Справа № 486/359/25 Головуючий у першій інстанції Волощук О.О.
Провадження № 33/812/229/25 Доповідач апеляційного суду Лівінський І.В.
Категорія: ст.ст.124, 122-4 КУпАП
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі потерпілої ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на постанову Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року, якою

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 122-4 та статтею 124 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

в с т а н о в и в :

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 18 лютого 2025 року серії ЕПР1 №250350, 18 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин в місті Південноукраїнську по вулиці Європейській, 9, водій ОСОБА_2 керував автомобілем марки «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 , при виїзді з узбіччя на головну дорогу не надав перевагу в русі автомобілю «HAVAL», державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, не вибрав безпечного інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем, чим порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Крім того, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 18 лютого 2025 року серії ЕПР1 № 250357, 18 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин в місті Південноукраїнську по вулиці Європейській, 9, водій ОСОБА_2 , керував автомобілем марки «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги пункту 2.10 «а» ПДР, за що відповідальність передбачена статтею 122-4 КУпАП.

Постановою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року справи про адміністративні правопорушення №486/359/25 та №486/361/25 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124 та 122-4 КУпАП об`єднані в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєно номер 486/359/25 (номер провадження 3/486/292/2025).

Цією ж постановою судді Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 та статтею 122-4 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, провадження закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Апелянт вважає, постанову суду необґрунтованою, такою, що винесена без належного встановлення усіх обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не встановлено всіх обставин справи, перелічених у статтях 247, 280 КУпАП.

В обґрунтування апеляції вказує, що аналіз схеми місця ДТП та характер пошкоджень транспортних засобів чітко свідчить про відсутність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Так, пошкодження переднього правого крила та переднього бампера автомобіля «HAVAL» вказують на фронтальне зіткнення або контакт із боковою частиною автомобіля «ІЖ», тоді як пошкодження заднього лівого крила «ІЖ» підтверджують, що удар прийшовся саме у задню частину його транспортного засобу. Це означає, що автомобіль «ІЖ» вже здійснив виїзд на дорогу і майже завершив маневр, коли відбулося зіткнення, що суперечить твердженню про створення ним перешкоди та невиконання вимоги надати перевагу в русі.

Апелянт зазначає, що він фізично не мав змоги здійснити небезпечний виїзд або «вискочити» перед іншим авто, що виключає версію подій, покладену в основу постанови, оскільки його транспортний засіб - легковий автомобіль «ІЖ» є технічно застарілою моделлю, яка не забезпечує можливості різких або раптових маневрів. Отже, виключається можливість «раптового виїзду» на дорогу на автомобілі даного типу без тривалого розгону та обережного виведення авто на смугу.

ОСОБА_2 вважає, що основною причиною ДТП стало порушення водієм автомобіля «HAVAL» ОСОБА_1 положень пунктів 1.4,12.3 та 13.1 ПДР, що покладає на неї відповідальність за даний інцидент. ОСОБА_1 мала технічну можливість знизити швидкість або здійснити маневр для запобігання зіткненню, однак цього не зробила, що свідчить про її бездіяльність у ситуації, що вимагала реакції.

Факт удару в задню частину автомобіля «ІЖ» свідчить, що саме водій автомобіля «HAVAL» не дотрималась безпечної дистанції та не вжила належних заходів для уникнення ДТП, що є порушенням Правил дорожнього руху.

Апелянт зазначає, що працівником поліції не було вжито достатніх заходів для всебічного та об`єктивного розслідування обставин ДТП. Постанова винесена виключно на основі зовнішньої оцінки ситуації без належного дослідження доказів: не було надано відеозаписів з камер, не залучено свідків, не проаналізовано траєкторії обох транспортних засобів. У матеріалах справи відсутні дані про технічний стан і модель автомобіля «ІЖ», хоча ці характеристики мають вирішальне значення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між його діями та настанням ДТП.

Апелянт вважає, що його дії не мали причинно-наслідкового зв`язку з настанням ДТП, що автомобіль «ІЖ» технічно не здатен створити раптову перешкоду на дорозі, а відсутність належного дослідження обставин справи свідчить про упереджене, формальне ставлення до її розгляду. Покладення відповідальності виключно на нього без встановлення порушень з боку іншого водія є несправедливим, не відповідає реальним фактам та суперечить принципу змагальності та рівності сторін у процесі.

Щодо порушень пункту 2.10 «а» ПДР, ОСОБА_2 зазначає, що перед початком руху із паркувальної кишені, він переконався в безпечності маневру, почав рух повільно і обережно. У момент виїзду він відчув удар, після чого зупинився, проте візуально не виявив жодних пошкоджень чи слідів ДТП. Через відсутність очевидних ознак пригоди, він вважав, що ДТП не сталося і продовжив рух. Лише пізніше, після звернення працівників поліції, які повідомили йому про можливу причетність до ДТП, він повернувся на місце події для з`ясування обставин. Умислу щодо залишення місця ДТП не мав, оскільки не знав про факт настання ДТП.

