Справа № 469/211/25 Головуючий у першій інстанції Гапоненко Н.О.
Провадження № 33/812/248/25 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
Категорія: ч.5 ст.126 КУпАП
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Шурмою Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на постанову Березанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , учасника бойових дій, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років, стягнуто судовий збір в розмірі 605,60 грн,

в с т а н о в и в :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №255425, 24 лютого 2025 року о 17 годині 27 хвилин, по вул. Одеській, 2 в с. Коблево Миколаївського району Миколаївської області водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом "Mitsubishi Оutlander, номерний знак НОМЕР_2 не маючи права керування таким транспортним засобом, тобто не мав при собі та не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, чим саме вчинив повторне протягом року правопорушення, а саме 23 липня 2024 року постанова ЕНА № 2662919, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП, чим порушив вимоги пункту 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР), за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною 5 статті 126 КУпАП.

Постановою Березанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно нього за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП на підставі пункту 4 статті 247 КУпАП, у зв`язку з вчиненням особою адміністративного правопорушення у стані крайньої необхідності. Також, просив у разі визнання факту його винуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, вирішити питання щодо закриття провадження, на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 КУпАП.

Апелянт вважає, що постанова суду ухвалена без повного, всебічного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не враховано позицію захисту висловлену ним у письмових поясненнях, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, гарантоване статтею 268 КУпАП та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Він завчасно повідомив суд, про неможливість особистої участі у засіданні, у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби у зоні бойових дій. На підтвердження цього надав копію військового квитка, що засвідчує його посаду водій-електрик, довідку про перебування на службі у військовій частині НОМЕР_3 , письмові заперечення із проханням витребувати витяг з відповідного бойового наказу. Попри це, суд не відклав розгляд справи для забезпечення його участі або можливості участі його представника.

Зазначає, що запит до військової частини було формально направлено судом лише до електронного кабінету, без з`ясування реальної адреси частини чи каналів зв`язку, що суперечить принципу повного і всебічного дослідження обставин справи (стаття 280 КУпАП). Відсутність відповіді не може вважатися належним підтвердженням відсутності відповідного наказу. Судом було проігноровано відсутність відповіді, не вжито додаткових дій направлених на додаткову перевірку доводів викладених ним, а також в односторонньому порядку фактично обмежено його у можливості надання додаткових доказів та пояснень під час розгляду даної справи. Суд мав усі підстави відкласти розгляд справи або витребувати від військової частини підтвердження його службового залучення. Фактично суд вирішив справу без участі особи, яка через об`єктивні причини (військова служба) не могла бути присутньою. Це істотно обмежило його можливості щодо надання пояснень, подання доказів та участі у дослідженні доказів, що є прямим порушенням права на захист.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції обмежився формальною оцінкою протоколу про адміністративне правопорушення та наданих довідок, не вникнувши у суть обставин, за яких відбулося керування транспортним засобом.

Він у запереченнях зазначав, що виконував обов`язки водія-електрика у складі Збройних Сил України, відповідно до наказу командування, що є обов`язковим до виконання згідно з вимогами статутів ЗСУ. Суд не дослідив, чи було це керування вимушеним у межах бойового розпорядження (а отже в стані крайньої необхідності), і чи мав він взагалі можливість ухилитись від виконання цього наказу. Таке обмеження судового розгляду, лише встановленням формального факту "повторного керування без посвідчення" без урахування контексту, суперечить обов`язку суду дослідити всі обставини, що мають значення для справи та обов`язку враховувати індивідуальні особливості ситуації особи (принцип індивідуалізації відповідальності).

Суд не надав оцінки статусу учасника бойових дій, обставинам, що свідчать про виконання військового обов`язку, не дослідив мотивів та цілей, з якими було здійснено керування транспортним засобом. Таке поверхневе встановлення фактів, без з`ясування причин, мети, обставин є неповним з`ясуванням обставин справи та підставою для скасування постанови відповідно до статті 294 КУпАП. Зокрема такі порушення є послідовним продовженням порушень, допущених співробітниками поліції в момент складення протоколу про адміністративне правопорушення. Співробітниками поліції не було надано оцінку фактичним обставинам керування ним транспортним засобом, допущено формалізм та проігноровано надані ним пояснення.

Суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, які виключають адміністративну відповідальність, відповідно до статті 17 КУпАП, а саме вчинення діяння в стані крайньої необхідності (у його випадку - виконання обов`язкового наказу в умовах військової служби). Він є військовослужбовцем ЗСУ, перебував на військовій службі у частині НОМЕР_3 , та на час складання протоколу виконував службове завдання за своєю посадою водія-електрика, що підтверджується документами, що долучені до матеріалів судової справи та мали бути досліджені судом. Попри це, суд не встановив та не оцінив: чи міг він уникнути виконання наказу, не порушивши при цьому військової дисципліни; чи було це діяння вимушеним у контексті виконання обов`язку захисту держави; чи є наявним прямий умисел на порушення ПДР, що є необхідною складовою складу правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 17 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням діяння, яке вчинено в стані крайньої необхідності. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження у справі підлягає закриттю у разі відсутності в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Наказ командира, навіть усний, є обов`язковим до виконання, згідно з вимогами Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Невиконання такого наказу в умовах бойових дій могло б становити склад військового правопорушення. Крім того, керування транспортним засобом у надзвичайних обставинах (наприклад, для евакуації техніки, людей або доставки спорядження) навіть за відсутності посвідчення, має кваліфікуватися як вимушене діяння, що не має протиправного характеру.

Вважає, що у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, оскільки у нього не було наміру вчиняти порушення, умислу порушувати правила дорожнього руху він не мав і по суті жодної шкоди суспільним інтересам від його дій завдано не було.

Згідно зі статтею 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

У судове засідання суду апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не з`явився. Надав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив розглядати справу без його участі.

Переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги з дотриманням вимог частини 7 статті 294 КУпАП, апеляційний суд дійшов наступного.

За положеннями статті 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Відповідно до вимог пункту 2.1.а ПДР України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Пунктом 1.9 ПДР України передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з частиною 9 статті 15 Закону України "Про дорожній рух" право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

Пунктом 2 Загальних положень постанови Кабінету Міністрів України № 340 від 08 травня 1993 року "Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами" регламентовано, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України "Про дорожній рух").

Відповідальність за частиною 5 статті 126 КУпАП наступає за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №255425, 24 лютого 2025 року о 17 годині 27 хвилин, в с. Коблево Миколаївського району Миколаївської області, по вул. Одеській, 2, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом "Mitsubishi Оutlander, номерний знак НОМЕР_2 не маючи права керування таким транспортним засобом, тобто не мав при собі та не пред`явив посвідчення водія відповідної категорії, чим порушив вимоги пункту 2.1 а ПДР. Правопорушення вчинено повторно протягом року. 23 липня 2024 року постановою про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 2662919, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП. За що відповідальність передбачена частиною 5 статті 126 КУпАП.

Від ознайомлення під підпис зі змістом протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 відмовився. В графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» жодних зауважень до змісту протоколу ОСОБА_1 не зазначив (а.с.1).

Відповідно до довідки Управління патрульної поліції в Миколаївській області від 25 лютого 2025 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не отримував (не має) посвідчення водія на право керування транспортними засобами (а.с.4).

Зі змісту постанови серії ЕНА №2662919 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, вбачається, що 23 липня 2024 року в смт. Нові Білярі траса М28 34 км, ОСОБА_1 керував транспортним засобом HYUNDAI TERRACAN, державний номерний знак НОМЕР_4 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП (а.с.7).

Наявність постанови серії ЕНА №2662919 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності свідчить про те, що останній вчинив 23 липня 2024 року адміністративне правопорушення та притягався до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 КУпАП, та в подальшому, 24 лютого 2025 року повторно протягом року вчинив порушення, передбачене частиною 2 статті 126 КУпАП, за що відповідальність передбачена частиною 5 статті 126 КУпАП.

Також вказані обставини підтверджуються відеозаписом з нагрудної камери поліцейського з місця події, який долучений до протоколу. Із відеозапису вбачається, що автомобіль "Mitsubishi Оutlander, номерний знак НОМЕР_2 був зупинений поліцейськими за орієнтуванням по даному транспортному засобу, так як був дзвінок на лінію 102 з повідомленням про порушення даним транспортним засобом правил дорожнього руху. На вимогу поліцейського надати посвідчення водія, або документ який посвідчує особу, водій повідомив, що посвідчення водія він немає, та ніколи його не отримував. Він є військовослужбовцем, його зробили водієм-електриком вже у військовій частині. Під час перевірки документів та встановлення особи водія, було з`ясовано, що транспортним засобом керував ОСОБА_1 , який не мав посвідчення водія відповідної категорії. Було з`ясовано, що ОСОБА_1 повторно протягом поточного року вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 126 КУпАП. Поліцейськими було роз`яснено, що відносно нього буде складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною 5 статті 126 КУпАП. ОСОБА_1 були роз`яснені його права та складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 5 статті 126 КУпАП. Останній був ознайомлений зі змістом протоколу. Заперечень при цьому ніяких не висловлював.

Отже, зміст протоколу про адміністративне правопорушення в цілому узгоджується з даними, які містяться у відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, здійсненому під час вчинення ОСОБА_1 зазначеного правопорушення та іншими доказами по справі.

Вказаний протокол складений за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених статтею 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395 (далі Інструкція № 1395).

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_1 .

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме, протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №255425 від 24 лютого 2025 року, постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА №2662919 від 23 липня 2024 року, відеозапису з нагрудної камери поліцейського, довідок Управління патрульної поліції в Миколаївській області про відсутність у ОСОБА_1 посвідчення водія та про наявність постанови ЕНА №2662919 від 23 липня 2024 року, свідчить про доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП.

Доводи ОСОБА_1 про те, що на момент складання протоколу про адміністративне правопорушення, він діяв в стані крайньої необхідності, яке пов`язано з проходженням військової служби, а саме, згідно своєї посади водія-електрика, яка зазначена у військовому квитку, на той момент мусив їхати лагодити транспортний засіб, чим самим виконував наказ, розпорядження командування, що є обов`язковим до виконання згідно з вимогами статутів ЗСУ, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в апеляційному суді.

Так, згідно зі статтею 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Між тим, матеріали справи не містять доказів про те, що 24 лютого 2025 року ОСОБА_1 керував транспортним засобом в стані крайньої необхідності, в розумінні статті 18 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням ОСОБА_1 суд першої інстанції зробив запит до військової частини НОМЕР_3 про надання витягу з наказу (розпорядження) щодо виконання ним 24 лютого 2025 року о 17.27 год. в АДРЕСА_2 обов`язків військової служби за посадою водія-електрика. Вказаний запит, за відсутності відомостей про адресу та засоби зв`язку з військовою частиною, направлено до особистого електронного кабінету ОСОБА_1 (а.с.24, зворот)

Разом з тим, ні на запит суду, ні самостійно ОСОБА_1 , відомості про існування обставин, що відповідно до статті 18 КУпАП виключають адміністративну відповідальність особи (вчинення діяння в стані крайньої необхідності), суду не надані.

Крім того, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 в протоколі серії ЕПР1 №255425 від 24 лютого 2025 року в графі «пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» не зазначив тих обставин, що керування транспортним засобом було викликане крайньою необхідністю. За відсутності такого запису в протоколі, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 усно пояснював поліцейським, про виконання військового обов`язку, мотиви та цілі, за якими було здійснено керування транспортним засобом апеляційний суд вважає недоведеними.

Тому, твердження ОСОБА_1 про наявність крайньої необхідності, апеляційний суд вважає способом захисту з метою уникнення відповідальності.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суд розглянув справу без його участі, не можуть бути достатніми для скасування оскаржуваної постанови, оскільки судом апеляційної інстанції поновлено права ОСОБА_1 , визначені статтями 268, 271 КУпАП, в тому числі, право бути присутнім в судовому засіданні, надавати суду пояснення та докази, знайомитись з матеріалами справи. ОСОБА_1 скористався цим правом на свій розсуд, подавши до апеляційного суду заяву, в якій підтримав доводи апеляційної скарги та просив розглядати справу за його відсутності. Будь яких додаткових обставин, крім тих які були встановлені судом першої інстанції, апеляційним судом не встановлено, додаткових доказів на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо закриття провадження, на підставі пункту 7 статті 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених статтею 38 КУпАП, є необґрунтованими.

Так, за частиною 2 статті 38 КУпАП, якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

Як зазначалось, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 126 КУпАП, 24 лютого 2025 року.

Отже, накладаючи стягнення на ОСОБА_1 за вчинення вказаного адміністративного правопорушення 19 травня 2025 року, суд першої інстанції дотримався строків, передбачених частиною 2 статті 38 КУпАП, а тому підстави для закриття провадження, на які посилається апелянт, відсутні.

У рішенні ЄСПЛ від 25 березня 2021 року по справі "Сміляніч проти Хорватії", суд наголошує, що автомобілі можуть стати небезпечними через безвідповідальне чи необережне використання і можуть спричинити суспільну шкоду, тому держава повинна прагнути запобіганню ДТП, забезпечуючи за допомогою адекватних мір стримування та превентивних заходів дотримання відповідних правил, спрямованих на зниження ризиків небезпеки необережної, безвідповідальної поведінки під час дорожнього руху (п.76).

При цьому, належить звернути увагу на підвищену суспільну небезпечність дій осіб, які керують транспортними засобами, не маючи достатніх теоретичних і практичних знань та не отримавши у передбаченому законом порядку посвідчення водія, оскільки вірогідність настання дорожньо-транспортної пригоди у такому випаду є значно вищою, а тому попереджувальна мета покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у такому випадку набуває особливого значення.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 допустив порушення пункту 2.1а ПДР та вчинив правопорушення, передбачене частиною 5 статті 126 КУпАП.

Невизнання ОСОБА_1 своєї провини в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності за скоєне правопорушення та спростовується матеріалами справи.

Тому оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, та не підлягає скасуванню, про що просить апелянт.

Керуючись статтями 283, 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Березанського районного суду Миколаївської області від 19 травня 2025 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В. Лівінський