ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1641/25 Справа № 179/537/25 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року стосовно

ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Грозний, Чечня, російська Федерація, працює заступником директора з навчально-методичної роботи ПТУ-88, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 та частиною 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

за участю:

прокурора Мануйленка І. М.

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-7, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двісті 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень та стягнуто судовий збір в сумі 605,60.

Згідно з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи ПТУ № 88, згідно п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14.10.2014 № 1700-VII з наступними змінами та доповненнями (далі Закон № 1700-VII), є суб`єктом, на яку поширюється дія цього Закону, в порушення вимог ч. 2 ст. 35-1 Закону № 1700-VII вчинила дії в умовах реального конфлікту інтересів, а саме у період з лютого 2024 року по грудень 2024 року включно. на засіданні комісії з преміювання ПТУ № 88 проголосувала «ЗА» питання щодо визначення собі премії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову суду скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в її діях події та складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність протоколу вимогам ст. 256 КУпАП та Інструкції ї оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказом МВС від 06.11.2015 № 1376. Матеріали справи не містять документів на підтвердження повноважень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відбирання пояснень від свідків та на складення протоколу останнім, що є порушенням вимог ст. 255 КУпАП. Свідок ОСОБА_4 взагалі не був зазначений в протоколі, суд його не викликав та не допитував, тому хто ця особа невідомо.

Вважає безпідставними висновки суду, що вона погодила собі преміювання та зазначає, що суд не взяв до уваги суттєвий факт, що при преміюванні ОСОБА_1 жодний наказ директора щодо преміювання не був обґрунтований протоколом комісії з преміювання, а ґрунтувався на Положенні про преміювання працівників у ПТУ № 88.

Зазначає, що згідно з положенням про преміювання, не передбачено врахування при преміюванні працівників освітнього закладу протоколів, рішень, висновків комісії з преміювання. Положення не передбачає жодних повноважень комісії з преміювання. Вказана комісія є дорадчим органом, не наділеним адміністративно-господарськими або організаційно-розпорядчими функціями. Її рішення не є визначальними для керівника при вирішенні питання про преміювання, адже ця процедура унормована іншими нормативно-правовими документами, зокрема колективним договором між профспілковим комітетом і адміністрацією ПТУ № 88.

Зауважує, що органом уповноваженим на запровадження і розмір премій в ПТУ є первинна профспілкова організація.

Посилається на те, що всі службові записки на ім`я керівника не містили клопотання про її преміювання, що легко встановити дослідивши ці службові записки. Преміювання апелянта відбувалось в межах кошторису, на підставі службової записки керівника закладу освіти на ім`я голови профспілки.

Всі накази директора ПТУ № 88 були узгоджені з головою профспілки, а не комісією з преміювання, як помилково вважав співробітник поліції, що склав адміністративні протоколи відносно мене.

Таким чином жодного порушення процедури преміювання ОСОБА_1 не було допущено, адже вона не входить до переліку осіб уповноважених на із зазначеного питання, тому склад адміністративних прийняття рішення правопорушень визначених у ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП відсутній.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу і з підстав, викладених в скарзі, просила її задовольнити, постанову суду скасувати та закрити провадження у справі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ч. 1 ст. 9 КУпАП).

Частинами 1 та 2 статті 172-7 КУпАП передбачена відповідальність за неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів та за вчинення дій чи прийняття рішень в умовах реального конфлікту інтересів. Диспозиція статті 172-7 КУпАП є бланкетною нормою.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, є законним та підтверджується доказами, ретельно дослідженими в суді першої інстанції, зокрема протоколами відносно ОСОБА_1 про вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, за ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, ч.1 ст. 172-7 КУпАП; копією статуту ПРОФЕСІЙНО-ТЕХНІЧНОГО УЧИЛИЩА № 88, згідно до якого ПРОФЕСІЙНО-ТЕХНІЧНЕ УЧИЛИЩЕ № 88 є юридичною особою публічного права, засновником якого є Магдалинівська селищна рада; копією наказу Професійно-технічного училища № 88 № 63-к/тр від 30.09.2022 року «Про переведення», яким ОСОБА_1 з 01 жовтня 2022 року було переведено на посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи; копією наказу № 4/4-од від 22 січня 2024 року «Про створення комісії з преміювання», згідно якого до складу комісії увійшли 6 працівників закладу, серед них голова комісії ОСОБА_1 , заступник директора з НВР; письмовими поясненнями ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 ..

Також на підставі документів, долучених до протоколів, об`єднаних судом в одне провадження, встановлено наступне.

Директором ПТУ № 88 видано наказ № 4/4-од від 22 січня 2024 року «Про створення комісії з преміювання» до складу, якої увійшли 6 працівників закладу, серед них голова комісії ОСОБА_1 , заступник директора з НВР.

