Справа № 127/8862/25
Провадження № 3/127/1888/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Бернада Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

12.03.2025 біля 23.00 год ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство стосовно зятя ОСОБА_2 , а саме умисно ображала словами нецензурної лайки, вживала ненормативну лексику, чим могла спричинити шкоду для його здоров`я, що полягало у тремтінні рук, підвищеному серцебитті.

ОСОБА_1 в судовому засіданні винуватість у вчиненні правопорушення не визнала та суду пояснила, що 12.03.2025 син дочки та зять прийшли до матері та почав вимагати 12 тис. грн. Сварка виникла між дочкою та її сином, в ході якої останній обзивав її різними словами. Вона потерпілого не бачила, він був на першому поверсі, а її кімната та кімната дочки на другому. Потерпілий до них на другий поверх не заходив.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що син спустився вниз і сказав, що у нього пропали навушники. Він ці навушники не брав, тому син пішов до баби та матері й між ними виникла сварка. Він піднявся, щоб їх заспокоїти, однак ОСОБА_1 його обматюкала. Внаслідок сварки у нього піднявся цукор. ОСОБА_1 говорила йому, що він зранку може не прокинутись. Він такі погрози сприйняв реально, оскільки баба раніше займалась автаназією.

ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що бабуся принижувала батька. Така її поведінка повторювалась неодноразово, вона постійно погрожує. Вона разом з матір`ю провокують батька на сварки. У день події бабуся зі сходів почала кричати до батька образливі речі, лаялась до нього. При цьому були присутні він та сестра.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , думку її захисника, пояснення ОСОБА_2 , думку його представника, пояснення ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку.

Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до статті 280 КпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 251 КпАП випливає, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому частиною другою статті 251 КпАП регламентовано, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Статтею 256 КпАП визначений зміст протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема частиною першої зазначеної статті регламентовано, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Частиною першою статті 173-2 КпАП визначена відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Аналогічне визначення закріплене у пункті 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII). Зокрема, згідно з визначенням, даним у зазначеній правовій нормі, домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до визначення, яке надане у пункті 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з визначенням, наданим у пункті 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Зі змісту пунктами 1 та 4 частини другої статті 3 Закону № 2229-VIII випливає, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на подружжя та мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).

Як суд зазначив вище, у протоколі про адміністративне правопорушення наявне посилання на те, що 12.03.2025 біля 23.00 год ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинила домашнє насильство стосовно зятя ОСОБА_2 , а саме умисно ображала словами нецензурної лайки, вживала ненормативну лексику, чим могла спричинити шкоду для його здоров`я, що полягало у тремтінні рук, підвищеному серцебитті.

На підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення надані суду матеріали містять рапорт працівника поліції (далі Рапорт), копію заяви ОСОБА_2 до служби у справах дітей (далі Заява), копія листа зі служби у справах дітей до ВП № 1 ВРУП ГУНП у Вінницькій області (далі Лист), копії пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (далі Пояснення), форма ризику вчинення домашнього насильства (далі Форма).

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, заперечуючи проти обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення надала суду копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 17.03.2025 (далі Постанова), а також диски з відеозаписами (далі Записи).

Суд вважає за доцільне звернути увагу, що у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема у справі «Малофєєва проти Росії» (рішення від 30.05.2013, заява № 36673/04), звертає увагу, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

У справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, рішення від 20.09.2016) ЄСПЛ зазначив, що, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення частини першої статті 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

При цьому суд також враховує, що у справі «Гайдашевський проти України» (рішення від 06.02.2025, заява № 11553/21) ЄСПЛ звернув увагу на те, що шукаючи докази винуватості особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, за власною ініціативою та засуджуючи заявника на основі доказів, отриманих таким чином, суд створив враження плутанини між ролями прокурора та судді та, відповідно, дав підстави для законних сумнівів щодо неупередженості суду за об`єктивною перевіркою.

Отже, аналіз наведених вище норм КпАП, а також висновків, зроблених ЄСПЛ, свідчить про те, що предмет судового розгляду обмежений обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом винуватості особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності такої винуватості, тобто не узгоджується зі стандартом доказування поза розумним сумнівом, який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення ЄСПЛ від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» /Ireland v. United Kingdom/ заява № 25).

Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, зазначила, що докази на підтвердження обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, не надані. Також захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, здійснила посилання на те, що згідно з приписами законодавства обов`язковою умовою настання адміністративної відповідальності, пов`язаної з домашнім насильством, є наявність наслідків у вигляді реальної шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Оцінюючи такі доводи захисника, суд вважає за доцільне зауважити, що з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_2 подав відповідне звернення до служби у справах дітей, а також до органу поліції. В поданих зверненнях ОСОБА_2 зазначені ознаки вчиненого відносно нього домашнього насильства, наслідки від його вчинення. При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що приписи КпАП та Закону № 2229-VIII свідчать про те, що настання реальної шкоди не є обов`язковою умовою для настання відповідальності за вчинення домашнього насильства. При цьому суд вище зазначив, що ОСОБА_1 є суб`єктом цього правопорушення.

