Справа № 734/1342/25 Головуючий у 1 інстанції Домашенко Ю. М.
Провадження № 33/4823/529/25
Категорія - ч. 5 ст. 126 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - Оседача М.М.,

за участі захисника адвоката Денисенка Є.В. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника-адвоката Денисенка Є.В. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 19 травня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

Цією постановою:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у сумі 605,60 грн.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи 05.01.2025 року притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП, повторно протягом року 12 березня 2025 року, о 20 год. 25 хв., на 97 км автодороги Київ-Чернігів-Нові Яриловичі в с. Кіпті керував транспортним засобом Hundai Elantra, реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування транспортними засобами, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху.

Не погодившись із рішенням суду, захисник адвокат Денисенко Є.В. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати як незаконну та закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях його довірителя складу даного адміністративного правопорушення. Зазначає, що ОСОБА_1 , як військовослужбовець, який проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 , отримав бойове завдання від свого безпосереднього командира за допомогою телефонного дзвінка, та який на законних підставах перебував за межами військової частини, зустрічав дружину. Звертає увагу, що судом не було надано оцінку доказам, які долучені захисником ОСОБА_1 , а саме: роздруківку з Офіційного сайту повітряних тривог України, яка підтверджує, що протокол про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності було складено одразу перед оголошенням повітряної тривоги на території Чернігівської області, яка тривала понад 7 годин; військовий квиток останнього та витяг з наказу, з якого вбачається, що він проходить військову службу в частині, яка здійснює саме заходи протиповітряної безпеки. А тому вказує, що адміністративне правопорушення його підзахисним було вчинено в стані крайньої необхідності, так як йому необхідно було терміново прибути на службу. Звертає увагу, що спочатку за кермо сіла дружина ОСОБА_1 , однак під час керування їй стало зле, та оскільки вона була не в змозі надалі продовжити керування автомобілем, він був вимушений сісти за кермо.

В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

При цьому, в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) захисник зазначив, що ОСОБА_1 був поінформований належним чином про час та місце слухання справи та не заперечував щодо розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до вимог ч.6 ст.294 КУпАП участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у провадженні справи про адміністративне правопорушення, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши пояснення захисника (в режимі відеоконференції), який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Частина 5 статті 126 КУпАП передбачає відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.

Пунктом 2.1 «а» Правил дорожнього руху встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, оскільки підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме:

- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №269754 від 12.03.2025 року, який є документом, що офіційно засвідчує факт учинення ОСОБА_1 неправомірних дій, і є одним із джерел доказів, в силу положень ст.251 КУпАП (а.с.14);

- копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, відповідно до якої 05 січня 2025 року на ОСОБА_1 було накладено адміністративне стягнення, зокрема, за ч. 4 ст. 126 КУпАП (а.с.13);

- копією постанови Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 було позбавлено права керування транспортними засобами строком на 1 рік (а.с.9-10);

- долученим до протоколу відеозаписом працівників поліції (а.с.15).

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто, для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

Доводи захисника, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, нічим не підтверджені, а саме по собі перебування останнього на військовій службі, за відсутності відповідного наказу керівництва, не дозволяло сідати за кермо транспортного засобу, при цьому, не маючи право такого керування.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу не пояснював працівникам поліції, що він, відповідно до вказівки керівництва вимушений, терміново, повертатись до військової частини для виконання заходів з протиповітряної оборони, та в протоколі про адміністративне правопорушення, у графі пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не зазначав, що діє саме у стані крайньої необхідності та взагалі відмовився надавати будь-які пояснення по суті порушення.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, адміністративне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені у апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Відтак, доводи апелянта про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими і не заслуговують на увагу. Таку позицію захисника слід розцінювати, як намагання його довірителем уникнути встановленої Законом відповідальності за скоєне.

Отже, викладені обставини вказують на те, що місцевий суд повно і всебічно дослідив матеріали справи, дав правильну оцінку доказам та обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки він, повторно протягом року, керував транспортним засобом будучи позбавленим права керування, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Адміністративне стягнення ОСОБА_1 накладено судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП, з врахуванням характеру вчиненого правопорушення, його особи, ступеня вини та в межах санкції ч. 5 ст. 126 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як ОСОБА_1 , так і іншими особами.

Враховуючи, що при розгляді справи судом першої інстанції не допущено порушень вимог ст. 280 КУпАП, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у вчиненому правопорушенні, кваліфікацію дій та необґрунтованість накладеного стягнення, підстав для скасування, або зміни постанови суду не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Денисенка Є.В. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 19 травня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.126 КУпАП без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяМ. М. Оседач