ун. № 759/8482/25
пр. № 3/759/3602/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року суддя Святошинського районного суду м. Києва Новик В.П., розглянувши матеріали, що надійшли з Управління патрульної поліції м. Києва ДПП, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 5 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення

В С Т А Н О В И В:

29.03.2025 приблизно о 15 годині 30 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Мітсубіші» державний номерний знак НОМЕР_1 на просп. Берестейський, 8-А в м. Києві, при повороті праворуч перетнула дорожню розмітку 1.1 та здійснила різку зупинку в двох смугах руху, в результаті чого спрацювало автоматичне гальмування в автобусі «VDL FUTURA FHD2-129» державний номерний знак НОМЕР_2 та відбулось падіння пасажирів.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилась, надіслала до суду заяву, за якою просила звільнити її від адміністративної відповідальності або пом`якшити стягнення посилаючись на те, що дане правопорушення вона вчинила у стані крайньої необхідності, оскільки маневр був вчинений для забезпечення безпеки пасажирів автобуса, водій якого неодноразово порушував правила ПДР України.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, приходжу до наступного.

Відповідно до вимог ст.245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

За змістом ст.252 КУпАП, суддя має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення підтверджується матеріалами справи, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 285114 від 29.03.2025, даними відеозапису.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, що узгоджуються між собою, приходжу до висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, а саме: порушення, передбачені частинами першою - четвертою цієї статті, що спричинили створення аварійної обстановки, а саме: примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Суддя відхиляє доводи ОСОБА_1 , про те, що вона діяла у стані крайньої необхідності, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.

Доказів того, що саме 29 березня 2025 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 здійснити різку зупинку та перекрити 2 смуги руху, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано. Як і не містять матеріали справи доказів про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не містить і доказів заподіяння пасажирам автобусу «VDL FUTURA FHD2-129» державний номерний знак НОМЕР_2 якоїсь шкоди, в наслідок усунення нею такої небезпеки, а навпаки своїми діями ОСОБА_1 змусила водія вище вказаного автобусу змінити швидкість руху, що і призвело до падіння пасажирів.

До того ж, суддею не встановлено, що небезпека на яку посилається ОСОБА_1 не могла бути усунена іншим шляхом та була єдиним засобом від небезпечних дій. Окрім того, не було встановлено й необхідності виконання саме такого маневру.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.

Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Отже, суддя вважає, що докази наявні в матеріалах справи не надають законних підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, оскільки її протиправні дії не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Вирішуючи питання про накладання адміністративного стягнення на ОСОБА_1 суддя враховує характер вчиненого нею правопорушення, особу порушника, її відношення до скоєного та вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу.

На підставі викладеного й ч. 5 ст. 122 КУпАП, керуючись ст. 27, 33, 40-1, 283-285, 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

Визнати винною ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП, та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 85 (вісімдесяти п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1445 (одну тисячу чотириста сорок п`ять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави за винесення постанови про накладення адміністративного стягнення в розмірі 0,2 прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, який становить 605 гривень 60 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд міста Києва особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 КУпАП протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Строк пред`явлення постанови до виконання три місяці.

Суддя: В.П. Новик