Справа № 346/2136/24
Провадження № 33/4808/385/25
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.
Суддя-доповідач Васильєв
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П.,

розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Романенчука А.В. на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 , українку,

визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та призначено стягнення у вигляді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто 605,60 грн. судового збору -

в с т а н о в и в :

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП

Так, судом встановлено, що 16.04.2024 року о 23 год. 55 хв. в м. Коломия, по вул. Терлецького, водій ОСОБА_1 керувала автомобілем марки Volkswagen Golf, н.з. НОМЕР_1 , та від проходження огляду, у встановленому законом порядку, на стан алкогольного сп`яніння відмовилась, чим порушила вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник адвокат Романенчук А.В. просить скасувати постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення за п. 1 ст. 247 КУпАП або у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ч. 6 ст. 38 КУпАП за п. 7 ст. 247 КУпАП.

Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.

Стверджує, що дане правопорушення було вчинено 16.04.2024 року, тобто на теперішній час розгляду справи минув встановлений ч. 6 ст. 38 КУпАП строк накладення адміністративного стягнення, а тому провадження підлягає закриттю у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строку накладення адміністративного стягнення.

Звертає увагу, що в оскаржуваній постанові не наведений аналіз безпосередньо досліджених судом доказів та відсутні будь-які висновки суду щодо доведеності обставин справи.

Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням норм закону, адже до його матеріалів не долучено сертифікат відповідності та свідоцтво про повірку робочого засобу вимірювальної техніки алкотестера, за допомогою якого ОСОБА_1 пропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Також, у ОСОБА_1 не було відібрано зразків біологічного середовища для проведення медичного огляду.

Вказує, що наявність довідки (результатів аналізу) №30, не може бути доказом відмови ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, адже така фіксація відмови не передбачена Законом і суперечить вимогам, ст.. 266 КУпАП.

За таких обставин, вважає, що відомості зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №586331 від 17.04.2024 року, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.

В судове засідання апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисник адвоката Романенчук А.В. не з`явилися, однак захисником Романенчуком А.В. на адресу Івано-Франківського апеляційного суду було направлено клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_1 ..

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, особиста присутність підсудного під час провадження в суді апеляційної інстанції не має такого ж вирішального значення, як в суді першої інстанції. Умови застосування статті 6 Конвенції стосовно провадження в суді апеляційної інстанції залежать від особливостей певного провадження; слід взяти до уваги загалом проведений судовий процес у національній правовій системі, а також роль, яку відіграє у ньому суд апеляційної інстанції (Ермі проти Італії ) При цьому, обвинувачений може відмовитися від свого права брати участь або бути заслуханим в апеляційному провадженні, або прямо, або своєю поведінкою (Кашлев проти Естонії, Хернандес Ройо проти Іспанії).

Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з чим участь цієї особи в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 та її захисник адвокат Романенчук А.В. знають про наявність відповідного провадження в суді апеляційної інстанції, враховуючи що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності не є обов`язковою під час розгляду справи в апеляційній інстанції, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності ОСОБА_1 та її захисника Романенчука А.В.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.

Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші.

Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України»)

Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом.

Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення.

Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства.

Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду.

Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення.

Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №586331 від 17.04.2024 року, ОСОБА_1 16.04.2024 року о 23 год. 55 хв. в м. Коломия, по вул. Терлецького керувала автомобілем з явними ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, запах алкоголю з порожнин рота, тремтіння рук, від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовилася та на місці вчинення ДТП в присутності двох свідків, чим порушила п. 2.5. ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 1).

Протокол складений уповноваженою особою поліцейським Коломийського РВП старшим сержантом поліції Кочмарем І.В., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності від підпису відмовився.

Виклад обставин в протоколі цілком відповідає вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.

ОСОБА_1 були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, вона повідомлена про те, що розгляд справи відбудеться в Коломийському міськрайонному суді, про що свідчить відеозапис із нагрудної камери працівників поліції.

Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У графі протоколу, де передбачені пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено що остання від пояснень відмовилася.

Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень.

Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи»

Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):

Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.

Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.

В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.

При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції ознайомив ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомив про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи.

У матеріалах справи наявний акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого огляд повинен був бути проведений у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння: нестійка хода, тремтіння рук, запах алкоголю з порожнини рота. Огляд не проводився, тому що водій відмовилася. (а.с. 2)

До вказаного протоколу про адміністративне правопорушення додано направлення ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в ЦРЛ, складене 17.04.2024 року о 00.20 год. (а.с. 3), у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: нестійка хода, тремтіння рук, запах алкоголю з порожнини рота. Огляд не проводився, оскільки водій відмовилася.

