Справа № 496/2408/25
Провадження № 3/496/1648/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Пасечник М.Л.

за участю секретаря - Кабанової К.С.

захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - адвоката Корнієнко О.О.,

розглянувши матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Туреччини, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

До Біляївського районного суду Одеської області надійшли матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Туреччини, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

За змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 297066 від 11.04.2025 року встановлено, що 11.04.2025 року о 10:44:00 в с. Алтестове, траса М05 450 км водій керуючи транспортним засобом не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, правопорушення вчинено повторно протягом року. Притягався за ч.2 ст. 126, постанова ЕНА 3866402 від 15.01.2025 року, чим порушив п. 2.1.а.ПДР - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Дії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працівниками поліції кваліфіковані. як порушення вимог п. 2.1.а Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність ч.5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В судовому засіданні адвоката Корнієнко О.О., просила закрити провадження у справі, при цьому посилаючись на письмові пояснення в яких, крім іншого зазначено, що вона звертає увагу суду на те, що у самому протоколі № 297066 вказано суть правопорушення, а саме, що ОСОБА_2 керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, що є складом правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КУпАП. При цьому, такі дії ОСОБА_3 кваліфіковано працівниками патрульної поліції за ч.5 ст. 126 КУпАП, як повторне протягом року вчинення порушень, передбачених ч.ч. 2-4 цієї статті. Частинами 2-4 ст.126 КУпАП не передбачено відповідальності за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі посвідчення водія, оскільки такі дії утворюють склад правопорушення, передбачений ч.1 ст. 126 КУпАП, що в свою чергу не утворює повторність, передбачену ч.5 ст.126 КУпАП. Частина 1 та частина 2 статті 126 КУпАП передбачають різні склади адміністративних правопорушень, які не можуть ототожнюватися ані за об`єктивною стороною, ані за ступенем суспільної небезпеки діяння.

Таким чином, факт непред`явлення посвідчення водія сам по собі не є беззаперечним доказом того, що особа не має права на керування, і не може бути підставою для кваліфікації дій за ч.2 ст. 126 КУпАП. Доказами того, що ОСОБА_2 отримував водійське посвідчення є: - витяг з турецького сайту: turkiye.gov.tr (витяг додається із нотаріально засвідченим перекладом), з якого вбачається отримання водійських прав громадянином Турецької Республіки ОСОБА_4 ; -фотокопія водійського посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 31.12.2018 року; - відеозапис з бодікамери поліцейського, наданий управлінням патрульної поліції, з якого вбачається, що ОСОБА_2 показував фото турецького посвідчення водія.

Відповідно до статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про взаємне визнання та обмін національних посвідчень водія, яка затверджена постановою КМУ від 01.07.2020 року № 547 договірні Сторони взаємно визнають, з метою обміну, нетимчасові та дійсні національні посвідчення водія (далі - посвідчення водія), видані компетентними органами іншої Договірної Сторони відповідно до їх національного законодавства власникам посвідчень водія (далі - власник посвідчення водія), які є громадянами держави однієї з Договірних Сторін та які мають посвідку на тимчасове або постійне проживання на території держави іншої Договірної Сторони. Власник посвідчення водія, виданого компетентним органом однієї з Договірних Сторін, має право керувати транспортним засобом тієї категорії, яка зазначена в посвідченні водія, на території держави іншої Договірної Сторони протягом періоду, визначеного її національним законодавством.

За таких обставин, застосування ч.2 ст. 126 КУпАП є необґрунтованим та суперечить принципу юридичної визначеності, а також презумпції невинуватості, передбаченій ст. 62 Конституції України. Згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Також, доказів на підтвердження існування поважної підстави для зупинки Явуза Махмута працівниками поліції, з перелічених у ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», матеріали справи не містять. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.03.2019 року у справі № 686/11314/17, безпідставна зупинка водія поліцією не є законною, а тому всі подальші вимоги поліції до нього, зокрема, надати посвідчення водія, водій виконувати не зобов`язаний.

