Справа № 344/2218/25
Провадження № 3/344/1411/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Тринчук В.В., розглянувши справу про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, що проживає по АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю групи І-«Б» внаслідок війни; учасник бойових дій; одружений; РНОКПП: НОМЕР_1 за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Вказане адміністративне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, 02 лютого 2025 року о 18 годині 04 хвилин по вулиці О. Довженка, 31 у місті Івано-Франківськ водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Suzuki S-Cross», державний номерний знак НОМЕР_2 у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія проводився на місці зупинки транспортного засобу у встановленому законом порядку із застосуванням спеціального технічного приладу «Драгер», результат огляду становить 1.26% проміле алкоголю у крові. Водій ОСОБА_1 із результатом згідний.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.9а ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 , будучи повідомленим у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду не подав. Однак, у судовому засіданні 08.04.2025 року ОСОБА_1 у присутності свого захисника адвоката Соболик О.В. надавав пояснення, які підтверджують обставини та відповідають опису подій зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, щиро каявся. Окрім того, просив суд не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І «Б» групи у зв`язку із втратою обох нижніх кінцівок під час безпосереднього виконання бойових завдань, пов`язаних із захистом сувернітету та територіальної цілісності України. Зазначив, що право керування транспортним засобом йому необхідне для можливості пересування. Окрім того, ОСОБА_1 у судовому засіданні 08.04.2025 року заявив клопотання про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки ним такі обставини не оспорюються та просив обмежитися його поясненнями.

У судовому засіданні Захисник ОСОБА_1 адвокат Соболик О.В. підтримала надані ОСОБА_1 08.04.2025 року у судовому засіданні пояснення, підтвердила добровільність позиції останнього та просила накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки таке право необхідне останньому для можливості належного функціонування і суттєво впливає на можливість пересування ОСОБА_1 . Просила провести розгляд справи без участі ОСОБА_1 у зв`язку із неможливістю прибуття останнього у призначене судове засідання. Окрім того, захисник ОСОБА_1 адвокат Соболик О.В. у судовому засіданні також заявила клопотання про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки ОСОБА_1 такі обставини не оспорюються та просила обмежитися його поясненнями.

За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд вважає, що справу можна розглянути у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі наявних у справі доказів, яких достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

Суд, отримавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника, прийшов до наступних висновків.

Особи, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, розпоряджаються своїми правами на власний розсуд, однак користуватися ними повинні сумлінно в межах процесуального закону відповідно до їх призначення і тією мірою і в тих формах, які необхідні для досягнення мети провадження у справі.

За таких обставин судом встановлено порядок дослідження доказів у даній адміністративній справі та визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються.

Положення ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Згідно з ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Зазначений вище протокол про адміністративне правопорушення складено уповноваженою на те особою, із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, протокол підписаний уповноваженою особою. Зауважень щодо правильності складання протоколу ОСОБА_1 та його захисник Соболик О.В. у судовому засіданні не висловлювали.

Так, в протоколі, відповідно до п. 9 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції (далі - Інструкція), в графі «дата, час, місце вчинення і суть учиненого адміністративного правопорушення» викладена суть адміністративного правопорушння, яка відповідає ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначених у ч. 1 ст. 130 за якою складено протокол.

Так, ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Вказані норми КУпАП є бланкетними, тобто такими, які відсилають до нормативно-правових актів, які регулюють правила дорожнього руху, які є обов`язковими для виконання.

Відповідно до п. 2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до Розділу ІІ п.7Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного,наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів,що знижують увагу та швидкість реакції» (затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України 09 листопада 2015 року N1452/735) установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Враховуючи пояснення особи правопорушника та захисника у суду відсутні сумніви у добровільності позиції ОСОБА_1 , а тому суд вважає, що вина у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії за ч.1 ст.130 КУпАП, як керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності та застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 33 КУпАП, суд при накладенні адміністративного стягнення враховує характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно зі ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Чинний КУпАП не передбачає призначення більш м`якого стягнення чи звільнення від стягнення, яке визначене в санкції статті як обов`язкове основне чи додаткове.

В п. 2.2 Рішення від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022, Конституційний Суд України, розглядаючи питання притягнення осіб до адміністративної відповідальності, зазначив, що:

- «адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні» (перше речення абз. 1 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010);

- «суспільна користь адмінстягнень за адмінправопорушення полягає не в поповненні державного бюджету, а в забезпеченні конституційного правопорядку, безпеки суспільства та прав і свобод кожної особи» (перше речення абз. 1 п.п. 2.5 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21.07.2021 р. № 3-р(II)/2021).

