Номер провадження: 33/813/861/25
Головуючий у першій інстанції Тихонова О.А.
Доповідач Журавльов О. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду - Журавльов О.Г., за участі - секретаря судового засідання Хангельдян К.С., представника Одеської митниці Ревенко Т.А., розглянувши апеляційну скаргу представника Одеської митниці Берназ В.П. на постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2025, відносно:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Японії, проживаючого: АДРЕСА_1 , закордонний паспорт НОМЕР_1 від 21.02.2019, виданий MINISTRY OF FOREIGN AFFAIRS,

провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 471 МК України, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Постановою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2025 року закрито провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України.

Вилучені згідно протоколу про порушення митних правил №0819/50000/24 від 08.08.2024 товари повернуті власнику або іншій особі за його дорученням в установленому законом порядку.

Відповідно до протоколу про порушення митних правил вбачається, що 08.08.2024 року о 09 годині 54 хвилини в зону митного контролю пункту пропуску «Маяки-Удобне-Паланка» митного поста «Білгород-Дністровський» Одеської митниці, напрямком з України до Молдови, прибув рейсовий автобус марки «VDL FUTURA FHD2», реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN - код НОМЕР_3 , країна реєстрації Молдова (MD), сполученням «м. Одеса (Україна) м. Кишинів (Молдова)», під керуванням громадянина Молдови ОСОБА_2 . В якості пасажира у вказаному транспортному засобі слідував громадянин Японії ОСОБА_1 (закордонний паспорт НОМЕР_1 ).

В ході проведення спільного прикордонно-митного контролю багажу, який переміщував з собою громадянин Японії ОСОБА_1 , у сумці серед особистих речей, було виявлено спеціальний технічний пристрій у вигляді сонцезахисних окулярів, з функцією фото та відео фіксації, що має можливість перенесення записаної інформації (на персональний комп`ютер або мобільний телефон), який за характером обладнання і компонентів має ознаки спеціального технічного засобу призначеного для негласного отримування інформації. Технічний пристрій має вигляд сонцезахисних окулярів з вбудованою відеокамерою в комплекті з футляром, з вмонтованим зарядним пристроєм, назва та маркування безпосередньо на пристрої та на футлярі до нього відсутні.

Відповідно до інструкції до вказаного пристрою, він являє собою приховану відеокамеру, яка вмонтована у сонцезахисні окуляри, формат відео АВИ, формат стиснення відео М-JPEG, кількість кадрів 30 кадрів на хвилину, ємність пам`яті карта micro SDHC, спосіб зарядки адаптер змінного струму або USB, вага близько 48г також інструкція містить докладний опис з експлуатації пристрою.

Виявлений предмет переміщувався без ознак приховування та його виявлення не було ускладнене у будь-який спосіб.

Згідно з розділом 5. Постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 № 86 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю за міжнародними передачами товарів подвійного використання» даний пристрій має ознаки спеціального технічного засобу негласного отримання інформації, для переміщення якого необхідно одержання дозволу (висновку) Держекспортконтролю в наслідок чого є забороненим (обмеженим) до переміщення через митний кордон України.

Відповідно до ст. 196 МК України «Заборона щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України» - не можуть бути пропущені через митний кордон України, зокрема товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено законом або міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або відповідно до закону чи міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а також товари, що переміщуються через митний кордон України з порушенням вимог цього Кодексу та інших законів України.

Статтею 365 МК України «Порядок переміщення громадянами товарів через митний кордон України та місця митного оформлення таких товарів» встановлено, що громадяни, за умови дотримання вимог цього Кодексу та інших актів законодавства України, можуть переміщувати через митний кордон України будь-які товари, крім тих, що заборонені до ввезення в Україну (у тому числі з метою транзиту) та вивезення з України. Відповідно до ч. 1 ст. 257 МК України - декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Громадянин Японії ОСОБА_1 , під час перетину митного кордону України, не заявив за встановленою формою про наявність у нього спеціального технічного пристрою, який за характером обладнання і компонентів має ознаки спеціального технічного засобу призначеного для негласного отримування інформації. Дозвіл (висновок) Держекспортконтролю у громадянина Японії ОСОБА_1 на переміщення через митний кордон України вказаного пристрою, відсутній. Таким чином, громадянин Японії ОСОБА_1 незадекларував товари (технічний пристрій у вигляді сонцезахисних окулярів, з функцією фото та відео фіксації, що має можливість перенесення записаної інформації (на персональний комп`ютер або мобільний телефон), який за характером обладнання і компонентів має ознаки спеціального технічного засобу призначеного для негласного отримування інформації), що підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території.

На підставі вищевикладеного, Одеською митницею відносно ОСОБА_1 складено протокол про порушення митних правил митних №0819/50000/24 від 08.08.2024 за ознаками порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

На дану постанову представник Одеської митниці Берназ В.П. подала апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що виявлений пристрій має ознаки спеціального технічного засобу негласного отримання інформації, для переміщення якого необхідно одержання дозволу (висновку) Держекспортконтролю в наслідок чого є забороненим (обмеженим) до переміщення через митний кордон України.

Дозвіл (висновок) Держекспортконтролю у громадянина Японії ОСОБА_1 на переміщення через митний кордон України вказаного пристрою відсутній.

Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією предметів правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи про адміністративне правопорушення, заслухавши представника Одеської митниці, яка підтримала апеляційну скаргу, прихожу до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП - апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 458 МК України встановлено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх митним органам для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на митні органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Відповідно до ст. 486 МК України завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Згідно ст. 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

З аналізу вказаних правових норм статей 486 та 487 МК України, а також статей 2, 9, 11 КУпАП підставою для визнання особи винною в порушенні митних правил, як різновиду адміністративного правопорушення, є встановлення у вчиненому нею діянні всіх ознак складу такого правопорушення, в тому числі ознак суб`єктивної та об`єктивної сторони складу правопорушення.

Усі вказані елементи складу адміністративного правопорушення є неподільним цілим. Наявність цих елементів обов`язкова для кваліфікації конкретного діяння, як адміністративного проступку. Якщо хоча б один з них відсутній, або не відповідає вимогам, що передбачені відповідною статтею глави 68 МК України, вказане діяння не є порушенням митних правил.

При цьому наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи встановлюється наявними у справі доказами.

Відповідно до ст. 491 МК України підставами для порушення справи про порушення митних правил є: 1) безпосереднє виявлення посадовими особами митного органу порушення митних правил; 2) офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що проводять заходи офіційного контролю; 3) офіційні письмові повідомлення про вчинення порушення митних правил, отримані від митних та правоохоронних органів іноземних держав, а також від міжнародних організацій.

За змістом положень ч. 1 ст. 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються: 1) протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; 2) поясненнями свідків; 3) поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; 4) висновком експерта; 5) іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України.

Так, відповідно до ст. 1 Закону «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання» товари подвійного використання - окремі види виробів, обладнання, матеріалів, програмного забезпечення і технологій, спеціально не призначені для військового використання, а також послуги (технічна допомога), пов`язані з ними, які, крім цивільного призначення, можуть бути використані у військових або терористичних цілях чи для розроблення, виробництва, використання товарів військового призначення, зброї масового знищення, засобів доставки зазначеної зброї чи ядерних вибухових пристроїв, у тому числі окремі види ядерних матеріалів, хімічних речовин, бактеріологічних, біологічних та токсичних препаратів, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею ст. 197 МК України встановлені обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України. Так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що у випадках, передбачених законом, на окремі товари встановлюються обмеження щодо їх переміщення через митний кордон України. Пропуск таких товарів через митний кордон України та/або їх випуск залежно від вимог відповідного закону здійснюються митними органами на підставі отриманих від державних органів, інших установ та організацій, уповноважених на здійснення дозвільних або контрольних функцій щодо переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, з використанням механізму "єдиного вікна" відповідних дозвільних документів та/або відомостей про включення (виключення) товару до (з) відповідного реєстру у формі електронних документів, на які накладено електронний підпис, які підтверджують дотримання встановлених обмежень щодо переміщення таких товарів через митний кордон України, якщо використання таких дозвільних документів та/або відомостей для здійснення митних формальностей передбачено законами України. У випадках, передбачених цим Кодексом, для здійснення митних формальностей можуть використовуватися паперові примірники таких документів, надані декларантом або уповноваженою ним особою.

Згідно ч. 2 даної статті переліки таких товарів (із зазначенням їх опису та коду згідно з УКТ ЗЕД), а також порядок видачі відповідних дозволів та їх обігу з використанням засобів інформаційних технологій затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Митниця в зазначеному протоколі посилається на те, що згідно з розділом 5. Постанови Кабінету Міністрів України від 28.01.2004 №86 «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю за міжнародними передачами товарів подвійного використання» дані окуляри мають ознаки спеціального технічного засобу негласного отримання інформації, для переміщення якого необхідно одержання дозволу (висновку) Держекспортконтролю в наслідок чого є забороненим (обмеженим) до переміщення через митний кордон України.

Відповідно до ст. 508 МК України у справі про порушення митних правил процесуальні дії проводяться з метою отримання доказів, необхідних для правильного вирішення цієї справи.

Частинами 1 та 2 ст. 515 МК України визначено, що експертиза призначається, якщо для з`ясування питань, що виникають у справі про порушення митних правил, виникла потреба у спеціальних знаннях з окремих галузей науки, техніки, мистецтва, релігії тощо. Зазначена експертиза не є судовою експертизою. Експертиза проводиться експертами спеціалізованого органу з питань експертизи та досліджень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, його відокремлених підрозділів та інших установ або окремими спеціалістами, які призначаються посадовою особою митного органу, у провадженні якої знаходиться справа про порушення митних правил. Особа, щодо якої порушено зазначену справу, має право на проведення за її рахунок незалежної експертизи.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що окуляри не надавалися для експертного дослідження на предмет віднесення їх до товарів подвійного використання.

З письмових пояснень ОСОБА_1 вбачається, що перетинаючи кордон на рейсовому автобусі реєстраційний номер НОМЕР_2 в напрямку з України в Молдову встановлено, що ним порушено митне законодавство, а саме він переміщував окуляри без маркування з вбудованою відеокамерою без дозвільних документів. Окуляри не приховував та про необхідність дозвільних документів не знав. Мета використання окулярів хоббі.

Доведення вини правопорушника покладається на орган, що складає протокол про адміністративне правопорушення. Під доказуванням у провадженні у справах про адміністративні правопорушення слід розуміти процесуальну діяльність суб`єктів щодо збору, перевірки та оцінки доказів з метою встановлення об`єктивної істини у справі й прийняття на цій основі законного рішення.

Приписами ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Під час вирішення справи суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що Митним органом суду не надано доказів, що ОСОБА_1 мав умисел на порушення митних правил, оскільки вказані окуляри ним не приховувалися від митного контролю та були надані представникам митного органу добровільно, останній був не обізнаний про те, що виявлені окуляри підлягають декларуванню відповідно до Митного Кодексу України.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи та надавши зібраним доказам правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_1 не вбачаються ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 471 МК України.

Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім цього, слід зазначити, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції, «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». А згідно з положеннями ч. 3 ст. 6 Конвенції, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя, тощо.

У рішенні у справі «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 р.) ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення без участі сторони обвинувачення, що цілком відповідало нормам російського законодавства, ініціював дослідження доказів обвинувачення та за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden №36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Аналогічна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31.01.2019 року у справі №760/10803/15-а (адміністративне провадження №К/9901/19074/18) в якої зазначено, що один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Докази, надані Одеською митницею до цієї справи на підтвердження вини ОСОБА_1 викликають розумні сумніви, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява №25), який застосовується при оцінці доказів, а також докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту».

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Таким чином, враховуючи, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, та те, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено те, що ОСОБА_1 не мав наміру вчиняти будь-яких протиправних дій направлених на приховування товару від митного контролю, що свідчить про відсутність прямого умислу на вчинення митного правопорушення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду першої слід залишити без змін.

Відповідно до положень п. 1 ч. 8 ст. 294 КУпАП - за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись статтями 7, 293, 294 КУпАП, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника Одеської митниціБерназ В.П. - залишити без задоволення.

Постанову судді Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2025, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 471 МК України, закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Г. Журавльов