Отже, такі дії не можуть бути кваліфіковані як залишення місця ДТП в розумінні статті 122-4 КУпАП, оскільки вони не свідчать про наявність у нього наміру приховати сам факт пригоди або обставини її скоєння. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні докази, які б спростовували його пояснення або підтверджували, що він мав намір ухилитися від відповідальності. Вина у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-4 КУпАП не є доведеною поза розумним сумнівом.

Апелянт зазначає, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, не може перебирати на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У судове засідання суду апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 не з`явився. В апеляційній скарзі просив проводити судовий розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши пояснення потерпілої ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями статті 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

За змістом частини 2 статті 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2.3б ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Пунктом 10.1 ПДР передбачено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна є підставою адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП.

Згідно пункту 2.10 «а» ПДР у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.

Статтею 122-4 КУпАП України передбачена відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_2 , дотримався в повному обсязі вимог статті 280 КУпАП, з`ясував всі обставини, дослідив і належним чином оцінив всі докази та дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП, за обставин, викладених у постанові суду.

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №250350, який складений 18 лютого 2025 року о 14 годині 54 хвилини, 18 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин в місті Південноукраїнську по вулиці Європейській, 9, водій ОСОБА_2 керував автомобілем марки «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 , при виїзді з узбіччя на головну дорогу не надав перевагу в русі автомобілю «HAVAL», державний номерний знак НОМЕР_3 , який рухався по головній дорозі, не вибрав безпечного інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги пункту 10.1 ПДР, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП.

Крім того, цього ж дня був складений ще один протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 250357, з якого вбачається, що водій ОСОБА_2 , 18 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин в місті Південноукраїнську по вулиці Європейській, 9, керував автомобілем марки «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 - залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги пункту 2.10 «а» ПДР, за що відповідальність передбачена статтею 122-4 КУпАП.

Обставини, що містяться у протоколах про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 №250350, ЕПР1 № 250357 підтверджуються схемою місця дорожньо-транспортної пригоди, рапортом поліцейського від 18 лютого 2025 року, письмовими поясненнями ОСОБА_2 та потерпілої ОСОБА_1 , які додані до протоколів про адміністративні правопорушення та відеозаписом.

З письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що 18 лютого 2025 року він приїхав в місто Південноукраїнськ забрати сусіда, припаркувався по вул. Європейська. Перед виїздом із місця паркування, переконався в безпеці попутного руху, почав виїжджати з припаркованого місця, як раптом почув якийсь стук, після чого зупинився але не помітив, що сталася дорожньо-транспортна пригода з його участю та рушив далі. Згодом приїхав наряд поліції та повідомив його про участь у ДТП, після чого він повернувся на місце події (а.с.6).

З письмових пояснень ОСОБА_1 вбачається, що 18 лютого 2025 року близько11 годині 50 хвилин в місті Південноукраїнську по вулиці Європейській керувала автомобілем «HAVAL» державний номерний знак НОМЕР_3 , рухалась у своїй смузі руху. Помітила, що з правого узбіччя від`їжджає автомобіль «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 , водій якого не увімкнув лівий покажчик повороту, не переконався в тому, що смуга на яку він здійснює виїзд, вільна від транспортних засобів. В результаті чого здійснив зіткнення з її автомобілем та продовжив рух не зупиняючись після скоєння ДТП. В результаті ДТП її транспортний засіб отримав пошкодження (а.с. 5).

Як убачається зі схеми дорожньо-транспортної пригоди від 18 лютого 2025 року, яка була складена на місці пригоди та є додатком до протоколу серії ЕПР1 № 250350 від 18 лютого 2025 року, вона містить графічно зображені та зафіксовані об`єкти, дані про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та інше). На схемі також зафіксовані пошкодження автомобілів, отримані внаслідок ДТП. Зокрема, автомобіль «HAVAL» державний номерний знак НОМЕР_3 отримав пошкодження переднього правого крила та переднього бамперу, а автомобіль «ІЖ», державний номерний знак НОМЕР_2 отримав пошкодження заднього лівого крила (а.с.4).

Фотознімками, які міститься в матеріалах справи також підтверджується, що транспортний засіб, яким керувала ОСОБА_1 має пошкодження, характер яких співпадає з ушкодженнями, зазначеними на схемі місця ДТП.

