Справа № 473/3086/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

"23" червня 2025 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді: Усікова О.В.,

за участю секретаря судових засідань Матвійця Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенську справу про адміністративне правопорушення, що надійшла від Вознесенського РУП ГУНП України в Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , яка 20.11.2024 року постановою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області була визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП, та застосовано стягнення у вигляді попередження, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

- за ч.2 ст.184 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №720530 від 05.06.2025 р. зазначено, що в період з 05.06..2025 року близько 15:00 год. АДРЕСА_2 ОСОБА_1 ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків відносно своїх 3-х малолітніх дітей: ОСОБА_2 , 2009 р.н., ОСОБА_2 , 2012 р.н., ОСОБА_3 , а саме постійно зловживає спиртними напоями, в зв`язку з чим не приймає участі у вихованні та догляді за своїми неповнолітніми дітьми, вчинено повторно протягом року».

Своїми діями ОСОБА_1 вчинила правопорушення передбачене ч.2 ст.184 КУпАП.

ОСОБА_1 свою вину в судовому засіданні не визнала, пояснила, що виховує свої дітей. Вона не зловживає спиртними напоями, а лише іноді вживає.

Крім протоколу про адміністративне правопорушення серія ВАД №720530 від 05.06.2025 року, в матеріалах справи наявне подання начальника служби у справах дітей на ім`я т.в.о. начальника Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області, в якому просить притягнути до відповідальності ОСОБА_1 , так яка вийшла до працівників КЗ «ВЦНСП» в стані алкогольного сп`яніння та недопустила працівників до житла з метою обстеження умов проживання її неповнолітніх дітей.

Вирішуючи питання про наявність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, суд враховує, що згідно із ст.184 КУпАП визначено адміністративну відповідальність за ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.

Відповідно до положень ч.4 ст.155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У ч.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду від 30.03.2007 №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Аналізуючи вказані норми права, суд вважає, що перебування в громадському місці в стані сп`яніння поруч із дитиною не охоплюється визначенням поняття «виховання», в протоколі ВАД №720530 від 05.06.2025 року не розкрито в чому саме полягало ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд відповідно до вимог ст.ст.245, 280 КУпАП повинен належним чином з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Постанова судді згідно ст.283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

За змістом ст.279 КУпАП розгляд справ про адміністративне правопорушення судом провадиться в межах обставин, зазначених в протоколі про адміністративне правопорушення.

Тому відповідно до вимог ст.256 КУпАП обставини правопорушення повинні бути викладені в протоколі про адміністративне правопорушення конкретно, з належним формулюванням складу адміністративного правопорушення у відповідності до змісту диспозиції статті (частини статті) КУпАП, що передбачає відповідальність за його вчинення.

Відповідно до ст.251 КУпАП одним із доказів у справі про адміністративне правопорушення є протокол про адміністративне правопорушення. Він має містити усі перелічені у ст.256 КУпАП відомості, які необхідні для вирішення справи, а без їх наведення він належної сили не має.

У протоколі серія ВАД №720530 від 05.06.2025 року в розділі склад адміністративного правопорушення поліцейським, який склав цей протокол, не конкретизовано в чому саме полягало ухилення від виконання батьківських обов`язків в частині виховання малолітніх дітиней.

Враховуючи, що провадження в справі про адміністративне правопорушення здійснюється судом в рамках пред`явленого обвинувачення, в даному випадку в межах фактичних обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення ВАД ВАД №720530 від 05.06.2025 року відносно ОСОБА_1 , а вихід за вказані межі є недопустимим, суд приходить до висновку, що протокол через не зазначення у протоколі всіх ознак об`єктивної сторони правопорушення - не дозволяє встановити всі обов`язкові елементи об`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП.

При цьому судом враховується правова позиція, викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013), «Карелін проти Росії» (рішення від 20.09.2016) про те, що суд має бути неупередженим і безстороннім і не вправі самостійно змінювати на шкоду особі формулювання правопорушення, викладене у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення. Відповідне формулювання слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчинення адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено перед судом. Суд також не має права самостійно вишукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки, таким чином перебиратиме на себе функції обвинувача, що є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в ст.62 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Отже, для визнання одного із батьків винним у вчиненні правопорушення, має бути доведено, що він дійсно ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків і вказане має бути доведено належними, допустимими і достатніми доказами.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 р. та ч.2 ст.6Конвенції про захист прав людини основоположних свобод від 01.11.1950 р. передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна норма міститься й в ст.62 Конституції України.

Відповідно до ст.7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Суд вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки суду не надано доказів, які підтверджують об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КУпАП, пред`явлене обвинувачення є неконкретним, а тому провадження відносно ОСОБА_1 слід закрити через відсутність складу правопорушення.

Керуючись ст.247 п.1 КпАП України, ст.ст.184 ч.2, 283-285 КпАП України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.184 КУпАП - закрити на підставі ст.247 п.1 КпАП України у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.184 КпАП України.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту винесення постанови до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області.

Суддя О.В. Усіков