Справа № 359/2391/25
Провадження № 3/359/1548/2025
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 травня 2025 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Вознюк С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні з технічною фіксацією та дистанційним зв`язком ВКЗ, за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності адміністративний матеріал, та його представника адвоката Клострейх О.В., свідка ОСОБА_1 , що надійшов від Бориспільського районного управління поліції в Київській області, про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

по відношенню до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи: НОМЕР_1 , -

в с т а н о в и в :

Згідно проколу про адміністративне правопорушення від 22.02.2025 року серії ЕПР 1 № 253598, 22.02.2025 року о 10 год. 00 хв. керував автомобілем «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, подію зафіксовано на нагрудну, бодікамеру номер 855342, чим порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

В судове засідання ОСОБА_2 з`явився, вину не визнав.

В судове засідання заявився представник особи, яка притягується до відповідальності адвокат Клострейх О.В. та пояснила: відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 278 КУпАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання, зокрема чи витребувано необхідні додаткові матеріали та чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Порядок використання спеціальних засобів фіксації регульовано Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджену Наказом МВС 18.12.2018 року №1026, де п.п.4,5 передбачено, що під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення. Включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення. У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу. Окрім цього, (п.п.5,6,9 розділу VIII) контроль за використанням технічних приладів і технічних засобів, здійснює відповідальна особа, за інформацією, отриманою з їх допомогою,- безпосередньо керівник органу, підрозділу поліції. Дозвіл на копіювання та видачу відеозаписів надається відповідальній особі виключно за рішенням керівника цього органу, підрозділу поліції. Копіювання та видача відеозапису проводяться відповідальною особою на підставі відповідного письмового доручення керівника органу, підрозділу поліції або особи, яка виконує його обов`язки. Відеозаписи працівникам органу, підрозділу поліції видаються в тому вигляді, в якому вони були збережені на док-станції,- без коригування З доданого до матеріалів справи відеозапису, вбачаються ознаки його коригування та монтажу, більш того відеозапис є неповним та очевидно не безперервним оскільки є таким, що не відображає повної картини подій, пов?язаних зі складанням протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , а саме, на відеозаписах відсутні значні проміжки часу, що свідчить про те, що відеозйомка здійснювалась не безперервно, як того вимагають положення профільної вищевказаної Інструкції № 1026. Відеозаписи, які додані до матеріалів справи налічують чотири відеофайли. Але матеріали справи в своїй сукупності містять такі відеозаписи, які є неповними, оскільки не містить повного відображення подій, що стали підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , а лише фрагментарні нарізані відрізки, адже на них відсутня повна процедура фіксації події, через що не були зафіксовані важливі процесуальні моменти, які підлягають з`ясуванню та встановленню при розгляді справи. Так, наявний відеозапис не містить факту керування транспортним засобом, зокрема ОСОБА_2 фіксації моменту зупинки транспортного засобу під нібито керуванням ОСОБА_2 , процесу відсторонення ОСОБА_2 , від керуванням транспортного засобу,відео починається з пропозиції пройти огляд а закінчується о 10:05 на якому відсутнє складання матеріалів, та оголошення протоколу та відсторонення від керування. Таким чином, зважаючи на вказане випливає, що в порушення вимог вищевказаної Інструкції № 1026 відеофіксація поліцейськими здійснювалась не з самого початку виконання ними своїх службових обов`язків. Неповнота відео та відсутність фіксації важливих юридично значущих фактів дають підстави стверджувати про те, що у вказані відеодокази відбулося втручання сторонніх осіб, викладені недоліки не дають повно дослідити всі обставини справи про адміністративне правопорушення, що в свою чергу не дозволяє розглянути дану справу всебічно, об`єктивно та у повній відповідності з законом, як того вимагають положення ст.ст. 7, 245 КУпАП, а відтак у сторони захисту наявні підстави стверджувати, що в додані до матеріалів справи відеозаписи відбулось втручання сторонніх осіб. Таким чином, зважаючи на викладене, оскільки наявний в матеріалах справи відеозапис є неповним, а відтак не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження вини ОСОБА_2 , в інкримінованому їй правопорушенні.