В п. 3 цього Рішення, Конституційний Суд України вказав, що за ч. 2 ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 02.11.2004 р. № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності в контексті вирішення питання конституційності ст. 69 КК України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, зазначив таке:

- «Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину» (абз. 7 та 8 п. п. 4.2 п. 4 мотивувальної частини);

- «встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності» (абз. 6 п. 5 мотивувальної частини).

В ч. 2 та 3 п. 4.3 Рішення Конституційний Суд України вкотре наголосив, що в законодавчому в нормуванні відносин із притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності обов`язково має бути дотриманий конституційний принцип індивідуалізації юридичної відповідальності.

Таким чином, установлення в актах публічного законодавства абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адмінстягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

У п. 4.5 Рішення Конституційний Суд України визначив, що позбавлення оспорюваним приписом ст. 485 МК України суб`єкта накладення адмінстягнення (митного органу) можливості індивідуалізації адмінстягнення з урахуванням усієї сукупності обставин справи, на думку Конституційного Суду України, унеможливлює реалізацію принципу індивідуалізації юридичної відповідальності під час притягнення особи до адмінвідповідальності на підставі ст. 485 МК України та не створює належного законодавчого підґрунтя для застосування домірних заходів до порушника митних правил.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ, «Кодекс України про адміністративні правопорушення» має карний кримінально-правовий характер, що визнав Уряд» (п. 21 рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України», заява № 7460/03), а тому процесуальні норми КУпАП кореспондуються з процесуальними нормами КПК України, якими визначені підстави призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Окрім цього, Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23.10.1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998 року).

З огляду на висновки зроблені Конституційним Судом України у вищенаведених рішеннях та практику ЄСПЛ, з метою дотримання принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності, суд вважає доречним застосувати норми КК України при призначенні стягнення ОСОБА_1 за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Отже призначаючи стягнення суд враховує дані про особу ОСОБА_1 який критично ставиться до вчиненого; одружений; є особою молодого віку; з інвалідністю групи 1 «Б» внаслідок війни; учасник бойових дій; 01.01.2024 року виконуючи бойове завдання пов`язане з захистом Батьківщини отримав мінно-вибухову травму та втратив обидві ноги.

Обставинами, які пом`якшують стягнення ОСОБА_1 є щире каяття; вчинення правопорушення особою з інвалідністю групи 1 «Б» внаслідок війни та те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського судуз прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно ч.2 ст.69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відмова суду від призначення обов`язкового додаткового покарання можлива лише за наявності підстав, передбачених ч.2 ст.69 КК України (при призначенні більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) (ВС ККС, справа № 748/479/20 від 16.02.2023 р.)

Отже, враховуючи вищенаведене, думку ОСОБА_1 та його захисника які просили не позбавляти ОСОБА_1 права керуванням транспортними засобами, дані про особу винного, наявність кількох обставин, які пом`якшують стягнення та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого адміністративного правопорушення, а саме щире каяття; вчинення правопорушення особою з інвалідністю групи 1 «Б» внаслідок війни та те, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, суд приходить до висновку, що вказані обставини, які пом`якшують покарання в своїй сукупності, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого адміністративного правопорушення, а тому суд, виходячи з принципу індивідуалізації покарання вважає, що ОСОБА_1 на підставі ст.69 КК України слід призначити основне стягнення у виді штрафу в межах санкції ч.1ст.130 КУпАП та без позбавленням права керування транспортними засобами.

Саме таке стягнення буде відповідати не тільки тяжкості вчиненого адміністративного правопорушення, обставинам справи, але й особі правопорушника, буде обґрунтованим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових адміністративних правопорушень.

На думку суду призначення ОСОБА_1 , який тільки 01.01.2024 року будучи солдатом військової частини НОМЕР_3 в ході відбиття збройної агресії російської федерації проти України отримав пов`язане з захистом Батьківщини поранення, за результатом якого втратив обидві нижні кінцівки, буде надмірним та цинічним по відношенню до самого ОСОБА_1 та фактично позбавить його можливості пересуватись та забезпечувати свої життєво необхідні потреби.

При призначенні стягнення судом враховано, що відповідно до ч.4 ст.130 КУпАП позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Аналіз вказаної статті дає суду можливість зробити висновок, що в ній передбачені випадки заборони застосування стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, однак не встановлено категоричної заборони щодо не застосування позбавлення права керування засобами транспорту за керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Зважаючи, що ОСОБА_1 , згідно посвідчення серії НОМЕР_4 є особою з інвалідністю І групи, його слід звільнити від сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ч. 1 ст. 130, ст.ст. 280, 283-285, 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та із застосування вимог ст.69 КК України накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом 10 днів з дня винесення постанови.

Роз`яснити, що відповідно до ст. 308 КУпАП, у разі несплати штрафу протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання постанови про накладення штрафу, зазначена постанова надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. В порядку примусового виконання з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік правопорушення.

Суддя В.В. Тринчук