Провадження № 3/742/879/25
Єдиний унікальний № 742/2999/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

в складі головуючого судді Давидчука Д.П.,

за участю секретаря судового засідання Сумцової Т.В.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

розглянувши матеріали, що надійшли від командира в/ч НОМЕР_1 про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ,

за ч. 3 ст.172-20 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2025 року о 19 год. 30 хв. під час перевірки добового наряду по охороні тимчасового місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) був виявлений військовослужбовець солдат ОСОБА_2 начальник складу взводу матеріального забезпечення роти матеріального-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп?яніння, а саме: стійкий запах алкоголю з ротової порожнини, незв?язна мова, порушення координації рухів. Після чого військовослужбовцю було запропоновано перевіритись на стан алкогольного сп?яніння. Солдат ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп?яніння у встановленому порядку, про що було складено акт про відмову від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп?яніння від 19.05.2025 р.

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року і по теперішній час на території України запроваджено воєнний стан та у відповідності до Закону України «Про оборону України» діють умови особливого періоду.

Таким чином внаслідок особистої недисциплінованості та безвідповідальності солдат ОСОБА_1 , своїми умисними діями, усвідомлював їх характер, порушуючи військову дисципліну, завідомо знаючи про відповідальність порушив імперативні вимоги статей 11, 16, 49, 241 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статі 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України вчинив військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172-20 К України.

У судове засідання ОСОБА_1 з`явився, та надав пояснення, що 19.05.2025 він перебував в казармі та лежав на ліжку, оскільки погано себе почував, була висока температура. Цього дня, приблизно о 23-24 годині, до нього підійшла ОСОБА_3 , заступник командира з психологічної підтримки персоналу військової частини, та сказала, що йому та іншим військовослужбовцям необхідно пройти обстеження на стан алкогольного сп`яніння. Йому не пояснювали, які саме ознаки сп`яніння у нього виявили, та не роз`яснювали, що відмова від проходження огляду на стан сп`яніння прирівнюється до перебування в такому стані. Від проходження огляду він відмовився, оскільки погано себе почував, алкогольні напої він не вживав.

Також ОСОБА_1 повідомив, що протокол про адміністративне правопорушення щодо нього складено 25.05.2025, коли він вже перебував у лікарні, підпис у цьому протоколі йому не належить.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази дійшов наступного висновку.

Як зазначено в ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 9 КУпАП правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, запобігання правопорушенням, виховання громадян в дусі додержання законів, зміцнення законності.

У ст. 251 КУпАП зазначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Допустимість доказів це придатність їх для використання у адміністративному процесі за формою, на відмінну від їх належності придатність для використання за змістом.

При цьому, у відповідності до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 надано протокол про адміністративне правопорушення від 19.05.2025, пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Згідно з поясненнями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 останні пояснили, що ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння та йому було запропоновано пройти огляд, на що він відмовився. В той же час, вказані пояснення прямо суперечать показанням ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні. З метою перевірки цих протиріч судом викликано вказаних осіб до суду, однак останні не з`явились у судове засідання без поважних причин.

Також особою, яка склала протокол, не спростовано пояснень ОСОБА_1 щодо того, що підпис у протоколі про адміністративні правопорушення належить не йому, а виконано невідомою особою.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Санкція ч. 3 статті 172-20 КУпАП передбачає адміністративне стягнення у виді штрафу від однієї до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт з утриманням на гауптвахті на строк від десяти до п`ятнадцяти діб.

Поряд із цим діючий КУпАП був прийнятий за радянських часів і має ряд прогалин в правовому регулюванні, що як наслідок створює умови для порушення прав осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності та не сприяє взагалі завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Розглядаючи вказану категорію справ, при наявності недосконалості правового регулювання, необхідно знайти саме той баланс у співставленні інтересів держави та окремої особи. З однієї сторони, необхідно не допустити зловживання зі сторони представників держави, а з іншої забезпечити дотримання окремими особами законодавчих заборон.

У таких випадках заповнити прогалини діючого КУпАП можуть допомогти підходи Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) та гарантії права на справедливий суд, які закріплені в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), що ми спробуємо продемонструвати на прикладі конкретної справи і відповідно постановленого в ній судового рішення.

Досить розповсюджений випадок, при якому відносно особи складається протокол про адміністративне правопорушення за статтею 172-20 КУпАП, в якому за обставинами справи особа від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовляється в присутності двох свідків. В такій ситуації із доказів надається протокол про адміністративне правопорушення і письмові пояснення свідків, явку яких в судове засідання в подальшому досить складно забезпечити.

З іншої сторони особа, яка притягується до адміністративної відповідальності надає пояснення, в яких вказує, що правопорушення не вчиняла.