Окрім цього, чинна на сьогодні постанова серії ЕНА № 3866402 від 15.01.2025 року за ч.2 ст. 126 КУпАП, на яку управління патрульної поліції посилається як на підставу кваліфікації діяння за ч.5 ст. 126 КУпАП за ознакою повторності, наразі оскаржується у Солом`янському районному суді м. Києва.

Під час притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 126 КУпАП йому не було роз`яснено його права, зокрема, права на правову допомогу, зрозумілою для нього мовою, оскільки працівниками патрульної поліції перекладач не залучався. Як було зазначено вище, ОСОБА_2 є громадянином Турецької Республіки. Його знання української мови, а також українського законодавства не дозволяють належним чином зрозуміти чи правильно було кваліфіковано його дії, які наслідки притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, яка процедура оскарження такої постанови тощо. Все це зумовило набуття чинності постановою серії ЕНА № 3866402 від 15.01.2025. Аналогічна ситуація відбулася і під час складання протоколу № 297066. Із записів з бодікамер через погану якість звуку неможливо зрозуміти, чи роз`яснювалися права ОСОБА_5 , зокрема, на правову допомогу, на залучення перекладача, чи було повідомлено про склад вчиненого правопорушення, роз`яснено право на оскарження зрозумілою мовою тощо.

Отже, в разі складання поліцейськими протоколу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, щодо громадянина іноземної держави, який не володіє українською мовою - обов`язковим є залучення перекладача, адже в цьому разі це становитиме порушення фундаментальне право знати та розуміти, в чому його обвинувачують та які права він має. Жодних відомостей про участь перекладача під час складання даного протоколу не зазначено та не вбачається з відеозаписів. Відомості про те, що особа, що притягається до відповідальності, розуміє українську мову та послуги перекладача їй не потрібні, матеріали справи також не містять.

З`ясувавши позицію адвоката особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Заперечення сторони захисту зводяться до тверджень про неправомірність зупинки, невірну кваліфікацію, а також вказано, що ОСОБА_5 будучи громадянином Туреччини, пред`явив працівникам поліції посвідчення водія відповідної категорії республіки Туреччина.

Відповідно до ст. 251 КУпАП Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже даною нормою чітко визначено, що саме на орган, який складає протокол про адміністративне правопорушення покладається обов`язок збирання доказів при цьому суд, зауважує.

Європейським судом з прав людини у багаточисельних рішеннях висловлена правова позиція щодо розгляду національними судами справ про адміністративні правопорушення. Так, у рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у численних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Так, у справі «Гурепка проти України» з огляду на свою усталену прецедентну практику, Суд не має сумніву, що в силу суворості санкції дана справа за суттю є кримінальною, а адміністративне покарання фактично носило кримінальний характер з усіма гарантіями ст. 6 Конвенції.

Беззаперечно адміністративне стягнення у виді штрафу, разом з позбавленням права керування транспортним засобом, мають каральний і стримуючий характер.

Суттєве посилення санкцій за вчинення адміністративного правопорушення, максимально наближає адміністративні стягнення до кримінальних покарань.

Так, у справі «Михайлова проти України» Європейський Суд зазначає, що з огляду на суворість покарання адміністративне провадження як те, що здійснювалося щодо заявниці у цій справі, має розглядатися як «кримінальне» для цілей Конвенції та протоколів до неї (див. рішення у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, пункт 55, від 06 вересня 2005 року) і, отже, із залученням гарантій статті 6 Конвенції та, відповідно, гарантій ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

У цьому ж рішенні Європейський Суд стверджує про порушення п. 1 Конвенції через відсутність безсторонності, яка забезпечується, серед іншого, присутністю сторони обвинувачення, необхідною для усунення обґрунтованих сумнівів, які можуть виникнути щодо безсторонності суду.

Європейський Суд розглядав питання дотримання принципу безсторонності у випадку відсутності прокурора під час частини або всього провадження щодо заявників у низці справ.