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 253598 від 22.02.2025 вказано, що нібито ОСОБА_2 , буцімто керував транспортним засобом 10 год. 00 хв., хоча наявний в матеріалах справи відеозапис розпочинається о 9 год.58 хв., що спростовує дане ствердження, також відсутній момент начебто зупинки поліцією транспортного засобу буцімто під керуванням ОСОБА_2 .. Також, вказані відеозаписи містить ознаки монтажу та коригування відео, а відтак наявні підстави стверджувати, що в додані до матеріалів справи відеозаписи відбулось втручання сторонніх осіб. Відсутність на відеозаписі вказаних процесуальних моментів суттєво впливає на повне та всебічне з`ясування всіх обставин справи про адміністративне правопорушення. Тому, звертаю увагу суду, що даний факт суттєво є порушенням ст. 266 КУпАП та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затверджену Наказом МВС 18.12.2018 року №1026, та суттєво впливає на повне та об`єктивне з`ясування всіх обставин справи. На думку захисту дії поліцейських , мали місце підбурювання та провокація з боку патрульного поліцейського до вчинення водієм адміністративного правопорушення, а саме керування транспортним засобом після виявлення ознак алкогольного сп`яніння поліцейські сказали переїхати на інше місце для того, щоб зафіксувати на відео керування транспортним засобом ОСОБА_2 . Також після позапроцесуального спілкування поліцейського і ОСОБА_2 останній проголошує, що відмовляється від огляду і повідомляє, що він має намір далі рухатись. на , що поліцейський вважав, що матеріали будуть оформлені без його участі, а він потім сплатить невеликий штраф Про введення ОСОБА_2 в оману свідчить і подальша процесуальна поведінка працівників поліції, оскільки працівниками поліції було складені матеріали без участі ОСОБА_2 , хоча можливість складення адмінматеріалів за відсутності особи взагалі не передбачена положеннями КУпАП, а ОСОБА_2 , відповідно до ч. 1 ст. 266 КУпАП, підлягав безумовному відстороненню від керування транспортним засобом, що не було зроблено поліцейськими. Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП). Для відмежування провокації від допустимої поведінки Європейський суд з прав людини виробив ряд критеріїв, такі як: a) змістовний критерій, b) процесуальний критерій. При цьому під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним - наявність у суду можливості перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін. У рішенні «Лучанінова проти України», № 16347/02, від 09 червня 2011 року, пункти 39, 40 ЄСПЛ, зазначив: «Суд зауважує, що заявника було визнано винною у вчиненні дрібної крадіжки. Відповідно до частини 1 статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення за таке правопорушення передбачалось стягнення у вигляді штрафу або виправних робіт. З огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції (див. рішення у справах «Езтюрк проти Німеччини» (Ozturk v. Germany), від 21 лютого 1984 року, пп. 52-54, Series A № 73; «Лауко проти Словаччини» (Lauko v. Slovakia), 2 вересня 1998 року, пп. 56-59, Reports of Judgments and Decisions 1998-VI; та ухвалу щодо прийнятності у справі «Рибка проти України» (Rybka v. Ukraine), заява № 10544/03, від 17 листопада 2009 року). Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці Тростянецьким районним судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру. Відповідно Суд доходить висновку, що стаття 6 Конвенції є застосовую у цій справі та відхиляє заперечення Уряду у цьому відношенні». У своєму рішенні «Банніков проти Росії» на обґрунтування факту порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод ЄСПЛ посилається на своє рішення «Худобін проти Російської Федерації», «Тейшейро де Кастро проти Португалії», правовий висновок в яких зводиться до вислову «правопорушення не було б скоєно, як би не було спровоковано». Так, для визначення провокації злочину ЄСПЛ встановив, зокрема, такі критерії: чи були дії правоохоронних органів активними,чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів; вагомість причин проведення оперативної закупівлі, чи були у правоохоронних органів об`єктивні дані про те, що особа була втягнута у злочинну діяльність і ймовірність вчинення нею злочину була суттєвою. Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (постанова Касаційного кримінального суду Верховного суду, зокрема, що у постанові від 08 квітня 2020 року, справа № 164/104/18). У зв`язку з чим, такі дії працівника поліції призвели до вчинення водієм правопорушення і воно не було б вчинене без їх активної участі у ньому. Щодо обґрунтованості підстави для зупинки транспортного засобу працівниками патрульної поліції Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Пунктом 1.3ПДР зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. На вимогу поліцейського відповідно до п. 2.4 Правил водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил. У свою чергу дії поліцейських повинні відповідати вимогам закону. При цьому статтею 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено вичерпний перелік підстав, за яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби. Даний перелік, зокрема, передбачає: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6) якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7) якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8) якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9) порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10) якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту. Поряд з цим, будь-які дані, які б свідчили про необхідність перевірки документів ОСОБА_2 з підстав, визначених ст. 35 Закону України «Про національну поліцію» із зазначених вище підстав в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи не містять доказів правомірності дій працівників поліції, які містяться у вичерпному переліку підстав, за яких поліцейський може зупиняти транспортні засоби.

