КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 33/824/3171/2025
Справа № 753/7515/25
Головуючий в суді І інстанції Монін І.В.
Доповідач в суді ІІ інстанції Кашперська Т.Ц.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 червня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Кашперської Т.Ц., розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці, стягнуто судовий збір у сумі 605,60 грн. на користь держави.

ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за те, що він 25 березня 2025 року близько 08:53 год. в місті Києві по Бориспільському шосе керував транспортним засобом Mercedes-Benz Atego д.н.з. НОМЕР_1 , будучи тимчасово обмеженим в праві керування транспортними засобами від 24 грудня 2021 року Звенигородським відділом державної виконавчої служби в Черкаській області. Своїми діями порушив вимоги ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», за що передбачена відповідальність за ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу 12 травня 2025 року, в якій просив скасувати постанову Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року та закрити провадження в справі.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції не взято до уваги та не перевірено строку дії постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами ВП № НОМЕР_2 від 24 грудня 2021 року. За даними Єдиного реєстру боржників станом на 17 квітня 2025 року немає діючого виконавчого провадження за № НОМЕР_2 від 24 грудня 2021 року, за яким було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом. У самому реєстрі міститься інформація лише за виконавчим провадженням № 72715129 щодо стягнення штрафів у сфері безпеки дорожнього руху у сфері безпеки дорожнього руху у справах про адміністративне правопорушення, що у свою чергу не є предметом спору за цією справою.

За даними автоматизованої системи виконавчого провадження АСВП станом на 12 травня 2025 року ВП № НОМЕР_2 є завершеним.

Таким чином, підставою для складання працівниками поліції протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 280999 від 25 березня 2025 року була постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами за ВП № НОМЕР_2 від 24 грудня 2021 року, що була винесена Звенигородським відділом ДВС у Звенигородському районі Черкаської області та на час складання протоколу вже була нечинною у зв`язку із завершенням ВП № НОМЕР_2. Також працівники поліції не звернули увагу, що строк виконавчого провадження знаходиться у межах трьох років. Отже, строк дії постанови в будь-якому випадку завершувався 24 грудня 2024 року.

Вважав, що державний виконавець після завершення ВП № НОМЕР_2 від 24 грудня 2021 року не вніс відповідні дані про скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, що і стало підставою для винесення протоколу працівниками поліції. До цього моменту він не був обізнаний з цією постановою, хоча до цього випадку неодноразово проходив перевірку документів працівниками поліції у силу специфіки праці, бо працює на посаді водія-експедитора.

Просив врахувати, що встановлені виконавцем обмеження мають тимчасовий характер і таке обмеження, після повернення виконавчого документа стягувачу, не є справедливим і пропорційним до мети, заради якої воно застосоване. Крім того, тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами позбавляє його основного законного джерела засобів для існування.

Вказував, що судом першої інстанції не враховано при винесенні постанови по справі місце роботи та посада ОСОБА_1 , який працює на посаді водія-експедитора у ФОП ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 , місце роботи є основним, інших джерел заробітку він не має. Позбавляючи його права керування транспортними засобами, суд першої інстанції також позбавляє його можливості заробляти гроші, всупереч вимог п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», яким визначено, що тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосоване у разі, якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Посилався на правові висновки Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», ст. 251, 252 КУпАП, рішення ЄСПЛ у справі «Кобець проти України».

Просив розглядати апеляційну скаргу без його участі.

До апеляційної скарги надано Інформацію з Єдиного реєстру боржників станом на 17 квітня 2025 року, згідно якої відсутні відомості про відкрите виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 , витяг з Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 12 травня 2025 року, згідно якого стан виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 - завершене, довідку, видану ФОП ОСОБА_2 . ОСОБА_1 про те, що він дійсно працює у ФОП ОСОБА_2 з 07 лютого 2025 року по теперішній час, форма працевлаштування - основна, займає посаду водія-експедитора.

Відповідно до ч. 4 - 6 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не пізніше ніж за три дня до початку судового розгляду. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або у суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання (рішення ЄСПЛ «Чірікоста і Віола проти Італії»).

В судове засідання 09 червня 2025 року ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся шляхом направлення судової повістки-повідомлення на вказану в апеляційній скарзі адресу, достеменно обізнаний про розгляд справи апеляційним судом, оскільки ним подано апеляційну скаргу, крім того, апеляційний суд враховує, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив розглядати апеляційну скаргу без його участі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи та апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Частиною 3 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції про доведеність факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 як особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, стверджуються зібраними у справі доказами, а саме:

протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 280999 від 25 березня 2025 року, згідно якого 25 березня 2025 року о 08:53 м. Київ, Бориспільське шосе, КП503 км керував транспортним засобом, будучи тимчасово обмеженим в праві керування транспортними засобами Звенигородським відділом ДВС в Черкаській області, ВП НОМЕР_2 від 24 грудня 2021 року, чим порушив ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», чим передбачено відповідальність ч. 3 ст. 126 КУпАП;

постановою Звенигородського ВДВС у Черкаській області від 24 грудня 2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, якою відносно ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом № 690/110/15-ц, виданим 27 лютого 2015 року Ватутінським міським судом, яка утворилась за період з 16 травня 2021 року по 01 грудня 2021 року в розмірі 47186,05 грн. у повному обсязі;

відеозаписом з бодікамери працівника поліції на оптичному диску, долученому до матеріалів справи.

Підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність у діях зазначеної особи складу правопорушення, тобто, сукупності передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона).

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 10 та ст. 11 КУпАП адміністративні правопорушення можуть бути вчинені умисно або з необережності, проте для обох форм вини, згідно з диспозицією ч. 3 ст. 126 КУпАП, притаманна обізнаність особи у тому, що вона, будучи обмеженою у праві керування транспортним засобом, порушила вказане обмеження та керувала транспортним засобом.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу, тобто, склад даного адміністративного правопорушення буде повним у разі, коли особа, знаючи, що її обмежили у праві керування, керує транспортним засобом, отже, робить це свідомо.

Дослідивши вказані докази та надавши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, наявності підстав для притягнення його до відповідальності та на законних підставах наклав на нього стягнення, належним чином мотивувавши своє рішення.

Згідно пояснень ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, про наявність постанови Звенигородського ВДВС у Черкаській області від 24 грудня 2021 року ВП № НОМЕР_2 його повідомили працівники поліції при зупинці транспортного засобу 25 березня 2025 року, до цього він не був обізнаний про встановлення обмежень у праві керування транспортними засобами.

Апеляційний суд не приймає такі доводи як безпідставні, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Оратівського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року в справі № 141/225/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на чотири місяці. У даній справі, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 182869, 12 березня 2025 року близько 09:00 на а/д Р-17, 78 кілометр Оратівської ТГ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Mercedes-Benz Atego д.н.з НОМЕР_1 , будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами на підставі виконавчого провадження № НОМЕР_2, відкритого 24 грудня 2021 року Звенигородським ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області, чим порушив вимоги п. 9 ч. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за що відповідальність передбачена ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 21 травня 2025 року в справі № 141/225/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Оратівського районного суду Вінницької області від 17 квітня 2025 року залишено без задоволення, а постанову суд першої інстанції - без змін.

Судами у справі № 141/225/25 встановлено, що тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами відносно ОСОБА_1 встановлено на підставі постанови державного виконавця від 24 грудня 2021 року у ВП № НОМЕР_2, тобто тієї ж самої постанови, що і у справі № 753/7515/25, яка переглядається.

Таким чином, керуючи транспортним засобом Mercedes-Benz Atego д.н.з. НОМЕР_1 25 березня 2025 року близько 08:53 год. в місті Києві, по Бориспільському шосе, ОСОБА_1 був достеменно обізнаний про наявність постанови державного виконавця від 24 грудня 2021 року у ВП № НОМЕР_2, оскільки про наявність такої постанови він був обізнаний щонайменше станом на 12 березня 2025 року при складанні попереднього протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 182869, однак свідомо допустив керування транспортним засобом за наявності незнятого обмеження у праві керування.

Апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що за даними автоматизованої системи виконавчого провадження АСВП станом на 12 травня 2025 року ВП № НОМЕР_2 є завершеним, на підтвердження чого ним надано інформацію з АСВП та витяг з Єдиного реєстру боржників, оскільки ці докази як не підтверджують, так і не спростовують чинності виконавчого провадження станом саме на час складання протоколу про адміністративне правопорушення 25 березня 2025 року.

Також є помилковими доводи ОСОБА_1 , що строк виконавчого провадження знаходиться у межах трьох років, і що строк дії постанови в будь-якому випадку завершувався 24 грудня 2024 року, з огляду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано при винесенні постанови по справі місце роботи та посада ОСОБА_1 , який працює на посаді водія-експедитора у ФОП ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_3 , місце роботи є основним, інших джерел заробітку він не має, і позбавляючи його права керування транспортними засобами, суд першої інстанції також позбавляє його можливості заробляти гроші, всупереч вимог п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», яким визначено, що тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосоване у разі, якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування.

Апеляційний суд враховує, що п. 1 ч. 10 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» регламентує дії державного виконавця при встановленні тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами, а не дії суду при обранні адміністративного стягнення під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Натомість, ст. 30 «Позбавлення спеціального права, наданого даному громадянинові, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю» глави 3 «Адміністративне стягнення» розділу ІІ КУпАП передбачено, що позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Інші виключення з цього правила, зокрема, заборони застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування засобами транспорту до осіб, основне законне джерело засобів для існування яких пов`язане з керуванням транспортними засобами, КУпАП не передбачає.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги мають формальний характер та спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення, будь-яких доказів щодо відсутності вини останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, з матеріалів справи не вбачається і вони не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року, Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щоб особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Наявні у справі докази жодних підстав для сумнівів у винуватості ОСОБА_1 не викликають.

У відповідності до ст. 23 КУпАП метою адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

За змістом ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладенні на нього стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами були дотримані у повній мірі.

Апеляційний суд враховує, що до ОСОБА_1 застосоване стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три місяці, тобто у мінімальній межі санкції, передбаченої ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Наведене вказує на необґрунтованість поданої апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.

Постанова Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року щодо ОСОБА_1 відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю постанову без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 30 квітня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» та скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кашперська Т.Ц.