Номер провадження 33/816/537/25 Суддя-доповідач Філонова Ю. О.
Категорія 130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Філонова Ю. О. ,з участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисника Пономаренка О.В., розглянувши у залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Пономаренка О.В. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 605 грн. 60 коп.

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2025 року, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік за те, що 14 грудня 2024 року о 23 год. 14 хв. у м. Суми по вул. Героїв Крут, 30, керував т/з ІЖ 21175, д.н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки за допомогою алкотестера Drager 7510 та у закладі охорони здоров`я відмовився. Своїми діями порушив п. 2.5 ПДР та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням захисник особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвокат Пономаренко О.В. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2025 року, а провадження у справі закрити за відсутністю в діях його підзахисного складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також за обставин вчинення ним дії в стані крайньої необхідності.

В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт посилається на те, що при розгляді даної справи, суддею суду першої інстанції була допущена неповнота з`ясування обставин, що вплинуло на правильність прийняття рішення, а викладені в оскаржуваній постанові висновки щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, не відповідають фактичним обставинам справи, без врахування того, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки діяв в умах крайньої необхідності.

Так, як зазначає апелянт, з відеозапису, який було враховано суддею при визнанні винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, вбачається, що після зупинки транспортного засобу ІЖ 27175 н.з. НОМЕР_1 , який рухався в комендантську годину та встановлення особи водія, поліцейським одразу було запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки і не було повідомлено останньому щодо наявності у нього ознак алкогольного сп`яніння, зокрема тих, про які зазначено у протоколі, а саме, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів, тобто пропозиція поліцейського була передчасною і упередженою. Поліцейський лише повідомив: «я відчуваю запах алкоголю», тобто незрозуміло, що саме мав на увазі поліцейський, де саме він відчув запах алкоголю, також працівником поліції не було зафіксовано порядок перевірки виявлених у ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння і в матеріалах справи відсутні докази встановлення таких ознак у останнього.

Крім того, як вказує апелянт, поза увагою судді залишилось те, що згідно Витягу з бойового розпорядження №1417дск, т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_2 , підполковник ОСОБА_1 здійснював забезпечення військових позицій засобами ураження терміном виконання з 14 грудня 2024 року, тобто, на момент складання протоколу, останній, у зв`язку із службовою необхідністю, виконував обов`язки військової служби та наказ командира в/ч НОМЕР_2 . Відмовився ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, оскільки йому необхідно було терміново виконати бойове завдання по переміщенню засобів ураження для військ ЗСУ, тобто, діяв в стані крайньої необхідності, з метою відправки зброї на лінію фронту, що необхідно було для відбиття сил агресора, які становили реальну, а не уявну загрозу громадському порядку та життю і здоров`ю людей та територіальної цілісності України в цілому, що виключає адміністративну відповідальність.

При цьому, ОСОБА_1 є начальником засобів ближнього бою та розвідки, а позбавлення його права керування транспортними засобами може мати негативні наслідки для виконання завдань із відсічі збройної агресії російської федерації. Крім того, заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода і до цієї події ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не притягувався.

За наведених обставин, апелянт вважає, що суть правопорушення з кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП є сумнівною, що є не прийнятною, оскільки, суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути доведена «поза розумним сумнівом».

Доповівши зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, заслухавши захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Пономаренка О.В. на підтримку апеляційних доводів та вимог, перевіривши матеріали даної справи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Так, у відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч.1 ст.251, ст.280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП).

Апеляційний суд вважає, що суддею суду першої інстанції вищезазначені вимоги Закону належним чином дотримано не було і доводи апелянта про те, що при вирішенні даної справи, була допущена неповнота з`ясування обставин, що вплинуло на правильність прийняття рішення, є слушними.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у судовому засіданні ОСОБА_1 пояснював, що виконував бойове розпорядження, його захисник Пономаренко О.В. підтримав зазначене його підзахисним, а також письмові пояснення, надані ним суду та просив провадження у справі закрити, за відсутністю в діях останнього події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Проте, незважаючи на таку позицію особи, відносно якої було складено протокол та його захисника, суддя визнав доведеною наявність у діях ОСОБА_1 складу вказаного адміністративного правопорушення з врахуванням складеного відносно останнього протоколу, направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно якого останній відмовився від проходження огляду, акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому, також зафіксована відмова від проходження огляду та відеозапису, який було долучено працівниками поліції до складеного адміністративного матеріалу.

При цьому, вказаний відеозапис було проглянуто і апеляційним судом під час підготовки даної справи до апеляційного розгляду.