У свою чергу, матеріали справи так само не містять жодних посилань на складений відносно ОСОБА_2 адміністративний матеріал про порушення Правил дорожнього руху, що за словами працівників патрульної поліції було підставою для окремої уваги до особи ОСОБА_2 Тобто, на думку сторони захисту, із матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається, що водій ОСОБА_2 допустив будь-які порушення Правил дорожнього руху, адже у разі доведеності в матеріалах справи мав би долучатися примірник Постанови про притягнення до адміністративної відповідальності відносно ОСОБА_2 за умови скоєння ним відповідного адміністративного правопорушення. Такі висновки повністю узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.03.2019 року у справі N 686/11314/17. Відповідно до широкого розуміння доктрини "плодів отруєного дерева", будь-яке порушення поліцейськими конституційних прав громадян, що навіть має не безпосередній, а лише опосередкований зв`язок із самим процесом виявлення, вилучення і фіксації доказів, тягне втрату останніми юридичної сили. Тобто це означає безумовну недопустимість доказів при будь-якому порушенні встановленого порядку збирання доказів незалежно від характеру і ступеня. У вузькому сенсі доктрина "плодів отруєного дерева" зводиться до заборони використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів, визнаних недопустимими.

Відтак, на думку сторони захисту, з матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що працівники патрульної поліції без належних правових підстав пред`явили незаконні вимоги до ОСОБА_2 про необхідність проходження ним огляду на стан сп`яніння. Щодо відмови ОСОБА_2 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння Відповідно до пунктів 1, 2 розділу I Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС/МОЗ від 09.11.2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція) вбачається, що ця Інструкція визначає процедуру проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду, а отже огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Також, в п. 3 розділу I Інструкції № 1452/735 вказано вичерпний перелік ознак алкогольного сп`яніння. Згідно абз. 1 ст. 266 КУпАП вбачається, що особи, які керують транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Згідно абз. 5 ст. 266 КУпАП огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним. Обов`язковою передумовою проходження водієм огляду на стан алкогольного сп`яніння є наявність в нього ознак алкогольного сп`яніння, п. 3 розділу I Інструкції № 1452/735 наводить вичерпний перелік таких ознак. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. В протоколі зазначено одну ознаку це запах алкоголю з порожнини рота - яка є сумнівною ознакою, викликає більш ніж розумний сумнів у її наявності.

Також звертає увагу суду, що на наявних в матеріалах справи відеозаписах, ОСОБА_2 перебував в абсолютно адекватному стані та будь-які ознаки алкогольного сп`яніння у нього взагалі були відсутні. Тим паче ОСОБА_2 заперечив, що вживав. Таким чином, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів які б свідчили про наявність взагалі будь-яких ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_2 не виникало жодного юридичного обов`язку для проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння та відповідно пропозиція поліцейського щодо проходження такого огляду ОСОБА_2 є неправомірною. Отже, в ході провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке проявляється у керуванні особою транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння підлягають доведенню: - факт керування особою транспортним засобом; - наявність ознак алкогольного сп`яніння; - законна пропозиція/вимога пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціальних технічних засобів поліцейськими; - встановлення стану алкогольного сп`яніння із застосуванням спеціальних технічних засобів, проведеного за результатами огляду поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу; - згода водія транспортного засобу із результатами огляду на стан алкогольного сп`яніння, проведеного поліцейськими із застосуванням спеціальних технічних засобів; - у разі незгоди водія з такими результатами, проведення такого огляду у закладах охорони здоров`я протягом двох годин з моменту встановлення підстав для його здійснення та встановлення факту алкогольного сп`яніння.

