Справа № 127/3789/25
Провадження № 33/801/627/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковальчук Л. В.
Доповідач: Сало Т. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., одержавши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

встановив:

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі вісімсот п`ятдесят гривень в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі шістсот п`ять гривень 60 копійок.

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 07 червня 2025 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якому просить поновити їй строк на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року та прийняти до розгляду апеляційну скаргу.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_1 зазначила, що не зважаючи на її присутність у судовому засіданні, фактичне отримання копії постанови відбулося 28 травня 2025 року через її представника. Саме з цієї дати вона мала можливість об`єктивно ознайомитися зі змістом постанови, її мотивувальною частиною та правом на апеляційне скарження. Протягом усього часу після засідання вона перебувала в край складному психоемоційному та фізичному стані, зумовленому тяжким станом здоров`я її новонародженої дитини. Дитина перебувала на лікуванні, потребувала постійного догляду, її присутності в лікарнях, а також інтенсивного включення у процес медичної реабілітації. Вона фактично була позбавлена можливості повноцінно реалізувати свої право на захист, а також вчасно звернутися за кваліфікованою юридичною допомогою. Відмова у поновленні строку обмежить її право на судовий захист.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП, постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 289 КУпАП, в разі пропуску строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

Із вказаного можна зробити висновок, що в справі про адміністративне правопорушення початок відліку строку на апеляційне оскарження постанови пов`язаний з моментом прийняття такої постанови, а не як вважає ОСОБА_1 з моменту отримання її копії.

За заявою особи, щодо якої винесено постанову, строк на апеляційне оскарження постанови за наявності поважних причин може бути поновлений.

Наведеними нормами чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо дотримання строку апеляційного оскарження.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні апеляційної скарги, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені чинним законодавством.

Зі змісту оскаржуваної постанови суду слідує, що ОСОБА_1 була присутньою в судовому засіданні 06 березня 2025 року при винесенні судом першої інстанції постанови, тобто їй було відомо про прийняте остаточне рішення у справі, та визнала свою вину (а.с.110).

Про вказане свідчить також підпис ОСОБА_1 у розписці від 06 березня 2025 року про ознайомлення з постановою суду (а.с.111).

Враховуючи положення ч. 2 ст. 294 КУпАП, ОСОБА_1 , у разі незгоди з винесеною відносно неї постановою, мала подати апеляційну скаргу до 17 березня 2025 року (перший після вихідного робочий день).

Однак, 11 березня 2025 року ОСОБА_1 на виконання постанови сплатила штраф та судовий збір, на підтвердження чого надала квитанції (а.с.112, 113), що ще раз підтверджує той факт, що на момент винесення постанови вона погоджувались із прийнятим судом першої інстанції відносно неї рішенням.

27 березня 2025 року захисник ОСОБА_1 адвокат Слуцька Т.В. написала та подала заяву про отримання копії постанови.

При цьому, копію постанови вона отримала лише 27 травня 2025 року (а.с.107), тобто через два місяці з моменту написання заяви, з невідомих суду причин (оскільки про такі не зазначено у заявленому клопотанні).

Апеляційний суд також зважає на те, що апеляційна скарга подана засобами поштового зв`язку 07 червня 2025 року, тобто на одинадцятий день з моменту отримання її копії.

Документи, які додані до апеляційної скарги з приводу стану здоров`я дитини, за описаних вище обставин, не можуть слугувати безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки з ордеру на надання правничої допомоги серії АВ №1192671 слідує, що ОСОБА_2 уклала договір з адвокатом Слуцькою Т.В. ще 21 березня 2025 року, тобто скористалася своїм право на захист ще у березні місяці. Крім того, описані в клопотанні обставини (з приводу стану здоров`я дитини) існували до моменту винесення постанови та не стали перешкодою для участі ОСОБА_1 у розгляді справи в суді першої інстанції.

Підсумовуючи слід зазначити, що доводи заявника не підтверджують наявність об`єктивно непереборних, незалежних від його волевиявлення перешкод для звернення з апеляційною скаргою зі спливом значного проміжку часу з моменту винесення судом першої інстанції оскаржуваної постанови.

Причини пропуску строку апеляційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне подання апеляційної скарги. Тобто, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин. За відсутності таких, поновлення процесуального строку буде порушенням принципу юридичної визначеності.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2010 року Суд вказав, що необґрунтоване поновлення строку оскарження остаточного рішення по справі зі спливом значного періоду часу без обґрунтованих підстав порушує принцип правової визначеності, і, як наслідок, тягне порушення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

За відсутності поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду, у поновленні цього строку необхідно відмовити, а апеляційну скаргу з доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.

Керуючись ст. 29 КУпАП,

постановив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172-6 КУпАП відмовити.

Апеляційну скаргу з доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало