Справа №461/1779/25
Провадження №3/461/812/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., за участю представника митного органу Лубоцького Б.І., захисника особи відносно якої складено протокол адвоката Ільющенко Ю.А., розглянувши матеріали, які надійшли від Львівської митниці Державної митної служби про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення митних правил

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - Донецька область, місце проживання відповідно до протоколу - АДРЕСА_1 , закордонний паспорт НОМЕР_1 від 13.08.2024, виданий 8013,

за ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України,

встановив:

02.02.2025 в зону митного контролю пункту пропуску «Рава-Руська Хребенне» митного поста «Рава-Руська» Львівської митниці у напрямку в`їзд в Україну смугою руху «зелений коридор» в`їхав транспортний засіб марки «NISSAN», кузов НОМЕР_2 , з реєстраційним номером НОМЕР_3 під керуванням громадянина ОСОБА_1 . Як підставу для переміщення через митний кордон України вказаного транспортного засобу гр. ОСОБА_1 подав до митного контролю карту міжнародного автомобільного страхування від 29.01.2025 №UA/102/40111378 з терміном дії з 29.01.2025 до 12.02.2025 на автомобіль марки «NISSAN», кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 . Під час здійснення митного контролю (митного огляду) встановлено, що на кузові автомобіля наявний номер НОМЕР_4 , що не відповідає номеру кузова зазначеному в карті міжнародного автомобільного страхування. Крім цього, на вимогу посадової особи митного органу, гр. ОСОБА_1 надав протокол затримання особи (Protokol zatrzymania osoby) від 02.02.2025 № RSD93/2025/3, відповідно до якого, митними органами Республіки Польщі вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 . За результатами перевірки інформації наявної у базах даних Держмитслужби встановлено, що транспортний засіб марки «NISSAN», кузов НОМЕР_2 ввезено на митну територію України у 2023 році та здійснено його митне оформлення у митному режимі імпорт, що підтверджено митною декларацією типу ІМ ЕЕ 23UA94U7 від 04.04.2023. У свою чергу, інформація про переміщення через митний кордон України транспортного засобу з реєстраційним номером НОМЕР_3 , у базах даних Держмитслужби не зафіксовано. Також, у базі даних Держмитслужби не зафіксовано факту ввезення на митну територію України транспортного засобу з номером кузова НОМЕР_4 .

На звернення Львівської митниці від 03.02.2025 №20/20-01/14/2795 листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 04.02.2025 №31/28/16-1916-2025 отримано відповідь у якій зазначено, що транспортний засіб марки «NISSAN», кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , перебуває на обліку в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів з 23.10.2024 та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 . У свою чергу, в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів відсутня інформація про реєстрацію автомобіля марки «NISSAN» кузов НОМЕР_4 .

Львівською митницею 07.02.2025 листом №20/20-01/14/3273 викликався громадянин ОСОБА_1 . Однак, у визначений час він не прибув, своїм листом від 10.02.2025 (вх. митниці № 4820/10/20 від 10.02.2025) повідомив про можливість розгляду питання про складання протоколу про порушення митних правил без його участі.

Враховуючи викладене, встановлено, що громадянин ОСОБА_1 намагався перемістити через митний кордон України автомобіль марки «NISSAN», кузов НОМЕР_4 з приховуванням від митного контролю, шляхом надання одним товарам вигляду інших.

Таким чином, громадянин України ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення товару через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, шляхом надання одному товару вигляду іншого.

В судовому засіданні захисник особи відносно якої складено протокол адвокат Ільющенко Ю.А. факт вчинення порушення митних правил заперечив. Зокрема, захисник зазначив, що ОСОБА_1 перевозив наведений у протоколі транспортний засіб на прохання ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не мав умислу на порушення митних правил та не був обізнаний у невідповідності ідентифікуючих ознак транспортного засобу даним наведеним у документах на такий. З огляду на наведене, захисник просив закрити провадження у справі, у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення. Водночас, у разі визнання його винним просив не застосовувати до ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу, обмежившись конфіскацією автомобіля.

Представник митниці в судовому засіданні протокол підтримав.

Заслухавши доводи захисника та представника митниці, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.

Завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням (ч.1 ст.486 МК України).

Згідно ст.458 МК України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до положень ст. 4 Митного кодексу України, митне оформлення - це виконання митних формальностей, необхідних для випуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення (п.23).

Митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм Митного кодексу України, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку (п.24)

Митні правила - встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем, або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом та іншими законами України (п.28).