За показаннями самої ОСОБА_1 на засіданнях комісії з преміювання усі члени комісії з преміювання ПТУ № 88 проголосувала «ЗА» питання, в тому числі щодо визначення собі премії. Жоден з членів комісії не повідомляв про наявність реального конфлікту інтересів, у зв`язку з вирішенням питання щодо призначення собі премії та його розміру, а також жоден член комісії, в тому числі і ОСОБА_1 , не утримався від голосування та одноголосно проголосували «ЗА».

Таким чином, ті обставини, ОСОБА_1 була членом комісії з преміювання ПТУ № 88 та проголосувала «ЗА» питання, в тому числі щодо визначення собі премії, встановлено на підставі наданих суду матеріалів та фактично не оскаржується самою ОСОБА_1 .

Враховуючи вищевикладене, дослідивши вищезазначені докази в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення та про наявність в його діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП, а саме неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів та прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів.

З наданих суду першої інстанції матеріалів слідує, що на комісії з преміювання ПТУ № 88 розглядалось питання про преміювання, в тому числі і ОСОБА_1 , проте вона не повідомила на засіданні комісії про наявність у неї реального конфлікту інтересів та не утрималась від голосування, зокрема і від голосування про преміювання щодо себе, чим допустила прийняття рішення в умовах реального конфлікту інтересів, що підтверджується відповідними протоколами голосування комісії та призначення премії у сумі: у сумі: 13 614 грн. у квітні 2024 року; 12 921,15 грн. у лютому 2024 року; 4 000 грн. у червні 2024 року; 2 000 грн. у вересні 2024 року; 18 629,60 грн. у грудні 2024 року; 10 587,40 грн. у квітні 2024 року; 9 614,10 грн. у березні 2024 року; 14 614,10 грн. у липні 2024 року; 14 369 грн. у травні 2024 року; 18 629,60 грн. у жовтні 2024 року; 18 629,60 грн. та 9 314,80 грн. у вересні 2024 року; 18 629,60 грн. у листопаді 2024 року; 2 000 грн. у вересні 2024 року; 13 614 грн. у квітні 2024 року; 14 369 грн. у травні 2024 року; 9 614,10 грн. у березні 2024 року; 14 614,10 грн. у липні 2024 року; 18 629,60 грн. у грудні 2024 року; 4 000 грн. у червні 2024 року; 18 629,60 грн. у листопаді 2024 року; 10 587,40 грн. у квітні 2024 року; 18 629,60 грн. та 9 314,80 грн. у вересні 2024 року; 18 629,60 у жовтні 2024 року; 12 921,15 грн. у лютому 2024 року.

Диспозиція статті 172-7 КУпАП є бланкетною нормою, яка для розкриття її змісту відсилає, зокрема до Закону України «Про запобігання корупції».

Так, ОСОБА_1 є суб`єктом даного адміністративного правопорушення, відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» і це не оскаржується ним в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані, зокрема повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно та не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Згідно з пунктом 2 примітки до ст. 172-7 КУпАП у цій статті під реальним конфліктом інтересів слід розуміти суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання вказаних повноважень.

У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях.

Виходячи із системного аналізу вказаних термінів, для встановлення факту реального конфлікту інтересів необхідно чітко установити, що: а) приватний інтерес наявний, б) він суперечить службовим чи представницьким повноваженням, в) така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приватний інтерес може впливати на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, вчинення чи невчинення дій лише під час реалізації службових/представницьких повноважень, що є дискреційними.

Дискреція це можливість діяти на власний розсуд, обираючи з декількох різних варіантів дій, рішень.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставність висновків місцевого суду, що вона погодила собі преміювання та її твердження, що суд не взяв до уваги суттєвий факт, що при преміюванні ОСОБА_1 жодний наказ директора щодо преміювання не був обґрунтований протоколом комісії з преміювання, а ґрунтувався на Положенні про преміювання працівників у ПТУ № 88, з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_1 була членом комісії, яка розглядала питання щодо показників діяльності членів колективу та встановлення фактичних показників до преміювання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що на засіданні комісії розглядають подання директора про преміювання, при цьому саме комісія перевіряє розмір премій та надбавок і перевіряють професійну діяльність за певний період.

Таким чином, дискреційні повноваження ОСОБА_1 , як члена комісії з преміювання, були в тому, що вона брала участь у прийнятті рішення про наявність, передбачених підстав для виплати собі такої премії, а саме за підсумками її ж роботи за відповідний місяць на підставі затвердження показників її роботи, тому вона могла і зобов`язана була утриматись від такого голосування, оскільки наперед, тобто до самого голосування не могла знати його результати.

