КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Сітайло О.М. за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , його захисника Кутай І.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 26.10.2024 о 23 год. 27 хв. по вул. Святошинська, 33 у м. Вишневе Бучанського району Київської області керував транспортним засобом «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (звужені зіниці очей, які не реагують на світло, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку, тобто порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись із постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, мотивуючи тим, що відеозапис, наявний в адміністративних матеріалах, не підтверджує факту його відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, зроблений після того як упродовж півтори години на нього здійснювали психологічний тиск; на відеозаписі не зафіксовано перебігу подій у повному обсязі.

Також апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови суду як такий, що пропущений з поважних причин, мотивуючи тим, що він отримав повний текст постанови лише 08.01.2025 року, до цього часу був позбавлений можливості ознайомитися з її змістом, що унеможливило підготувати апеляційну скаргу; крім того, апелянт наполягає, що через догляд за хворим родичем, часті повітряні тривоги не мав можливості вчасно звернутися за професійною юридичною допомогою, що на його думку, є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 , з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, реалізації положень Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд вважає за необхідне клопотання задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки у адміністративних матеріалах відсутня дані про направлення ОСОБА_1 у передбаченому Законом порядку та отримання ним копії оскаржуваної постанови.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , захисника Кутай І.О., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважаю, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Як убачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 за №159802 від 27.10.2024, ОСОБА_1 26.10.2024 о 23 год. 27 хв.по вул. Святошинська, 33 у м. Вишневе Бучанського району Київської області керував транспортним засобом «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння (звужені зіниці очей, які не реагують на світло, порушення мови, порушення координації рухів). Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння відмовився у встановленому законом порядку, тобто порушив вимоги п. 2.5 ПДР України, тим самим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 заперечував вживання наркотичних засобів; стверджував, що працівники поліції тривалий час утримували його в своєму автомобілі без законних підстав здійснювали на нього тиск; на переконання апелянта, відеозапис, наявний в адміністративних матеріалах, не підтверджує наявність в діях ОСОБА_1 порушення п. 2.5 ПДР України, оскільки є небезперервним, не відображає перебіг обставин у повному обсязі; працівники поліції йому не роз`яснили права та обов`язки, до закладу охорони здоров`я не доставили, а тримали дві години у своєму автомобілі, здійснюючи психологічний тиск, після чого зафіксували відмову на невідомий пристрій.

Досліджений у судовому засіданні суду апеляційної інстанції відеозапис, на переконання суду апеляційної інстанції, не містить достатнього об`єму інформації (перебіг подій після зупинки транспортного засобу та спілкування працівників поліції з ОСОБА_1 ) Зокрема на першому відеофайлі зафіксовано лише рух транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 та його зупинку, а на другому - особу ОСОБА_1 , який на питання невідомої особи, за невідомих обставин (дати, часу та місця не вказано) ніби відмовився від проведення огляду. При цьому, із відеозапису вбачається, що відео фіксація відбувається не на нагрудну бодікамеру працівника поліції, а на невідомий технічний засіб без зазначення даних про дату та час фіксації.

Із відеозапису не вбачається і є незрозумілим хто, за яких обставин, на який пристрій, з якого приводу фіксує ОСОБА_1 , якому не роз`яснено процесуальних прав.

Відтак відеозапис є недопустимим доказом у розумінні ст. 252 КУпАП, позаяк обсяг інформації, зафіксованої у даному випадку, не свідчить про наявність в діях ОСОБА_1 порушення п. 2.5 ПДР, а відтак і наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Наявність протоколу про адміністративне правопорушення саме по собі не є беззаперечним доказом, який підтверджує винуватість ОСОБА_1 .

Отже, органом, який уповноважено складати протокол, всупереч положенням ст. 251 КУпАП, належним чином не зібрано доказів та не оформлено адміністративні матеріали.

Відповідно до Рішення ЄСПЛ у справі "Малофєєва проти Росії" від 30.05.2013 року, Суд зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

При цьому, убачається, що позиція ОСОБА_1 щодо фактичних обставин була незмінною та послідовною, а тому відсутні підстави для визнання версії ОСОБА_1 щодо перебігу події за відсутності беззаперечних доказів, такими, що є неспроможними.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП.

ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Також в рішенні «Коробов проти України» від 21.07.2011 ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджуються зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

Отже, враховуючи фактичні обставини справи, за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження факту керування транспортним засобом за критерієм "поза розумним сумнівом" (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. the United Kingdom), m. 161, Series А заява № 25), а тому у даному випадку відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння не є порушенням п. 2.5 ПДР України, не тягне за собою настання процесуальних наслідків у вигляді притягнення його до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в ст. 62 Конституції України.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає правовим позиції ЄСПЛ.

У рішенні «Маліга проти Франції» від 23.09.1998, ЄСПЛ визначив кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Також у рішенні ЄСПЛ «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 зазначено, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширша, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Отже, суд першої інстанції не дотримався у повній мірі вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, дійшов необґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (п. 2.5 ПДР України), знівелювавши принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про доведеність винності ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, тобто вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, формально послався на докази, належним чином їх не дослідивши та не оцінивши їх як кожен окремо, так і в їх сукупності.

З урахуванням наведеного, вважаю, що доводи апелянта про відсутність в діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованими, а тому постанова суду першої інстанції як незаконна підлягає скасуванню, а провадження на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП - закриттю.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суддя -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання захисника ОСОБА_1 задовольнити, строк на апеляційне оскарження поновити.

Постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 грудня 2024 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Київського апеляційногосуду О. М. Сітайло

Справа № 33/824/1276/2025 Головуючий суддя у 1-й інстанції: Лисенко В.В.

Суддя в апеляційній інстанції: Сітайло О.М.