Товари - це будь-які рухомі речі, у т.ч. ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

Згідно ч. 1 ст. 483 МК України, відповідальність настає за переміщення або дії, спрямовані на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, тобто з використанням спеціально виготовлених сховищ (тайників) та інших засобів або способів, що утруднюють виявлення таких товарів, або шляхом надання одним товарам вигляду інших, або з поданням митному органу як підстави для переміщення товарів підроблених документів чи документів, одержаних незаконним шляхом, або таких, що містять неправдиві відомості щодо найменування товарів, їх ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача, кількості вантажних місць, їх маркування та номерів, неправдиві відомості, необхідні для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості.

Встановлено, що ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на переміщення товару через митний кордон України з приховуванням від митного контролю, шляхом надання одному товару вигляду іншого, що доводиться дослідженим в ході розгляду справи нижченаведеними доказами:

-протоколом про порушення митних правил № 0181/UA209000/25 від 10.02.2025 року, який містить дані про суть та обставини порушення митних правил, а також особу ОСОБА_1 ;

-долученими до протоколу копіями паспорта ОСОБА_1 , контрольного талону, технічного паспорту на транспортний засіб;

-письмовими поясненнями ОСОБА_1 , згідно яких він вказав, що перевозив наведений у протоколі автомобіль на прохання ОСОБА_2 за винагороду у розмірі 300 доларів США;

-описом предметів затриманих у справі про ПМП №0181/UA209000/2025, який містить дані про виявлений та вилучений товар;

-актом проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу від 02.02.2025, у якому зафіксовано дані про перевезення транспортного засобу вказаного у протоколі;

-доповідною та службовими записками представників митного органу щодо обставин виявлення факту порушення митних правил ОСОБА_1 ;

-витягами з ЄАІС та диспетчера ЗМК щодо перевезення транспортного засобу та його обліку;

-картою міжнародного автомобільного страхування від 29.01.2025 та протоколом затримання особи від 02.02.2025;

-копією митної декларації від 04.04.2023;

-висновком експерта СЛЕД від 19.02.2025 №-0091, згідно якого вартість наведеного у протоколі автомобіля становить 130209,20 грн.

Вищенаведені докази є належними та допустимими, вони засвідчують факт переміщення товару через митний кордон, порядок проходження митних процедур, вказують на обставини виявлення факту переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів вчинення інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, зокрема відсутності у нього умислу на вчинення правопорушення, виходжу з наступного.

Стороною захисту не оспорюється сам факт перевезення ОСОБА_1 транспортного засобу у час та спосіб наведених у протоколі. Захист стверджує, що ОСОБА_1 був введений в оману особою, яка за грошову винагороду доручила йому перевезти автомобіль, а тому він не знав про невідповідність даних у документі з фактичними ідентифікуючими ознаками автомобіля. З огляду на наведене, захист стверджує, що у діях ОСОБА_1 відсутній склад інкримінованого йому правопорушення.

З такою позицією захисту суд не погоджується з огляду на наступне.

Як встановлено в ході розгляду справи та зазначено ОСОБА_1 у його письмових поясненнях, а захисником у судовому засіданні, транспортний засіб перевозився ОСОБА_1 за грошову винагороду. Жодних перешкод переконатися у відповідності товаро-супровідних документів фактичним даним про автомобіль, зокрема його індивідуальних ідентифікуючих ознак (відповідних номерних індивідуальних знаків), у ОСОБА_1 не було та не встановлено. Крім того, перевозячи автомобіль на прохання сторонньої особи за грошову винагороду через митний кордон, ОСОБА_1 очевидно міг та повинен був поцікавитись вимогам, які встановлені для проходження митних процедур. Більше того, з наданих суду документів встановлено, що питання до відповідності та достовірності документів до ОСОБА_1 виникли ще при перетині польського кордону. Натомість, незважаючи на наведене ОСОБА_1 свідомо рушив у напрямку в`їзд в Україну, як зазначено у протоколі.

Виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи сторони захисту щодо заперечення вчинення ОСОБА_1 правопорушення, як необґрунтовані, безпідставні та спростовані наведеними вище доказами, спрямованими на ухилення від встановленої законом відповідальності.

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку суть правопорушення наведена у протоколі представниками митного органу) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку версії представників митниці. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників митниці) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.

Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.

Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак вважає доведеним факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення.

Суд приходить до висновку про те, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні, тобто вина ОСОБА_1 у цій справі доведена поза розумним сумнівом.