У матеріалах справи наявні результати аналізу №30 від 17.04.2024 року, з яких вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовилася від проходження огляду, довідку складено черговим лікарем приймального відділення в КНП «Коломийська ЦРЛ» КМР ОСОБА_3 (а.с. 7)

До матеріалів справи долучено копію пояснень ОСОБА_4 від 17.04.2024 року, згідно яких близько 23 год. 55 хв. в м. Коломия по вул. Терлецького він знаходився вдома та почув сигнал, коли вийшов із будинку то побачив, що в його припаркований транспортний засіб в`їхав інший Фольксваген Гольф АТ0173ZА, коли він підійшов до автомобіля, то побачив що невідома особа жіночої статі з явними ознаками алкогольного сп`яніння: хиталася, виражалася нецензурною лексикою, також із нею перебували двоє неповнолітніх дітей в автомобілі, вона пропонувала не викликати працівників поліції. Після чого він зателефонував в поліції. Та очікував на приїзд останньої на місце ДТП. (а.с. 4)

До матеріалів справи також долучені: копія постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №1928630, про те, що водій ОСОБА_1 порушила п. 2.1 ПДР, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 126 КУпАП (а.с. 5),копія протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №586332 від 17.04.2024 року, згідно якого ОСОБА_1 порушила вимоги, п. 12.1, 13.1, за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення, має безсторонній характер, що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. (а.с. 8-10).

Зокрема, відеозаписами зафіксовано, як працівники поліції повідомляють, що прибули на місце ДТП, де невстановлена особа, пояснює, що водій перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння, у салоні автомобілю якої були діти, заїхала в інший транспортний засіб, який стояв. Працівники поліції перевірили стан водія ОСОБА_1 , яка сиділа в транспортному засобі, відчинивши двері повідомили, що із салону відчутний сильний запах алкоголю. Поспілкувавшись із потерпілим, власником пошкодженого транспортного засобу, працівники поліції повторно відчинили двері автомобіля, де сиділа водій ОСОБА_1 , яка повідомила, що вона не їхала за кермом транспортного засобу. Працівники поліції попросили надати посвідчення водія, вона ж повідомила, що машина не її, від медичного огляду вона відмовилась. В подальшому ОСОБА_1 повідомила, що у неї нема посвідчення водія. На місці події прибув чоловік, якого викликали на місце ДТП, щоб він забрав дітей, після того як їх огляне швидка медична допомога, яку уже викликали на місце події. Далі ОСОБА_1 пропонують пройти огляд за допомогою сертифікату приладу Алкотест Драгер, на що вона у нецензурній формі висловлюється у сторону працівників поліції, останні її повідомили, що її поведінку будуть розцінювати як відмову від проходження огляду, після чого пропонують проїхати до медичного закладу для проходження огляду, водій продовжує у нецензурній формі висловитися до працівників поліції. Згодом все ж водій повідомила, що відмовляється від проходження огляду. Далі працівники поліції роз`яснили ОСОБА_1 , що відносно неї буде складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 та ст. 124 КУпАП. Водій вийшла із транспортного засобу, сперечалась з працівниками поліції у зв`язку з чим до неї було застосовано кайданки, однак остання продовжувала висловлюватися у нецензурній формі щодо працівників поліції. Їй роз`яснили права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП. Працівники поліції повідомили, що переходять до складання адміністративних матеріалів, а водія потрібно доправити до поліцейського відділення. Відеозаписом зафіксовано, як працівник поліції спілкується із потерпілими від ДТП та встановлює обставини події, з`ясовує обставини, які свідчать про наявність у водія ОСОБА_1 ознак сильного сп`яніння та її відмови від проходження огляду. Потерпілі надають свої пояснення щодо ДТП. Працівник поліції складає протокол про адміністративне правопорушення та інші адміністративні матеріали. Іншим відеозаписом, з бодікамеру іншого працівника поліції, зафіксовано, що ОСОБА_1 разом із працівниками поліції проїхала до відділення поліції м. Коломия. У відділенні поліції ОСОБА_1 відмовлялася спілкуватися із працівниками поліції, аргументуючи це тим, «що працівникам поліції з того ДТП, які проценти, що вона не була і не буде під поліцією, і взагалі не поважає цю структуру». На відеозаписі чути, як працівники поліції між собою спілкуються, що дітей із ШМД забрали до лікарні, а тому потрібно викликати працівників ювенального відділу поліції. Далі відбувався діалог між ОСОБА_1 та працівниками поліції відбувався діалог, після чого згідно ст. 34 КУпАП відбувалася поверхневу перевірку та огляд речей останньої. Згодом на питання працівника поліції водій повідомила, що у неї є посвідчення водія, однак у системі її посвідчення не було. Згодом ОСОБА_1 запитала скільки їй потрібно перебувати у відділенні поліції, її повідомили що три години, після цього на її прохання принесли води. Далі ОСОБА_1 запитували дату народження дітей, однак вона відмовилася відповідати, як і на інші питання працівників поліції відповідала «а яка різниця», після цього погрожувала працівникам поліції. Коли працівник поліції запитали ОСОБА_1 чи потрібна їй правова допомога, остання висловилась нецензурно на адресу працівників поліції. Згодом у неї запитали, чи буде вона надавати пояснення стосовно нецензурного висловлювання в сторону працівників поліції, остання повідомила, що так. Відеозаписом зафіксовано як ОСОБА_1 ознайомлюють зі складеним протоколом затримання. Від надання пояснень остання відмовилася. Згодом працівники поліції поїхали разом із ОСОБА_1 на освідчення до медичного закладу. Прибувши до медичного закладу, їй було надано понюхати нашатирний спирт, …. (далі відеозапис переглянути неможливо, оскільки диск № 135/4 пошкоджений).