Таким чином, закон встановлює чітку послідовність обставин, які підлягають встановленню в ході проведення огляду особи на стан сп`яніння, які знаходяться у причинному зв`язку між собою та є взаємозалежними.

Обов`язок щодо збирання доказів, в силу вимог ч. 2 ст. 251 КУпАП, покладається на осіб уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Тобто усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналогічна норма міститься і в ст. 62 Конституції України. Виходячи з вищезазначених положень, висновок суду не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 року №23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. У справах про адміністративні правопорушення, на які ЄСПЛ поширює кримінально правовий аспект, особа, щодо якої розглядається справа, та потерпілий додатково користуються гарантіями ст.6 Конвенції: право на оскарження судових рішень, право на допомогу перекладача, право на виклик та допит свідків, на розумний строк розгляду справи, негайне і достатнє інформування про характер і причини обвинувачення, право на юридичну допомогу, право на безоплатну допомогу захисника (за браком коштів), ін. Крім того, в таких справах діє презумпція невинуватості. Поширення стандартів кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення, безсумнівно, зумовлює необхідність дотримання особливих вимог до процедури збирання, подання та оцінки доказів, а також до вмотивованості судових рішень, які у разі визнання особи винною повинні містити відповідні достатні мотиви, які дали змогу спростувати презумпцію невинуватості та призначити пропорційне вчиненому покарання. У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи. В Постанові Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" зазначається, що судам слід ураховувати, що відповідальність за ст. 130 КУпАП несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу. Для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом. Правопорушення вважають закінченим з того моменту, коли він почав рухатись.

Докази, які містяться в матеріалах справи в своїй сукупності не дають підстав вважати, що вина ОСОБА_2 відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 253598 від 22.02.2025, доведена поза розумним сумнівом. З огляду на вищевикладене, враховуючи відсутність зафіксованого факту керування транспортним засобом вказаним в протоколі про адміністративне правопорушення будь-якими особами, зокрема ОСОБА_2 , порушення процедури огляду ОСОБА_2 на стан алкогольного сп`яніння, порушення процедури відеофіксації адміністративного правопорушення, провокації про вчинення правопорушення, незаконного складання адміністративних матеріалів відносно особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вважаю, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 130 КУпАП, у зв`язку з чим, в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 247 п. 1 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, зокрема за відсутністю складу адміністративного правопорушення. На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 247, 268, 271, 280 КУпАП, просить: дану справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрити за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП

Викликаний в судове засідання свідок ОСОБА_1 пояснив обставини, очевидцем яких він був та підтвердив позицію особи, яка притягається до відповідальності. Зазначив, що ОСОБА_2 запізнився на зустріч із ним щодо виховання собак, пояснивши це тим, що його було затримано працівниками поліції на блок-посту «Бортничі». При цьому ознак алкогольного сп`яніння у нього не було, а самого водія від керування не було відсторонено, оскільки він все ж таки приїхав на зустріч із ним.

Суд, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, його представника, свідка, ознайомившись з матеріалами про адміністративне правопорушення, приходить до висновку, що вина ОСОБА_2 не знайшла свого підтвердження, а склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, судом не встановлений.

За змістом ст. ст. 245, 252, 280, 283 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення забезпечується всебічне, повне та об`єктивне з`ясування всіх обставин справи. Підлягають з`ясуванню питання про те, чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні. Рішення по справі приймається на підставі доказів досліджених у суді і оцінених суддею за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зміст постанови судді про притягнення особи до адміністративної відповідальності має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283-284 КУпАП. В постанові потрібно зазначити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та мотиви відхилення інших доказів, на які посилається правопорушник.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, який є одним з основних джерел доказів і документом, що офіційно засвідчує факт неправомірних дій, має бути складений уповноваженою на те особою та має містити поряд з даними про особу правопорушника і інші відомості необхідні для вирішення справи.

Суд вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вину ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП, доказами є будь-які фактичні данні, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення та винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Ці дані, окрім іншого, встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, у якому повноважною особою зазначаються усі необхідні відомості для подальшого прийняття судом рішення у справі. Протокол складається у кожному випадку виявлення адміністративного правопорушення, крім випадків, передбачених статтею 258 цього Кодексу, та повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Тобто, суб`єктом даного правопорушення є особа, яка керує транспортним засобом.

За такого, вимога працівника поліції пройти огляд на стан сп`яніння, заявлена до особи, яка не керує транспортним засобом, носить неправомірний характер та невиконання такої вимоги не свідчить про скоєння особою правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та, відповідно, не має наслідком притягнення такої особи до адміністративної відповідальності.

Згідно роз`яснень, що містяться в п. 27 постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23.12.2005 року № 14, відповідальність за ст. 130 КУпАП, несуть особи, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Керування транспортним засобом слід розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

У складеному щодо ОСОБА_2 протоколі зазначено, що останній керував автомобілем «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_2 з ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота), водночас матеріали справи не містять жодних доказів факту керування ОСОБА_2 транспортним засобом 22.02.2025 року о 10 год. 00 хв. у с. Гнідин, Бориспільського району Київської області.

Окрім цього, досліджені судом відеозаписи є не повними, оскільки не містять повного відображення подій, що стали підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , а лише фрагментарні нарізані відрізки, адже на них відсутня повна процедура фіксації події та взагалі не вбачається факт зупинки цього транспортного засобу працівниками поліції.

Отже не доведеним є факт керування ОСОБА_2 22.02.2025 року о 10 год. 00 хв. у с. Гнідин, Бориспільського району Київської області, транспортним засобом «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_2 , не підтверджений переконливими та беззаперечними доказами, які б не викликали обґрунтованих сумнівів у його доведеності.

Європейський Суд з прав людини у рішенні "Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії" від 23 жовтня 1995 року зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення "кримінального обвинувачення". Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки "право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності" (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Маліге проти Франції" від 23 вересня 1998).

Згідно "критеріїв Енгеля", сформованих Європейським судом з прав людини у справі "Енгель та інші проти Нідерландів" (1976 рік), критеріями для визначення поняття "кримінальне обвинувачення" є: критерій національного права (чи підпадає певне протиправне діяння під ознаки злочину згідно з національними нормами); критерій кола адресатів (якщо відповідальність поширюється на невизначене коло осіб, то правопорушення підлягає кваліфікації як кримінальне); критерій мети та тяжкості наслідків (у випадку, якщо у санкції наявний саме елемент покарання, а передбачені санкції є достатньо суворими, скоєне правопорушення розглядається за природою кримінального злочину).

При цьому кваліфікація порушення/обвинувачення як "кримінального" дає особі додаткові гарантії, які передбачені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі обов`язок довести вину особи, який передбачений ч.2 ст.6 Конвенції, та заборона подвійного притягнення до відповідальності за одне порушення (ст.4 Протоколу 7 до Конвенції).

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому, як вбачається з відеозаписів працівників поліції ОСОБА_2 не було роз`яснено у встановленому порядку наслідки відмови від проходження медичного освідування. Крім того, з переглянутого відеозапису не вбачається тих ознак сп`яніння (алкогольного), про які стверджував інспектор поліції при застосуванні до ОСОБА_2 вимог про проходження медичного освідування.

У цьому зв`язку, усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП трактуються на його користь.

Викладені вище обставини у сукупності свідчать про недоведеність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП є підставою, яка виключає провадження у справі.

Таким чином, у суду відсутні підстави для притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, зважаючи на те, що достатніх доказів вчинення ним адміністративного правопорушення, визначеного ч. 1 ст. 130 КУпАП під час розгляду адміністративних матеріалів в суді, - не здобуто, а ті що надані в якості підтвердження вчинення правопорушення, - суд оцінює критично.

Враховуючи викладене та зазначені норми Закону, вважаю, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

На підставі наведеного, керуючись ч. 1 ст.130 та п.1 ст. 247 КУпАП, суддя -

п о с т а н о в и в:

Провадження в адміністративній справі відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо притягнення його до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Апеляційна скарга подається до відповідного апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови і може бути пред`явлена до виконання протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Постанова суду набрала законної сили ___________________.

Суддя С.М. Вознюк