запорізький апеляційний суд
Провадження №33/807/529/25Головуючий у 1-й інстанції Савеленко О.А.
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), захисника Синяченка В.П. (в режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 березня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

Згідно з постановою суду, 16.12.2024 року о 01 год. 03 хв. в смт.Комишуваха, по вул.Богдана Хмельницького, 90 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Mersedes Benz CKL 320» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати зазначену постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку із вчиненням ним дій в стані крайньої необхідності.

Свої вимоги мотивував тим, що на відеозаписові чітко відображено той факт, що він виконував бойове завдання з доставки особового складу до бойових позицій.

Суд не врахував надане ним підтвердження виконання бойового завдання і не врахував, що вказані дії вчинялись військовослужбовцем в умовах воєнного стану свідомо, на виконання наказу командира, що свідчить про наявність умов щодо крайньої необхідності, які передбачені ст.18 КУпАП.

Заслухавши ОСОБА_1 , захисника Синяченка В.П., які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні, перевіривши матеріали справи, доводи, наведені у скарзі, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення в повному обсязі підтверджена даними, що містяться

- у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №197462 від 16.12.2024 року, підписаному особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, відповідно до якого водій ОСОБА_1 у зазначений час керував автомобілем «Mersedes Benz CKL 320» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння;

- в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Alcotest Drager 6820, за результатом якого встановлено позитивний результат з показником 0,87 ‰ алкоголю і з яким ОСОБА_1 погодився;

- у роздруківці результатів приладу "Alcotest Drager 6820", з яких вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу «Alcotest Drager 6820», а результат тестування склав 0,87 ‰ алкоголю, (тест №2810), з результатом ОСОБА_1 погодився, підписавши його;

- відеозаписом правопорушення.

Зазначені докази в їх сукупності суд першої інстанції належним чином проаналізував та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення не оспорюється, натомість захисник зазначає, що вказане правопорушення було вчинено ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності.

Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

З відеозапису вбачається факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом. Після його зупинки, ОСОБА_1 пояснив поліцейським, що є військовослужбовцем, переганяє автомобіль в ремонт, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не має, оскільки товариш загубив його.

Під час спілкування з ОСОБА_1 , поліцейським були виявлені у останнього ознаки алкогольного сп`яніння (01:05:12), а саме запах алкоголю з порожнини рота, на підставі чого ОСОБА_1 було запропоновано пройти на місці зупинки транспортного засобу огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу "Alcotest Drager 6820". Про виявлення ознак алкогольного сп`яніння поліцейським повідомлено ОСОБА_1 (01:05:38).

На відеозаписі зафіксовано, що ОСОБА_1 зазначив, що буде телефонувати своїй сестрі, яка працює в поліції, щоб уточнити процедуру проходження огляду (01:08:17). Після телефонної розмови, ОСОБА_1 самостійно обрав змінний мундштук для приладу Драгер. У подальшому, поліцейським було здійснено контрольний забір повітря, після чого проведено огляду ОСОБА_1 . Результат огляду 0,87 ‰ алкоголю.

З результатом огляду на місці ОСОБА_1 погодився. Будь яких заперечень не надавав. Поліцейським було роз`яснено ОСОБА_1 про те, що у разі незгоди з результатом він може самостійно поїхати пройти огляд (01:07:37). Проти порядку проведення огляду та складання протоколу про адміністративне правопорушення не заперечував.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_1 станом на 16.12.2024 року був військовослужбовцем та виконував термінове доручення командування військової частини, пов`язане з військовою службою, не спростовують порушення ОСОБА_1 вимог п.2.9 (а) ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Доказів того, що саме 16.12.2024 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, матеріали справи не містять. В апеляційній скарзі не йдеться про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не йдеться в ній і про заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди, в наслідок усунення ним такої небезпеки. Не йдеться в апеляції й про те, щоб хтось інший, ніж ОСОБА_1 , який вживав алкогольні напої, не мав змоги доправити останнього на місце несення служби. Більш того, на момент його зупинки ОСОБА_1 не перебував у відпустці у тимчасовому звільненні, а виконував військові обов`язки, що за будь-яких обставин забороняє вживання ним алкоголю.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в протоколі про адміністративне правопорушення не вказував, що діє в стані крайньої необхідності, та під час спілкування із поліцейськими не повідомляв про те, що з командиром виконує бойове завдання з доставки особового складу до бойових позицій, а лише вказував, що везе автомобіль в ремонт, що має місце на відеозаписі нагрудної камери поліцейського.

Таким чином, зважаючи на конкретні обставини справи, правопорушення, яке вчинив ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, а тому, зазначені захистом у судовому засіданні обставини, не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю в діях апелянта складу адміністративного правопорушення, ним не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, вмотивованою, підстав для її скасування апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14 березня 2025 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Гончар

Дата документу Справа № 336/12965/24