На диску №135/5 записані відеозаписи, на яких зафіксовано, як працівник поліції разом із ОСОБА_1 їдуть із медичного закладу до відділення поліції. У поліцейському відділенні із ОСОБА_1 були зняті кайданки та ознайомлено її складеними відносно неї протоколами, водій захотіла сама прочитати, від підпису вона відмовилася, сказала, що не розуміє, що там пише, а тому їй потрібен адвокат. Від надання пояснень відмовилася. Ознайомилася із постановою, отримала копії протоколів та постанови.

Відеозаписи отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом факту відмови водія ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, на законну вимогу патрульних поліцейських, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на неї, як на правопорушницю, яка керувала транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.

Апеляційний суд неодноразово вказував, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.

У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останній у вину.

Доводи апелянта з приводу того, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі.

Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

Вказане правопорушення може бути вчинено водієм транспортного засобу як до проведення такого огляду, так і під час його проведення. Апеляційний суд вважає, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу встановлення факту оформлення відповідного направлення до медичного закладу працівником поліції, оскільки наявність або відсутність акту огляду та направлення до медичного закладу в матеріалах справи не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження відповідного огляду на вимогу поліцейського.

Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом за внутрішнім переконанням.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів.

Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод.

Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах.

Апеляційний суд приймає до уваги, що матеріали адміністративного провадження не містять жодних відомостей щодо неправомірних дій працівників поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд враховуючи, що презумпція невинуватості є одним з основоположних конституційних принципів судочинства, вважає, що доводи апелянта про неправомірність дій працівників поліції можуть бути належним чином перевірені в межах іншого провадження шляхом звернення до компетентних органів, оскільки свідчать про перевищення посадовими особами своїх повноважень та вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, відмовилася від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог Конвенції про захист прав і свобод людини розгляд справи повинен відбутися в розумний строк, тривалість якого залежить від складності справи, загальної сукупності доказів, які необхідно дослідити, процесуальної поведінки учасників судового розгляду та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та інших обставин.

Апеляційний суд звертає увагу, що тривалий розгляд справи в суді першої інстанції був обумовлений саме процесуальної поведінкою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника, оскільки розгляд неодноразово відкладався у зв`язку із неявкою вищевказаних учасників розгляду справи в судове засідання та за їх клопотанням.

За своєю суттю дії, спрямовані на зловживання процесуальними правами, хоч і виглядають як дії, спрямовані на повне та всебічне дослідження обставин справи або захист порушеного права стороною процесу, однак по суті вони направлені на деструктивність судового розгляду.

Відповідно до вимог ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

Відповідно до вимог п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо на момент розгляду справи закінчились строки, передбачені ст. 38 КУпАП.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що діючий КУпАП не містить поняття давності притягнення до відповідальності, яке пов`язано із часом набуття законної сили відповідним рішенням суду, а тільки містить посилання на час накладення адміністративного стягнення.

Зокрема, строк давності притягнення до відповідальності, це передбачений законом певний проміжок часу з дня вчинення правопорушення і до дня набрання відповідним рішенням законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка від відповідальності.

Разом з тим, накладення адміністративного стягнення здійснюється судом першої інстанції і подальший розгляд провадження судом апеляційної інстанції не впливає на тривалість строку, який встановлений ч.6 ст.38 КУпАП.

Суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 ч.1 КУпАП, обґрунтовано визнав останню винуватою у вчиненні правопорушення та в межах встановленого законом строку наклав на неї відповідне стягнення.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає безпідставними доводи сторони захисту про скасування постанови суду та закриття провадження, у зв`язку із закінченням на час розгляду справи в апеляційній інстанції строку протягом якого може бути накладено адміністративне стягнення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що саме такий правовий підхід до вирішення вищевказаного питання повністю відповідає вимогам закону, принципу правової визначеності та усталеній судовій практиці.

Так, відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян.

Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення.

Зокрема, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУпАП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника.

При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу порушниці, ступінь її вини, призначив справедливе стягнення, яке відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що обране судом адміністративне стягнення відповідає вимогам ст.23 КУпАП, відповідно до якої адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.

З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст. 294 КУпАП,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Романенчука А.В. залишити без задоволення.

Постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення.

Суддя Івано-Франківського

апеляційного суду О.П. Васильєв