Зокрема, у рішеннях у справах «Озеров проти Росії» (Ozerov v. Russia), заява № 64962/01, пункти 53-58, від 18 травня 2010 року, та «Кривошапкін проти Росії» (Krivoshapkin v. Russia), заява № 42224/02, пункти 44-46, від 27 січня 2011 року, Суд встановив порушення принципу безсторонності щодо випадків, коли прокурор був відсутнім у всіх судових засіданнях у кримінальних справах заявників, але суди перейшли до дослідження доказів, у тому числі допиту обвинувачених і свідків, та засудили заявників. Суд дійшов висновку, що за таких обставин суди переплутали ролі прокурора та судді, і, таким чином, надали підстави для обґрунтованих сумнівів щодо їхньої безсторонності.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08, пункти 51-84, від 20 вересня 2016 року, Суд встановив порушення принципу безсторонності в провадженні у справі про адміністративне правопорушення щодо заявника, під час якого прокурор був відсутнім.

Роль посадової особи, яка склала протокол про адміністративне правопорушення, обмежувалася переданням суду протоколу та підтверджуючих доказів. Після виконання цієї функції ця посадова особа не відігравала ролі у провадженні, так само як і прокуратура. Іншими словами, під час провадження у суді не було «сторони обвинувачення» або «прокурора». Це означало, що у судовому засіданні не було нікого, хто б міг заперечити заявниці (див. п. 63 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Михайлова проти України).

Згідно з п. 64 зазначеного рішення за таких обставин Суд вважає, що суд, який розглядав справу, не мав іншого вибору, окрім як взяти на себе функцію пред`явлення та, що є більш важливим, нести тягар підтримки обвинувачення під час усного розгляду справи. Суд не переконаний у тому, що були наявні достатні гарантії, здатні усунути обґрунтовані сумніви щодо негативного впливу такого процесу на безсторонність суду.

У зв`язку із наведеним, суд не може самостійно перебирати на себе «функції обвинувачення» і відшукувати докази вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, винуватість особи має доводитися саме в суді, що вимагає «обережності дій суду» при вирішені питання про тягар доказування в такій категорії справ.

Як вказано стороною захисту та встановлено судом під час огляду долученого в якості доказу відеозапису ОСОБА_2 при зупинці транспортного засобу пред`явив на вимогу працівників поліції посвідчення водія республіки Туреччина.

Відповідно до статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про взаємне визнання та обмін національних посвідчень водія від, яка затверджена постановою КМУ від 01.07.2020 року № 547 договірні Сторони взаємно визнають, з метою обміну, нетимчасові та дійсні національні посвідчення водія (далі - посвідчення водія), видані компетентними органами іншої Договірної Сторони відповідно до їх національного законодавства власникам посвідчень водія (далі - власник посвідчення водія), які є громадянами держави однієї з Договірних Сторін та які мають посвідку на тимчасове або постійне проживання на території держави іншої Договірної Сторони. Власник посвідчення водія, виданого компетентним органом однієї з Договірних Сторін, має право керувати транспортним засобом тієї категорії, яка зазначена в посвідченні водія, на території держави іншої Договірної Сторони протягом періоду, визначеного її національним законодавством.

Таким чином враховуючи, що до матеріалів справи працівниками поліції доказів зворотного ніж вказано стороною захисту не додано, хоча про наявність таких вказано в протоколі (відеозапис з місця подій), суд тлумачить сумнів, який виник, на користь сторони захисту, виходячи із того, що стороною захисту вказане нею виконано, а докази зворотного відсутні.

Таким чином суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а останнім при зупинці тз посвідчення водія було пред`явлено, однак працівниками поліції при визначенні наявності порушення ч.5 ст. 126 КУпАП не враховано положень Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про взаємне визнання та обмін національних посвідчень водія від, яка затверджена постановою КМУ від 01.07.2020 року № 547.

Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності складу адміністративного правопорушення.

Отже, суд враховуючи, положення ст. 251 КУпАП, оцінивши наявні у даній адміністративній справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю, на підставі п. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись ст.ст. 23, 24, 30, 33, 126, 247, 283, 284 КУпАП України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.5 ст. 126 КУпАП закрити на підставі ст. 247 п.1 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Повний текст постанови виготовлено 27.06.2025 року.

Суддя М.Л. Пасечник