Разом з тим, вище суд навів нормативні приписи щодо доведення винуватості у цьому випадку ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення. Також суд навів докази, які були надані суду на підтвердження та спростування її винуватості. Оцінюючи такі докази, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Заперечуючи показання свідка ОСОБА_3 , захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, надала суду Записи. Представник ОСОБА_5 вважала, що такі записи не можуть бути прийняті судом до уваги у зв`язку з їх прихованим виготовленням.

У постанові від 15.06.2021 (справа № 305/2022/14-к) ВС зауважив, що ініціативні дії щодо фіксування розмов на диктофон без попереднього дозволу суду порушують права обвинуваченого. Зокрема, як зазначив ВС у згаданій постанові, відповідно до статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до статті 5 закону «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18.02.192 №2135-XII така діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у частині першій цієї статті, а проведення її громадськими, приватними організаціями та особами забороняється.

Згідно з рішенням КС від 20.10.2011 обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних у результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених законом №2135-XII, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. КС у цьому рішенні зазначив, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється виключно оперативними підрозділами органів, визначених у частині першій статті 5 закону №2135-XII; відповідно до частини другої вказаної статті проведення такої діяльності громадськими, приватними організаціями та особами, іншими органами чи їх підрозділами, крім визначених у частині першій цієї статті, заборонено.

КС виходив з того, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні.

За змістом цього рішення при оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього та подані в порядку, передбаченому частиною другою статті 66 КПК 1960 року, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних.

Подані будь-якою фізичною або юридичною особою згідно з частиною другою статті 66 КПК 1960 року речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених у Конституції, зокрема, внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Згідно з частиною другою цієї статті суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит.

Тому, як випливає з наведеної вище постанови, ВС дійшов до висновку, що згаданий запис є недопустимим доказом і не може бути покладений в основу обвинувачення.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 16.12.2020 (справа № 661/4683/13-к) ВС дійшов до аналогічного висновку, зазначивши, що при фіксуванні потерпілим змісту розмови, яка відбувається не випадково, а підготовлено, таємно та цілеспрямовано, фактично здійснюється оперативно-розшукова діяльність із застосуванням пристрою технічної фіксації розмови, але без відповідного процесуального оформлення, що свідчить про недопустимість запису розмови як доказу.

Хоча ці висновки ВС були зроблені у кримінальному провадженні, суд вважає, що вони можуть бути прийнятними у цьому провадженні, оскільки зроблені саме в контексті дотримання прав осіб під час несанкціонованого фіксування розмов. Відомості, які б свідчили, що такі записи були отримані з технічних засобів, розташованих у публічному місці, суду не надані. Тому суд вважає, що заперечення представника ОСОБА_2 в частині неприйнятності наданих захисником особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, Записів слушні.

Оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні встановлений факт здійснення ОСОБА_1 образ та вжиття лайки стосовно ОСОБА_2 . Такі діяння охоплюються приписами пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, яким дане визначення психологічного насильства.

Оцінюючи посилання захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, в частині некоректності посилання у протоколі про адміністративне правопорушення на вид шкоди психологічному насильству, який не передбачений приписами статті 173-2 КпАП, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд навів визначення домашнього насильства згідно з частиною першою статті 173-2 КпАП та пунктом 3 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII. Також суд зазначив, що заподіяння реальної шкоди, зокрема, психічному здоров`ю потерпілого не є обов`язковою умовою. Натомість приписи наведених норм містять застереження, що внаслідок дій, передбачених диспозицію норми про адміністративну відповідальність така шкода могла бути заподіяна або ж заподіяна реально. Тому суд наведені доводи захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, оцінює критично.

Посилання захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності на постанову суду про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої частинами першою та другою статті 173-2 КпАП, як обставину, що виключає притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд оцінює критично. Зокрема, з наданої захисником копії постанови випливає, що ОСОБА_2 був притягнутий до відповідальності у зв`язку з вчиненням домашнього насильства щодо ОСОБА_6 . Натомість предметом судового розгляду є вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 . Крім того, за результатами судового розгляду суд встановив, що подія, яка є предметом судового дослідження, мала місце 13.02.2025 біля 23.00 год. Натомість, подія, у зв`язку з якою ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності, мала місце 13.02.2025 о 22.28 год.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_1 за наведеним фактом охоплюються складом правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП, за ознаками домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) психологічного характеру (погрози, образи), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого.

Вирішуючи питання щодо виду та міри стягнення, яке необхідно застосувати до ОСОБА_1 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

З наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності притягнута не була. При цьому суд враховує, що ОСОБА_1 у вчиненому не розкаялась та не засудила свою поведінку. Тому суд вважає, що обставини, які пом`якшують відповідальність останньої, в судовому засіданні встановлені не були. Також за результатами судового розгляду не були встановлені обставини, які обтяжують її відповідальність. Тому, аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає за доцільне з метою попередження вчинення ОСОБА_1 аналогічних правопорушень в майбутньому застосувати до останньої адміністративне стягнення у виді штрафу.

Згідно зі статтею 40-1 КпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з особи, на яку накладено стягнення, справляється судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись статтями 173-2, 283, 284 КпАП, суд

ПОСТАНОВИВ:

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) гривень на користь держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя: