ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4311/24 Головуючий суддя І інстанції Шевченко Г. С.
Провадження № 33/818/64/25 Суддя доповідач Грошева О.Ю.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м.Харків

суддя Харківського апеляційного суду Грошева О.Ю.,

за участі

секретаря Шевченка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника Харчука О.П. на постанову судді Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_1 , -

у с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, який є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1

- визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік

Постановою встановлено, що 14.07.2024 р. о 10:22 год. водій ОСОБА_1 за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 256, керував автомобілем «Mitsubishi L200», н/з НОМЕР_3 , в стані алкогольного сп`яніння. Водій на місці зупинки відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою газоаналізатору Drager Alcotest. виявив бажання проїхати до медичного закладу КБШ ХОР «ОКНЛ» для проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння. Згідно висновку КНП ХОР «ОКНЛ» №1993 - керував ТЗ в стані алкогольного сп`яніння.

В своїй апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі за відсутності складу правопорушення, або просив вирішити питання щодо призначення покарання у виді штрафу, за аналогією закону, а саме норми ст. 69 КК України.

Вказує, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, в момент зупинки виконував обов`язки військовослужбовця, керував службовим авто, виконував завдання щодо отримання комплектуючих запчастин до військового транспорту.

Вказані дії ОСОБА_1 охоплювались бойовим наказом.

Вказані обставини підтверджуються доказами, проте суд не надав вказаним обставинам належної оцінки.

Крім того, суд не врахував те, що ОСОБА_1 мав бути направлений на відповідний огляд як військовослужбовець, тобто як спеціальний суб`єкт в порядку ст. 266-1 КУпАП.

Наголошує на тому, що фабула протоколу не відповідає закону, містить в собі два взаємовиключних обвинувачення.

Апелянт також зазначає, що посвідчення водія вкрай необхідне ОСОБА_1 для проходження військової служби та виконання покладених на нього обов`язків, оскільки він займає саме посаду водія.

ОСОБА_1 та його захисник були повідомлені про дату та час судового розгляду належним чином.

Захисник Харчук О.П. в телефонному режимі просив проводити судовий розгляд за його відсутності.

Апеляційний суд враховує те, що в попередніх судових засіданнях захисник приймав участь та всі доводи сторони захисту були оголошені захисником Харчуком О.П. без посередньо під час судового засідання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе проводити судовий розгляд за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вищевказані вимоги закону судом виконані не в повному обсязі.

Так, суд першої інстанції визнаючи винним ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП послався як на докази на протокол про адміністративне правопорушення, відео з нагрудної камери працівника поліції, акт огляду водія, направлення на огляд водія транспортного засобу та висновок КНП ХОР ОКНЛ № 1993 від 14.07.2024 року.

Також суд послався на рапорт інспектора.

Згідно вимог ст. 266 КУпАП огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення

У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, працівником поліції з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається не дійсним.

При цьому обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є встановлення обставин за яких водій керував транспортним засобом, зокрема обставин чи не перебував водій у стані крайньої необхідності.

Вказана обставина є вирішальною, оскільки знаходження особи в стані крайньої необхідності виключає адміністративну відповідальність за свої дії.

Як вбачається з матеріалів адміністративного провадження, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, займає посаду водія, керував службовим автомобілем, був зупинений екіпажем патрульної поліції.

Під час спілкування з водієм, ОСОБА_1 повідомив, що він керує службовим автомобілем, виконує завдання, прямує за запчастинами до військового транспорту, на якому має в це же день виїжджати на виконання бойового наказу.

Проте інспектор проігнорував вказані твердження ОСОБА_1 , а лише зазначив, що з огляду на роботу боді камер та відділу моніторингу він не може вчинити інакше ніж доставити водія до закладу охорони здоров`я для проведення огляду на стан сп`яніння.

Суду першої інстанції, стороною захисту було надано документи, зокрема довідку та витяг з бойового розпорядження (в тій частині яка не є забороненою для розповсюдження).

Апеляційний суд позбавлений можливості у своєму рішенні зазначати реквізити вказаних документів та відомості про підписантів, оскільки такі відомості не можуть бути публічними.

З вказаних документів вбачається що ОСОБА_1 14 липня 2024 року перебував за службовою необхідністю у місті Харків та ним було отримано наказ з`явитись до пункту тимчасовою дислокації підрозділу для виконання поставлених задач відповідно до Бойового розпорядження, строк виконання негайно після отримання.

Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення.

Дії особи в такому випадку мають бути направлені на усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в цій обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза зазначеним охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Таким чином, однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що враховуючи обстановку, яка склалась у Харківській області та місті Харкові після введення правового режиму воєнного стану та станом на час події та відомості, які були надані стороною захисту, про виконання бойового розпорядження, дії ОСОБА_1 належить визнати такими, що були вчинені в умовах крайньої необхідності.

В ситуація, яка склалась у цьому провадженні, шкода, яка завдавалась суспільним інтересам діями ОСОБА_1 була значно меншою ніж шкода, яку ОСОБА_1 намагався відвернути і іншими засобами ОСОБА_1 не міг її відвернути, оскільки був водієм і готував військовий транспорт до виконання завдання.

За таких обставин, версія ОСОБА_1 про те, що він виконував наказ, а тому вимушений був сісти за кермо автомобіля, знайшла своє підтвердження.

З огляду на вказане, сукупність встановлених апеляційним судом обставин є підставою для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи, яка притягується до відповідальності.

Отже, апеляційний суд не вбачає наявності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, внаслідок чого у працівника поліції за умови дій ОСОБА_1 в стані крайньої небезпеки, не було підстав для складання відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Зазначеним обставинам, суддя належної оцінки не надав та прийняв передчасне рішення про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваної постанови, а також закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 294, 295 КУпАП

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника Харчука О.П. задовольнити.

Постанову судді Фрунзенського районного суду міста Харкова від 16 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_1 скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.Ю. Грошева