П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1410/25

Провадження № 3/348/507/25

05 червня 2025 року м. Надвірна

Суддя Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Максименко О.Ю., розглянувши матеріали, які надійшли з ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Сміле Роменського району Сумської області, громадянина України, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , сержанта, санітарного інструктора медичного пункту/тимчасово виконуючий обов`язки начальника медичної служби - начальника медичного пункту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; військовий квиток НОМЕР_2 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 24.05.1994, РНОКПП НОМЕР_3 ,

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП,

У с т а н о в и в :

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 76 від 05.06.2025, з 30.05.2025 у військовій частині НОМЕР_1 санітарний інструктор медичного пункту сержант ОСОБА_1 тимчасово виконує обов`язки начальника медичної служби-Начальника медичного пункту. Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, відповідно до вимог ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, сержант ОСОБА_1 був зобов`язаний свято та непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців. Проте, всупереч наведеним вимогам Статуту, діючи умисно, всупереч інтересам служби, сержант ОСОБА_1 виявив недбале ставлення до військової служби, за наступних обставин: 05.06.2025 близько 00:15 сержант ОСОБА_1 , перебуваючи поза межами військової частини, та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, зателефонував водію медичного пункту солдату ОСОБА_2 та наказав йому прибути до заправної станції «ОККО» за адресою м. Надвірна вул. Вокзальна 8, на черговому автомобілі МВ Sprinter номерний знак НОМЕР_4 для власної поїздки. Пізніше, близько 10:00 05.06.2025 сержант ОСОБА_1 був виявлений помічником командира військової частини з правової роботи старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння (порушення координації рухів, характерний запах із ротової порожнини, поведінка не відповідає обстановці),що підтверджується тестом на алкоголь від 05.06.2025 № 24, тим самим обов`язки за посадою не виконував, що могло призвести до тяжких наслідків для захисту та безпеки України в умовах особливого періоду, сумлінно і чесно не виконував військовий обов`язок, допустив негідний вчинок і показав негативний приклад іншим військовослужбовцям. Отже, недбало поставився до виконання обов`язків військової служби. Окрім цього, сержант ОСОБА_1 04.06.2025 вживав алкогольні напої, перебуваючи на військовій службі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснив, що з протоколом про адміністративне правопорушення він не згоден, вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, не визнав та пояснив, що 04.06.2025 поза межами робочого часу ввечері він разом із сослуживцями відмічали день народження побратима, при цьому вживали алкогольні напої. Вночі йому зателефонувала ОСОБА_4 , яка є військовослужбовицею в/ч НОМЕР_1 та перебуває у декретній відпустці, і повідомила, що у ОСОБА_5 , який на той момент перебував у неї вдома, наявне тілесне ушкодження і попросила допомоги. ОСОБА_1 зателефонував до чергового водія медичного пункту ОСОБА_6 та попросив приїхати на службовому авто, після чого він разом із ОСОБА_7 поїхали до ОСОБА_4 додому, де знаходився ОСОБА_5 , який втратив багато крові. Вони його відвезли до Надвірнянської ЦРЛ, після чого з ОСОБА_7 провели ніч та ранок у відділі поліції на допиті. 05.06.2025 о 10 годині йому було проведено огляд на стан алкогольного сп`яніння, результат показав 0,25 проміле.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997 р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.

Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.

Крім того, у п. 21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що українське правительство визнало кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.

Стаття 9 КУпАП визначає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Частиною 4 статтею 15 КУпАП визначено, що за вчинення військових адміністративних правопорушень військовослужбовці, а також військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів несуть відповідальність, передбачену главою 13-Б цього Кодексу, за умови, якщо ці правопорушення не тягнуть за собою кримінальну відповідальність.

Згідно статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.На підставі статті 252 зазначеного Кодексу суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 2, 3 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України та іншими нормативно-правовими актами.

24.02.2022 року відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб, Указом Президента від 18.04.2022 року № 259/2022, який затверджено Законом України № 2212-ІХ від 21.04.2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05.30 години 25.04.2022 року строком на 30 діб, Законом України від 21.05.2022 року затверджено Указ Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та строк дії воєнного стану в Україні продовжено до тепер.

Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань було оголошено проведення в Україні загальної мобілізації.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Отже, з 24.02.2022 року на всій території України діє особливий період.

Згідно вимог ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Зокрема ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки.

Статтею 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.

Статтею 58, 59 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено: Командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.

Диспозицією ч. 2 ст. 172-15 КУпАП передбачена відповідальність за недбале ставлення до військової служби.

З об`єктивної сторони правопорушення характеризується суспільно-небезпечною бездіяльністю у вигляді недбалого ставлення до служби та суспільно-небезпечними наслідками, які можуть настати в результаті цього.

Недбале ставлення до служби означає невиконання або неналежне виконання військовою, службовою особою своїх службових обов`язків через недбале чи несумлінне ставлення до них.

Якщо особа не мала реальної можливості взагалі проявити ставлення до своїх службових обов`язків (через хворобу, у зв`язку з виконанням інших покладених на неї обов`язків внаслідок нетривалої роботи на посаді та за відсутності досвіду тощо), не можна говорити про те, що воно було недбалим чи несумлінним.

З наведеного вбачається, що для встановлення факту недбалого ставлення до військової служби є необхідним встановити, що такі дії мали місце, а особа за наявності реальної можливості виконання своїх обов`язків проявила байдужість та нестаранність, та існують ґрунтовні підстави для складання протоколу про адміністративне правопорушення для притягнення такої особи до відповідальності за даним фактом.

Протоко про адміністративне правопорушення разом з іншими матеріалами провадження не свідчать поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним інкримінованого правопорушення, яке має виражатися саме у недбалому, тобто байдужому і нестаранному, ставленні до військової служби.

Натомість у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 фактично інкримінується незаконне використання військовою службовою особою транспортних засобів в особистих цілях, а також перебування на військовій службі у стані алкогольного сп`яніння, що не узгоджується із диспозицією ч. 2 ст. 172-15 КУпАП.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що фактично за даних обставин дії ОСОБА_1 не містять ознак об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, та можуть містити ознаки об`єктивної сторони іншого адміністративного правопорушення, а тому приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак об`єктивної сторони інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Одночасно належить зазначити, що суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення не вправі самостійно змінювати формулювання об`єктивної сторони інкримінованого правопорушення, його правову кваліфікацію, розглядати питання про наявність в діях особи будь-якого іншого правопорушення, яке їй не інкриміноване згідно із протоколом, та вирішує питання лише про те, чи наявний або відсутній в діях особи склад того адміністративного правопорушення, за яким складений відповідний протокол.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення ЄСзПЛ "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішення позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21 липня 2011 року ), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства".

Враховуючи викладене, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, не доведена допустимими та достовірними доказами, у зв`язку із чим вважає за необхідне провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 14, 172-15, 245, 247, 251, 252, 268, 283-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у відношенні ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом десяти днів з моменту її проголошення.

Суддя Надвірнянського районного суду

Івано-Франківської області О. Ю. Максименко