ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1110/25 Номер провадження 33/814/547/25Головуючий у 1-й інстанції Третяк О. Г. Доповідач ап. інст. Герасименко В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Полтава

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Герасименко В.М., з секретарем судового засідання Леуською Л.Я., за участі: адвоката Якимової О.В. (в режимі відеоконференції) розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Якимової О.В. та особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Цією постановою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого ФОП, розлученого, маючого на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, є особою з інвалідністю другої групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення із застосуванням ст. 36 КУпАП у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 605 гривень 60 копійок.

Згідно з постановою судді, 15.02.2025 близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_2 перебуваючи поблизу ПТУ №44 по вул. Козацькій в м. Миргород, Полтавської області, вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини - ОСОБА_3 , а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні образ нецензурною лайкою, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої.

Крім того, 15.02.2025 близько 12 години 00 хвилин, ОСОБА_2 перебуваючи поблизу ПТУ №44 по вул. Козацькій в м. Миргород, Полтавської області, вчинив в присутності неповнолітньої ОСОБА_4 , та малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відносно колишньої дружини ОСОБА_3 домашнє насильство, а саме: умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні образ нецензурною лайкою, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю ОСОБА_3 , неповнолітній падчерці ОСОБА_4 2008 року народження та малолітнім синам ОСОБА_5 2013 року народження, ОСОБА_6 2017 року народження.

Не погодившись з вказаним рішенням, адвокат Якимова О.В. та особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати постанову судді, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що в протоколах про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 суть адміністративного правопорушення, що викладена, не в повній мірі відповідає диспозиції ст.173-2 КУпАП, за якою кваліфіковані його дії, а саме не зазначено внаслідок яких саме дій ОСОБА_2 могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.

Суд, не маючи в своєму розпорядженні належним чином підтвердженої винної поведінки ОСОБА_2 самостійно визначив суть адміністративного правопорушення та встановив склад адміністративного правопорушення та обставини його вчинення, чим порушив право на захист, хоча за законом зобов`язаний розглядати справу в межах складу та обставин адміністративного правопорушення, які зазначені в протоколі.

Зазначають, що протоколи про вчинення ОСОБА_2 адміністративних правопорушень є недопустимими доказами, оскільки при їх оформленні було допущено неповноту викладення обставин правопорушень.

ОСОБА_2 та потерпіла ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи про адміністративне правопорушення, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення не надали, за таких обставин, вважаю за можливе судовий розгляд проводити без їх участі.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши адвоката Якимову О.В. в підтримку мотивів апеляційної скарги, приходжу до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно вимог ст. 245, 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, підлягають до з`ясування питання чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, рішення приймається на підставі доказів оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_2 .

Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, які досліджені всебічно, повно та об`єктивно, висновки суду про винуватість ОСОБА_2 у вчинені правопорушення ґрунтуються на матеріалах справи.

Висновки суду про наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП є обґрунтованими, що підтверджується дослідженими доказами та ґрунтується на вимогах закону, а саме змістом протоколів про адміністративні правопорушення серії ВАД № 393488 від 04.03.2025 року, ВАД № 393487 від 04.03.2025 року, ВАД № 393489 від 04.03.2025 року, ВАД № 393490 від 04.03.2025 року, рапортом працівника поліції про погрози ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 , протоколом прийняття заяви про правопорушення, де вказано про моральні образи стосовно заявниці та її доньки з боку колишнього чоловіка, поясненнями потерпілої ОСОБА_3 , письмовими поясненнями ОСОБА_2 .

Наведені в оскарженій постанові докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 є послідовними та узгоджуються між собою.

Таким чином, вина ОСОБА_2 у вчиненні правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 та ч.2 ст.173-2 КУпАП, доведена належним чином дослідженими в судовому засіданні доказами.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів та обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається.

Диспозиція частини 1 статті 173-2 КпАП України передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

За змістом чинних положень ч.2 ст. 173-2 КУпАП адміністративним правопорушенням є діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.