Приватним інтересом в даному випадку для ОСОБА_1 є отримання премії, такий приватний майновий інтерес суперечить повноваженням останньої, як члена комісії і така суперечність реально впливає на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення.

Тому навіть за умови, що ОСОБА_1 , маючи приватний інтерес, приймала об`єктивне та неупереджене рішення, і вона мала законне право на отримання цієї премії, вона прийняла рішення в умовах реального конфлікту інтересів, що заборонено ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» та за що настає адміністративна відповідальність за ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до пункту 2 частини 1 вищезазначеної статті особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника.

Алгоритм дій посадової особи, яка входить до складу колегіального органу і у якої виник конфлікт інтересів, регламентований в статті 35-1 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом.

Про конфлікт інтересів такої особи може заявити будь-який інший член відповідного колегіального органу або учасник засідання, якого безпосередньо стосується питання, що розглядається. Заява про конфлікт інтересів члена колегіального органу заноситься в протокол засідання колегіального органу.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про невідповідність протоколу вимогам ст. 256 КУпАП та Інструкції ї оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказом МВС від 06.11.2015 № 1376, оскільки не встановлено таких невідповідностей, які б порушували право ОСОБА_1 бути обізнаною з достатньою повнотою про підстави і обставини, притягнення її до адміністративної відповідальності.

Посилання в апеляційній скарзі, що матеріали справи не містять документів на підтвердження повноважень ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відбирання пояснень від свідків та на складення протоколу останнім, що на думку апелянта, є порушенням вимог ст. 255 КУпАП, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки КУпАП, на відміну від КПК, не містить положень про необхідність видання окремого доручення або постанови оперативним працівникам Управління стратегічних розслідувань Департаменту стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Національної поліції України для проведення певних процесуальних дій, зокрема і щодо відібрання пояснень та складення протоколу. Коло їхніх повноважень, визначений в п. 1 ч. 1 ст. 255 КУпАП, Законі України «Про Національну поліцію» та положенні про Управління стратегічних розслідувань Департаменту стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Національної поліції України, копія якого долучена до матеріалів справи.

Відповідно до абзацу чотирнадцятого частини першої статті 1 Закону України Про запобігання корупції спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції - органи прокуратури, Національної поліції, Національне антикорупційне бюро України, Національне агентство з питань запобігання корупції.

Статтею 33 Закону України Про національну поліцію поліцейський може опитати особу, якщо існує достатньо підстав вважати, що вона володіє інформацією, необхідною для виконання поліцейських повноважень. Для опитування поліцейський може запросити особу, до поліцейського приміщення.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218-221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ (Національної поліції), в даному випадку, яке передбачене ст. 172-7 КУпАП.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до положення про Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, затвердженого наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 06.11.2019 № 17, управління на території обслуговування відповідно до покладених на нього завдань: здійснює моніторинг та аналіз стану дотримання антикорупційного законодавства особами, на яких поширюється дія статті 3 Закону України Про запобігання корупції; здійснює складання в межах компетенції протоколів про правопорушення, пов`язані з корупцією, та направлення їх до суду в установленому законом порядку (пункти 22, 24 Розділу ІІІ).

Доводи апелянта, що всі службові записки на ім`я керівника не містили клопотання про її преміювання, що легко встановити дослідивши ці службові записки. Преміювання апелянта відбувалось в межах кошторису, на підставі службової записки керівника закладу освіти на ім`я голови профспілки, апеляційний суд не може оцінити та вважає їх безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні документи на які посилається ОСОБА_1 , водночас зауважує, що враховуючи вище встановлені факти, такі документи не мали б вирішального значення у цій справі.

В апеляційній скарзі містяться також інші доводи, які не потребують детального аналізу апеляційним судом, оскільки не мають вирішального значення у цьому провадженні, виходячи із предмету та меж доказування у даній категорії справ, а правова оцінка та мотиви апеляційного суду по всім ключовим доводам, на які ОСОБА_1 акцентувала увагу в судовому засіданні та апеляційній скарзі, викладені вище.

Апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції надана належна оцінка матеріалам справи і показанням ОСОБА_1 , більшість доводів, викладених в апеляційній скарзі є аналогічними з висловленими доводами в суді першої інстанції, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, відхилив їх і з такою оцінкою погоджується суд апеляційної інстанції.

Застосовуючи такий підхід, апеляційний суд виходить з усталеної практики Європейського суду з прав людини щодо мотивування судового рішення. І хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 р., заява № 4909/04, § 58). Суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке ґрунтується на належних, достовірних та достатніх доказах та відповідно про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 172-7 КУпАП.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2025 року стосовно ОСОБА_1 за частиною 1 та частиною 2 статті 172-7 Кодексу України про адміністративні правопорушення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О. П. Піскун