ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 183/704/24 Головуючий І інстанції -
Провадження № 33/818/726/25 Рибальченко І.Г.
Категорія: ч. 2 ст. 172-10 КУпАП Доповідач Кружиліна О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року Харківський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ - Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Михайлюка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Красноградського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-10 КУпАП,-

в с т а н о в и в :

Постановою судді Красноградського районного суду Харківської області від 19.02.2025 адміністративні матеріали № 183/704/25 (провадження 3/626/154/2025), № 183/802/25 (провадження 3/626/155/2025) відносно ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження та присвоєно їм єдиний номер № 183/704/25 (провадження 3/626/154/2025).

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-10 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8 500 грн.

Не погодившись з вказаною постановою судді, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову судді та закрити провадження по справі, на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 мотивує тим, що постанова судді незаконна та необґрунтована.

Вважає, що факт вчинення ним адміністративного правопорушення не доведено у встановленому законом порядку та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Зазначає, що він є членом релігійної організації Церкви Євангельських християн-баптистів, помісної церкви Демерська незалежна церква.

Однак, його мобілізовано і направлено для проходження військової служби до ВЧ НОМЕР_1 , у тому числі, зобов`язують до використання зброї.

Вважає, що відповідно статті 35 Конституції України, він має права на проходження військової служби без використання і застосування зброї проти людини, або на заміну альтернативною військовою службою.

В обґрунтування пропущеного строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 зазначає, що копію постанови судді йому вручено лише 24.02.2025.

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, апеляційний суд задовольняє клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді.

Будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в призначене судове засідання ОСОБА_1 не прибув, клопотання про відкладення судового розгляду на подавав, про причини неприбуття апеляційний суд не повідомив.

Враховуючи вищевикладене та виходячи з положень статей 268, 294 КУпАП апеляційний суд приходить до висновку про розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Визнаючи винним та накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за частиною 2 статті 172-10 КУпАП суддя виходив з того, що він 18.01.2025 та 20.01.2025 відмовився від виконання законних вимог командира (начальника), вчинене в умовах особливого періоду.

З зазначеним висновком судді апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідальність за частиною 2 статті 172-10 КУпАП настає за відмова від виконання законних вимог командира (начальника) вчинене в умовах особливого періоду.

Відповідно до абзацу 12 статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Судовим розглядом встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.10.2024 № 467, солдата ОСОБА_1 призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію", призначено на посаду курсанта 2 навчального взводу 3 навчальної роти.

18.01.2025 в порушення статей 9 та 11 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, в частині невиконання наказів командирів (начальників), відмовився виконувати вимоги командира, а саме не виконав накази командира 3 навчальної роти військові частини НОМЕР_1 , в частині отримання військового одягу, зброї та амуніції, та 20.01.2025, перебуваючи в пункті дислокації ВЧ НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , відмовився виконувати вимоги командира, а саме наказу ТВО заступника командира військові частини НОМЕР_1 , в частині отримання військового одягу, зброї та амуніції.

За наслідками зазначених події, командиром військової частини НОМЕР_1 складено протоколи про адміністративні правопорушення серії А4348 №№ 5, 10 стосовно ОСОБА_1 за частиною 2 статті 172-10 КУпАП.

Приймаючи до уваги встановлені обставини справи, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, апеляційний суд визнає зібрані докази у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам статті 251 КУпАП.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , суддею, відповідно до статей 251, 252 КУпАП на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, повно і всебічно встановлено фактичні обставини адміністративних правопорушень.

Постанова судді відповідає вимогам статей 245, 280, 283 КУпАП.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 має права на проходження військової служби без використання і застосування зброї проти людини, або на заміну альтернативною військовою службою, апеляційний суд виходить з наступного.

У постанові Верховного Суду від 13.06.2024 у справі № 601/2491/24 зазначено, що відповідно до положень статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» (далі Закон), яким унормовано правові підстави та порядок заміни військової служби альтернативною (невійськовою), альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено частиною 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Право на альтернативну службу згідно зі статтею 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

За змістом частини 1 статті 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232-XII), віком 1825 років.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень.

Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень частини 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на викладене, право сповідувати свою релігію або переконання, не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у статті 35 Конституції України.

Одним з аспектів зазначеного права, є можливість сумлінної відмови від військової служби, зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії рф проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов, досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в статті 9 Конвенції та статті 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки, є найважливішими функціями всього Українського народу.

Військова служба це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону № 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України від виконання законних вимог командира (начальника).

З врахуванням встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 172-10 КУпАП, його винуватість у вчиненні даного правопорушення підтверджується сукупністю наявних у справі, належних та допустимих доказів, які узгоджуються між собою і сумнівів у їх достовірності не викликають.

У зв`язку із наведеним, під час апеляційного перегляду справи за доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом не встановлено підстав для скасування постанови судді Красноградського районного суду Харківської області від 19.02.2025 та закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Керуючись статтями 7, 23, 172-10, 245, 247, 251, 252, 256, 278-280, 284, 294, 295 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Красноградського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року задовольнити, та поновити такай строк.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Красноградського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Харківського

апеляційного суду О.А. Кружиліна