Факт вчинення ОСОБА_2 ДТП, підтверджується також відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, зокрема, поясненнями, які ОСОБА_2 надав поліцейським про те, що коли він виїжджав з припаркованого місця почув якийсь стук, а також зафіксованими на відео пошкодженнями автомобіля «Іж», характер яких співпадає з ушкодженнями, зазначеними на схемі місця ДТП (а.с.7).

Відповідно до частини 1 статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП)

Вказані протоколи про адміністративні правопорушення та додані до них матеріали складено за встановленою формою з урахуванням всіх вимог, передбачених статтею 256 КУпАП, а також Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395.

Ці докази є належними, допустимими та достовірними, оскільки вони здобуті з додержанням процесуальної процедури, не суперечать фактичним обставинам справи і об`єктивно узгоджуються між собою, а їх сукупність є достатньою для прийняття рішення по справі щодо ОСОБА_2 .

Таким чином, сукупність досліджених в матеріалах справи доказів, а саме протоколів про адміністративні правопорушення серії ЕПР1 №250350, ЕПР1 № 250357, схеми місця ДТП, яка містить графічне зображення місця дорожньо-транспортної пригоди з відображенням та фіксацією на ньому всіх об`єктів та обставин, що стосуються події, рапорту поліцейського від 18 лютого 2025 року, письмових пояснень ОСОБА_2 та потерпілої ОСОБА_1 , відеозапису дослідженими в апеляційному суді, свідчить про порушення ОСОБА_2 вимог пунктів 10.1, 2.10а Правил дорожнього руху.

При цьому, апеляційний суд вважає, що вищевказане порушення водієм ОСОБА_2 вимог пункту 10.1 ПДР знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та суспільно небезпечними наслідками у виді пошкоджень транспортних засобів, за що передбачено відповідальність за статтею 124 КУпАП.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, які підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 122-4 КУпАП, яке виразилося у залишенні місця дорожньо-транспортної пригоди, є доведеною поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги про те, що причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є порушення водієм ОСОБА_1 положень пунктів 1.4,12.3 та 13.1 ПДР, оскільки остання бачила як автомобіль «ІЖ» виїжджає з узбіччя, але не вжила жодних заходів для уникнення можливого зіткнення, хоч мала можливість оцінити дорожню обстановку та передбачити необхідність коригування швидкості, не можуть бути підставою для скасування постанови судді, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про те, що стосовно ОСОБА_1 18 лютого 2025 року поліцейськими було складено протокол про порушення ПДР, а тому питання винуватості ОСОБА_1 не є предметом дослідження під час розгляду даної справи щодо ОСОБА_2 .

До того ж, оскільки ОСОБА_2 , як в своїх письмових поясненнях, так і в апеляційній скарзі підтверджував, що зіткнення сталося після виїзду його автомобіля із паркувального місця, то саме водій ОСОБА_2 мав дотриматись вимог пункту 10.1 ПДР, та вжити усіх заходів щоб не створити перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, в тому числі ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що він не знав про ДТП, оскільки після того, як відчув удар, зупинився, проте візуально не виявив жодних пошкоджень чи слідів ДТП, апеляційний суд сприймає критично, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи, зокрема, спричинення пошкоджень автомобілям «Іж» та «HAVAL» внаслідок зіткнення цих транспортних засобів.

Посилання ОСОБА_2 на відсутність в його діях вини та складу адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП, є безпідставними, та повністю спростовуються дослідженими доказами.

Отже, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08 лютого 2001 року, «Леванте проти Латвії» від 07 листопада 2002 року неодноразово вказував, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

ОСОБА_2 , реалізувавши своє право керувати транспортним засобом, погодився нести відповідальність та виконувати обов`язки згідно встановлених в Україні правових норм у сфері дорожнього руху.

Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, дотримано судом стандарт доведення висунутого ОСОБА_2 обвинувачення у скоєнні передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП правопорушень поза розумним сумнівом. В цьому разі стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було учинено і особа, яка притягнута до адміністративної відповідальності, або відносно якої закрито адміністративне провадження з нереабілітуючих підстав, є винною у вчиненні цього правопорушення. У справі, яка переглядається, належними та допустимими доказами доведено факт скоєння ОСОБА_2 ДТП, внаслідок чого автомобіль потерпілої отримав механічні пошкодження, та залишення останнім місця дорожньо-транспортної пригоди, які підтверджені. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Невизнання ОСОБА_2 своєї провини в скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4КУпАП, є способом його самозахисту, бажанням уникнути відповідальності та спростовується матеріалами справи.

З огляду на наведене, підстави для скасування постанови суду першої інстанції, як того просить апелянт, відсутні.

Керуючись статтями 283, 294 КУпАП,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду І.В. Лівінський