Таким чином, аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 МК України доведена належним чином.

У відповідності до ст.487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 33 КУпАП, при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Обтяжуючих та пом`якшуючих відповідальність ОСОБА_1 обставин судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру стягнення за порушення митних правил, суд бере до уваги те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Статтею 33 КУпАП передбачено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

З урахуванням наведених вище обставин, характеру вчиненого порушення, даних про особу порушника, який раніше до адміністративної відповідальності за порушення митних правил не притягувався, ступеня його вини, способу вчинення правопорушення, мету призначення стягнення та співрозмірність можливого покарання вчиненому правопорушенню, приходжу до висновку, що до ОСОБА_1 слід застосувати стягнення у виді штрафу у розмірі від 50 відсотків вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил, з конфіскацією товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил. При цьому, ухвалюючи рішення щодо додаткового стягнення у виді конфіскації товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил, виходжу з того, що виявлений товар (автомобіль) ОСОБА_1 , за його ж поясненнями, не належить.

Водночас, оцінюючи доводи сторони захисту щодо вирішення питання про не накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу, виходжу з наступного.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Така позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Суд також враховує положення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, у відповідності до яких, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При визначенні виду та розміру стягнення, також виходжу з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, зокрема стягнення (покарання) повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним". Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи". У цій ситуації судом приймаються до уваги, як дані про особу правопорушника, так і відомості щодо характеру порушення, способу його вчинення та рівня суспільної небезпеки.

Суд приймає до уваги те, що стягнення у виді штрафу прямо передбачене санкцією статті за якою кваліфіковано дії ОСОБА_1 . При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що стягнення у виді штрафу матиме для ОСОБА_1 надмірний тягар, зокрема доказів щодо його матеріального становища, суду не надано.

Отже, призначення мінімального розміру штрафу визначеного санкцією відповідної статті Митного кодексу відповідатиме принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації застосованого стягнення до ОСОБА_1 .

Суд вважає, що таке стягнення забезпечить дотримання справедливого балансу між вимогами публічних інтересів та захистом права власності особи, узгоджується з принципом верховенства права, буде пропорційним стягненням по відношенню до вчиненого.

Згідно ст. 519 МКУ, витрати у справі про порушення митних правил складаються з видатків на інвентаризацію, зберігання, перевезення (пересилання) товарів, транспортних засобів, зазначених у пункті 3 статті 461 цього Кодексу, а також з інших понесених митними органами витрат на провадження або розгляд справи. До витрат у справі про порушення митних правил належать також кошти, що виплачуються експерту за виконання його обов`язків та за роботу, виконану за дорученням митного органу, виплати добових, компенсації на проїзд до митного органу і назад та наймання приміщення, а також кошти, одержані свідком на відшкодування витрат, пов`язаних з викликом для дачі пояснень.

Відповідно до ст. 520 МКУ, витрати у справі про порушення митних правил відшкодовуються особою, щодо якої винесено постанову про накладення адміністративного стягнення.

Таким чином, з особи, яка притягається до відповідальності, підлягають стягненню витрати, понесені митним органом за зберігання товарів, які стали предметом порушення митних правил.

У відповідності до ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Статтею ст. 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись ст.ст.458, 459, 461, 483, 486, 527, 528 МК України,

постановив:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України та накласти на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 50 відсотків вартості товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил, що становить 65104 гривень 60 копійок, з конфіскацією товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил.

Вилучений, згідно протоколу №0181/UA209000/24 від 02.11.2024 року, автомобіль марки «NISSAN», кузов номер НОМЕР_4 , конфіскувати в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 витрати за зберігання на складі митниці товарів, які є предметом порушення митних правил, у розмірі 47382,94 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України 605,60 гривень судового збору.

Постанова може бути оскаржена упродовж десяти днів з дня її винесення.

Відповідно до ст. 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. У разі відсутності самостійного заробітку в осіб віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років, які вчинили адміністративне правопорушення, штраф стягується з батьків або осіб, які їх замінюють. Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України, за винятком штрафу, що стягується на місці вчинення правопорушення, якщо інше не встановлено законодавством України. У разі несплати штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення документ, що підтверджує його сплату, або його копія не пізніше трьох робочих днів після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, надсилається правопорушником до органу (посадовій особі), який виніс постанову про накладення цього штрафу.

Згідно ст. 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується:

подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу;

витрати на облік зазначених правопорушень.

Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Суддя В.В. Стрельбицький