Приписами Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» регламентовано, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Так, у письмових пояснень потерпіла ОСОБА_3 від 15.02.2025 вказала, що 15.02.2025 перебувала разом з синами та донькою на тренуванні синів з футболу, яке проходило в м.Миргород, приїхав колишній чоловік ОСОБА_2 , який підвищеним тоном вимагав вийти з ним на вулицю з приміщення спортзалу, на що отримав категоричну відмову. Після завершення змагань, перебуваючи на вулиці біля власного автомобіля, до потерпілої та дітей, які знаходились в автомобілі, підійшов колишній чоловік ОСОБА_2 , який схопив потерпілу за куртку, наніс удар по голові, ображаючи при цьому образливими словами. Всі події відбувались у присутності власних дітей, які перебували в автомобілі. Вказує, що колишній чоловік ОСОБА_2 за останні півроку неодноразово ображав її та морально принижував.

В письмових поясненнях від 04.03.2025 ОСОБА_2 не заперечував обставин виникнення конфліктної ситуації 15.02.2025, вказував, що хотів з`ясувати відносини з колишньою дружиною, діти знаходились в автомобілі, розмовляючи з нею на підвищених тонах, можливо виражався нецензурною лайкою, заперечував нанесення жодних тілесних ушкоджень.

Виходячи із вищенаведеного, суд апеляційної інстанції оцінює критично доводи апеляційної скарги про те, що була всього лише конфліктна ситуація з використанням нецензурної лайки, а не відбулось вчинення психологічного насильства в розумінні вимог ст.173-2 КУпАП та ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Твердження апелянта про те, що у протоколах про адміністративне правопорушення від 04.03.2025 року фактично не розкрита об`єктивна сторона правопорушень, зокрема у ньому не конкретизовано в чому саме полягало психологічне насильство та чим саме завдана шкода психічному здоров`ю потерпілим, слід визнати безпідставними, оскільки у протоколах щодо ОСОБА_2 викладено суть правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП, а доведеність його вини і кваліфікація дій у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП доведена належним чином дослідженими, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.

Апеляційний суд вважає, що викладена в протоколах фабула адміністративного правопорушення відображає всі істотні ознаки складу правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.173-2 КУпАП, а самі протоколи про адміністративне правопорушення складені уповноваженою особою, відповідно до вимог ст.ст. 254, 256 КУпАП, тому є належними і допустимими доказами по справі.

Таким чином, в ході апеляційного розгляду не встановлено обставин, які би ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_2 складу правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст.173-2 КУпАП.

Твердження апелянта про заперечення факту вчинення домашнього насильства у відношенні колишньої дружини та дітей, є безпідставними та спростовується відомостями, які зазначені у протоколах та містяться у матеріалах справи, зокрема у поясненнях потерпілої та самого ОСОБА_2 , його поведінка, яка відображалася у формі активних дій та висловлювань, криках та погрозах, що є проявом домашнього насильства по відношенню до колишньої дружини та дітей.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду, викладені в постанові і були б підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, стороною захисту не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Разом з цим, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи за загальним захворюванням на безстроковий строк, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №194787.

За ст.40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Згідно з ч.5 ст.4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, з правопорушника підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Так, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

З огляду на те, що у судовому засіданні апеляційного суду доведено належними доказами встановлену ОСОБА_2 в законному порядку групу інвалідності, яка відносить носія до пільгової категорії людей, у суду першої інстанції не було підстав для стягнення з останнього судового збору у розмірі 605, 60 гривень, тому у цій частині судове рішення підлягає скасуванню. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

За таких обставин, постанова суду підлягає скасуванню в частині вирішення питання щодо стягнення судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Якимової О.В. та особи, що притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 квітня 2025 року щодо ОСОБА_2 в частині стягнення судового збору скасувати.

Звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

В іншій частині постанову судді залишити без змін.

Постанова набирає законної сили після її винесення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Полтавського

апеляційного суду В.М. Герасименко