявлення ознак сп`яніння. До матеріалів справи додано письмові пояснення (заперечення на протокол), за змістом яких вказується також про відсутність у ОСОБА_1 будь-якого умислу на вчинення вказаного правопорушення та провокування на вчинення такого зі сторони поліцейських. Просив закрити провадження по справі за недоведеністю винуватості та відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Із матеріалів справи. У доданому до протоколу направленні водія ТЗ з метою виявлення стану сп`яніння до закладу охорони здоров`я КП "Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення" від 24.03.2025 р. щодо ОСОБА_1 вказано, що огляд не проводився, водій відмовився від огляду на стан наркотичного сп`яніння. Також вказано про виявлені поліцейським ознаки спяніння: неприродна блідість обличчя, звуженні зінниці, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці (а.с. 5). Разом з тим, у даному випадку оспорюється дійсність висновків поліцейського про наявність у водія зазначених ознак сп`яніння, що в свою чергу ставить під сумнів дотримання встановленого порядку щодо отрмання такого документу, та щодо відповідності такого документу критеріям належності та допустимості, як доказу.

Даними відеозапису (диск - а.с. 8) зафіксовано місце зупинки вищевказаного автомобіля та подальше спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 , як водієм даного ТЗ, під час якого останньому повідомлено про виявлені в нього ознаки наркотичного сп`яніння та про необхідність пройти відповідний огляд та прослідувати із поліцейськими в заклад охорони здоров`я на їх службовому автомобілі. Зафіксовано, що ОСОБА_1 не відмовився виконати таку вимогу поліцейського, лише, хвилюючись за власну безпеку, відмовився їхати в медзаклад на службовому авто. Також ОСОБА_1 в телефонному режимі намагався отримати допомогу та роз`яснення щодо своїх дій у даній ситуації. При цьому, із вказаних відеозаписів підтверджуються доводи ОСОБА_1 про помилковість висновків поліцейського про наявність у нього ознак сп`яніння. Поведінка ОСОБА_1 за вказаних обставин не мала ознак невідповідості обстановці. Не підтверджується із відеоматеріалів (які є кольоровими) вказана поліцейським неприродня блідість обличчя ОСОБА_1 та звуження зінниць. Навпаки відеоматеріали вказують на зворотнє визначеному поліцейським, як щодо поведінки (є зрозумілою, хоча і певними ознакими хвилювання), так і щодо кольору обличчя (на відео має природнє забарвлення, блідість не спостерігається) та звуження зінниць (не перевірялася поліцейським та на відео не прослідковується). Тобто у даному випадку підтверджуються із відеоматеріалів доводи ОСОБА_1 що висновок поліцейського про вказані ознаки сп`яніння є надуманими та мають ознаки штучно сформульованих тверджень поліцейського, які не відповідають дійсності. Також матеріали відеофіксації містяь інші фрагменти розмови та прибуття на місце події працівників ТЦК, що також ставить під сумнів нейтральність поліцейських у вказаній ситуації при оформленні події та достатність відповідністі їх дій вимогам Закону та Інструкції саме щодо проведення огляду водія та виявлення ознак сп`яніння.

Також із відеоматеріалів та пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він звертався до поліцейських про необхідність отримати відповідні роз`яснення, правову допомогу, та намагався в телефонному режимі з`ясувати щодо правильності своїх дій у вказаній ситуації. На звернення водія поліцейськими повідомлено про інформування в ЦНБПД про необхідність прибуття захисника для надання правової допомоги ОСОБА_1 , однак захисник після таких повідомлень поліцейського так і не прибув на місце події та участі у зазначених діях не приймав, що свідчить про те, що фактично не було забезпечено реалізації права на захист, та незважаючи на такі умови і обставин поліцейський розпочав оформлення події.

У даному випадку необхідно зазначити, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами. Конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №815/3591/17. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У даному випадку причини відсутность участі захисника адвоката не була достатньо чіткими, аргументованими та вмотивованими, при тому, що право на правову допомогу гарантовано ст. 59 Конституції України.

Складання протоколу про адміністративне правопорушення, оформлення події та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження. Вказані положення ст. 59 Основного закону України є законодавчими гарантіями об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких спрямовується також і для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

У даному випадку недотримання гарантій права на захист особи на первинній стадії притягнення особи до адміністративної відповідальності ставлять під сумнів законність наступних дій проведених при оформленні події та складанні відповідного протоколу.

Також, залишається не спростованим те, що за вказаних обставин, дії поліцейських на місці події при спілкуванні із водієм, не відповідають усім критеріям "пасивності" при виявленні правопрушення. Також наведене ставить під сумнів обставини вказані поліцейським у протоколі та дотримання поліцейськими при огляді водія на стан сп`яніння вимогам ст. 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Крім того, у даному випадку із урахуванням наведеного, виникає сумнів щодо правильності визначення поліцейським ознак сп`яніння у водія, оскільки враховуючи заперечення водієм таких, зазначені поліцейським ознаки із матеріалів справи не підтверджуються, а навпаки спростовуються із відеоматеріалів. Із тих же відеоматеріалів знайшли своє підтвердження пояснення ОСОБА_1 в частині про ймовірний додатковий намір поліцейських при його затриманні на місці події, а саме передати відомості про нього та забезпечити прибуття на місце події працівників ТЦК, оскільки такий працівник на місце події прибув та мав можливість в присутності поліцейських спілкуватися із водієм ОСОБА_1 . Наведене створює додатково сумнів про дійсну наявність у ОСОБА_1 ознак сп`яніння та/або щодо перебування його в стані сп`яніння під час керування автомобілем за обставин, вказаних у протоколі.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися в т.ч. на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Також у даному випадку, суд звертається до застосовування Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" N 39598/03 від 21.07.2011 р.), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18.01.1978 р. у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява N 25).

Із урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку матеріали справи не містять достатнього обсягу належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Обставини вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення та наявність в його діях скаду вказаного правопорушення матеріалами справи не підтверджуються, а винуватість особи вважається недоведеною. Згідно ч. 2 ст. 284 КУпАП, при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу, виноситься постанова про закриття справи.

При цьому, враховується практика ЄСПЛ, яка визначає, що фабула, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має в суді доводитися, а суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 247, ч. 1 ст. 130, ст. 280, 283-284 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

Закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, згідно п. 1 ч. 1 ст. 247, ч. 2 ст. 284 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом десяти днів з дня її винесення, в порядку ст. 294 КУпАП.

Суддя Таргоній М.В.