При цьому протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Стаття 6 Конвенції в частині першій встановлює загальні гарантії щодо справедливого судового розгляду при вирішені спору, пов`язаного з правами та обов`язками цивільного характеру, а також при визначенні обґрунтованості будь-якого висунутого особі кримінального обвинувачення, частина друга та третя статті 6 закріплюють гарантії особам при обвинувачені при вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ притягнення особи до адміністративної відповідальності корелює пред`явленню їй «кримінальне обвинувачення» в його автономному розумінні ЄСПЛ, яке повинно тлумачитися в світлі трьох критеріїв, а саме з урахуванням кваліфікації розгляду з точки зору внутрішньодержавного законодавства, його сутності і характеру, суворості потенційного покарання (пункт 51 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Михайлова проти Російської Федерації»).

Зокрема, в даному випадку можна врахувати, що адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі від 17 до 34 тис. гривень, має каральний і стримуючий характер. Розмір штрафу в декілька разів перевищує розмір мінімальної заробітної плати по Україні, а проведений порівняльно-правовий аналіз вказує на те, що штраф за вказане адміністративне правопорушення перевищує розміри штрафу за низку кримінально караних діянь за національним законодавством України.

Наведені обставини свідчать, що адміністративне правопорушення передбачене статтею 172-20 КУпАП може бути віднесено до «кримінального обвинувачення» в розумінні статті 6 Конвенції із розповсюдженням відповідних гарантій щодо справедливого судового розгляду. Також в деяких інших справах проти України ЄСПЛ розглядав питання про віднесення правопорушень передбачених КУпАП до «кримінального аспекту» в розумінні Конвенції, що з огляду на суворість передбаченого покарання правопорушення, не є незначним (див. пункт 33 рішення у справі «Гурепка проти України» (F 2)) та такі адміністративні провадженні слід вважати по суті кримінальними і такими, що вимагають застосування всіх гарантій статті 6 Конвенції.

Згідно з п. «d» частини третьої статті 6 Конвенції, кожному обвинуваченому гарантовано право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення. В своїй прецедентній практиці даючи тлумачення Конвенції Європейський Суд неодноразово повторював, що з метою забезпечення змагальності процесу всі докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого. Існують винятки з цього принципу, але вони не можуть призводити до порушення права на захист. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Європейський Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Однак, якщо немає підстав звинувачувати органи влади в недостатньо старанних зусиллях із забезпечення підсудному можливості допитати відповідних свідків, відсутність цієї можливості як така не означає необхідності припинення кримінального переслідування. Водночас слід з надзвичайною обережністю ставитися до доказів, отриманих від свідка за обставин, що не давали змоги забезпечити право сторони на захист тією мірою, якою Конвенція завжди вимагає забезпечувати його. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати (пункт 41 справи «Олег Колесник проти України»).

Частини 1 і 3 (d) статті 6 Конвенції, як загальне правило вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати докази свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Обвинувачення не може ґрунтуватися виключно чи вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити. Із цього випливає, що якщо засудження виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, допитати яку чи домогтися допиту якої підсудний не мав можливості ані під час досудового слідства, ані під час судового розгляду, права захисту виявляються обмеженими в тій мірі, що є несумісною з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції (пункт 54 Рішення Європейського Суду у справі «Корнєв і Карпенко проти України»).

Так, єдині пояснення свідків, які додані до протоколу мають одне із вирішальних значень для встановлення вини особи, при цьому дані пояснення свідків спростовуються поясненнями останнього, що потребує перевірки пояснень свідків «обвинувачення» в судовому засіданні, але як і особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, так і суд позбавляються можливості зробити відповідну «перевірку». З огляду на міркування викладені вище, не можна покласти в основу обвинувачення пояснення вказаних свідків, які не були допитані в судовому засіданні і пояснення яких мають вирішальне значення по даній справі.

Наведені факти у відповідності до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись особи і вони не дають змоги однозначно оцінити дії останньої, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Підставою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу правопорушення, передбаченого Кодексом України про адміністративне правопорушення.

За наведених вище обставин суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП не доведена матеріалами справи.

Органом, який склав протокол про адміністративне правопорушення, не спростовано показань ОСОБА_1 , зокрема щодо обставин складання протоколу та належності йому підпису в протоколі.

За вказаних обставин суд визнає недоведеною вину ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного правопорушення, тому він підлягає адміністративній відповідальності за ч. 3 ст.172-20 КУпАП з накладенням стягнення у виді штрафу в межах санкції статті.

Керуючись ст.ст. 401, 172-20 ч.3, 283, 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження в справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена особою, щодо якої її винесено протягом десяти днів з дня винесення постанови до Чернігівського апеляційного суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 291 КУпАП.

Суддя Дмитро ДАВИДЧУК