Справа № 626/1522/25
Провадження № 3/626/529/2025
ПОСТАНОВА

Іменем України

17.06.2025 року м. Берестин

Суддя Берестинського районного суду Харківської області Рибальченко І.Г., розглянувши адміністративний матеріал, який надійшов з Військової частин НОМЕР_1 Міністерства оборони України про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Забужжя, Івано Франківської області, курсант 4 навчальної роти ВЧ НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 172-10 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

14.05.2025 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 курсант ОСОБА_1 , призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період, перебуваючи в пункті дислокації в/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , всупереч вимогам статтей 9 та 11 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, в частині невиконання наказів командирів (начальників), відмовився виконувати вимоги командира, а саме в період з 14.05.2025 року не виконав накази командира 4 навчальної роти військові частини НОМЕР_1 , який було видано відповідно до ст.35 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, в частині отримання військового одягу, зброї.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, пояснення правопорушника суддя вважає, що в діях ОСОБА_1 є склад адмінстративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.172-10 КУпАП виходячи з наступного.

Відповідно до ст.245 КУпАП під час провадження в справах про адміністративні правопорушення забезпечується всебічне, повне і об`єктивне з`ясування всіх обставин справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Вимогами ст. ст. 278, 280 КУпАП встановлено, що при підготовці до розгляду справи суд вирішує, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи, а при розгляді справи суд зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні тощо.

Відповідно до ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення статті 35 Конституції України кореспондуються з положеннями статті 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, відповідно до статті 9 Конвенції, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За приписами статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військову службу і військовий обов`язок" від 25.03.1992 № 2232-XII .

Частиною першою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст.37 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.

У контексті наведеного суддя звертає увагу, що в умовах збройної агресії рф проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань, але це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Вина ОСОБА_1 у вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.2 ст. 172-10 КУпАП підтверджується - протоколом про адміністративне правопорушення серія А4348 №24 від 14.05.2025 року, витягом з наказу № 152 від 12.04.2025 року, письмовими поясненням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

З урахуванням викладеного кваліфікувати дії ОСОБА_1 слід за ч. 2 ст. 172-10 КУпАП, як відмова від виконання законних вимог командира (начальника), вчинене в умовах особливого періоду. Згідно ст.ст.23,33 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами. Обставин, що пом`якшують чи обтяжуть відповідальність судом встановлено не було.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків, звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.33-37, 283, ч.2 ст.172-10 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172-10 КУпАП і накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Штраф підлягає сплаті в 15 денний термін на розрахунковий рахунок: UA0020611 код одержувача 37874947, одержувач ГУДКСУ у Харківській області.

У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений ч.1 ст.307 КУпАП, в порядку примусового виконання постанови стягується подвійний розмір штрафу у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Харківського апеляційного суду.

Суддя І.Г.Рибальченко