Його даними підтверджується зупинка поліцейськими транспортного засобу, водій якого здійснював рух у комендантську годину та не реагував та застосування проблискових маячків. Підійшовши до вказаного автомобіля працівник поліції одразу запитав водія, з чим пов`язана така його поведінка, однак останній, не пояснюючи нічого, промовив «кодове слово», на що поліцейський жодної уваги не звернув. При перевірці документів було встановлено, що вказаним транспортним засобом керував ОСОБА_1 , який, окрім інших документів, для огляду надав і посвідчення військового ЗСУ та зазначив, що в автомобілі перевозе особисті речі. Під час спілкування з водієм, поліцейський виявив у останнього ознаки алкогольного сп`яніння та запропонував пройти огляд як на місці зупинки, так і у закладі охорони здоров`я, від чого ОСОБА_1 , а на запитання, з чим пов`язана така відмова, відповів, що не має на це часу. Хоча працівник поліції і неодноразово пропонував ОСОБА_1 пройти такий огляд та роз`яснював наслідки відмови його пройти, а саме, складання протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП, останній у категоричній формі пройти такий огляд відмовлявся, кожний раз наголошуючи, що не має на це часу. Поліцейський повідомив ОСОБА_1 , що за таких обставин, відносно нього буде складено протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також зазначив, що останній відсторонений від керування транспортним засобом та запропонував залучити іншого, тверезого водія. ОСОБА_1 здійснив телефонний дзвінок і на місце приїхав чоловік у військовій формі. Складений протокол ОСОБА_1 відмовився підписувати, зазначивши в ньому лише те, що з викладеними в ньому обставинами не згоден.

При цьому, даним відеозаписом дійсно підтверджується те, що про виконання бойового завдання ОСОБА_1 дійсно не повідомляв працівникам поліції.

Однак під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_1 не мав права повідомляти працівників поліції, що виконує бойове розпорядження із перевезення спеціального вантажу, та розраховував, що поліцейський все зрозуміє, після того як він, одразу після зупинки, назвав «кодове слово», однак цього не сталося. також, захисник наголошував, що ОСОБА_3 є начальником служби засобів ближнього бою та розвідки військової частини НОМЕР_2 і на виконання наказу т.в.о. командира вказаної військової частини, до 24 год. 00 хв. 14 грудня 2024 року, на транспортному засобі ІЖ д.н.з. НОМЕР_1 мав передати іншій військовій частині НОМЕР_3 в тимчасове користування два міномети калібру 82 мм та калібру 120 мм, тобто, виконував бойове завдання.

Вказані обставини в повному обсязі підтверджуються доказами, які були надані захисником Пономаренко О.В. як додаток до його письмових пояснень, направлених суду 27 січня 2025 року, а саме:

- копією посвідчення офіцера НОМЕР_4 , згідно якого ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ЗСУ, наказом командира в/ НОМЕР_5 №236 від 15 листопада 2022 року був призначений начальником служби ракетно-артилерійського озброєння в/ НОМЕР_5 , а наказом командира в/ НОМЕР_6 №318 від 21 червня 2024 року призначений начальником служби засобів ближнього бою та розвідки;

- довідкою за підписом командира військової частини НОМЕР_2 щодо перебування підполковника ОСОБА_1 на військовій службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 з 25 березня 2022 року по теперішній час;

- витягом з бойового розпорядження №1417дск від 14 грудня 2024 року, за підписом т.в.о командира в/ НОМЕР_7 , з якого вбачається, що відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_8 №146/1915 від 14.12.2024, на виконання вимог бойових розпоряджень Головнокомандувача Збройних Сил України №17229 від 16.09.2024 року, командира угруповання ІНФОРМАЦІЯ_2 №БР-1/к/92т/БР від 02.12.2024 року, для виконання бойових (спеціальних) завдань із захисту національних інтересів, і територіальної цілісності, відсічі та стримування збройної агресії рф проти України дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань підрозділом першого ешелону оборони до ротного опорного пункту (батальйону) включно, з метою ведення оборонних дій на території противника у складі угруповання військ КУРСЬК (Курська область рф), виключення раптовості дій та недопущення прориву противника в глибину оборони СОУ, запобігання та протидії проведення диверсійно - розвідувальних заходів противником, а також підвищення живучості своїх підрозділів на полі бою, та враховуючи обстановку яка склалася, наказано командиру мінометної батареї до 24 год. 00 хв. 14 грудня 2024 року повернути в підпорядкування командира 22 об СпП два і мінометні розрахунки 1 мінометної батареї 22 об СпП та передати в тимчасове користування два міномети: калібру 82 мм та калібру 120 мм. Переміщення здійснювати відповідно вимог безпеки застосування військ з урахуванням маскувальних властивостей рельєфу та місцевості.

- супровідним листом на перевезення майна служби засобів ближнього бою та розвідки, а саме, 120 мм МП120 №00376 та 82 мм УПІК82 №62801128, відправником якого зазначено в/чА4121, одержувач в/ч НОМЕР_3 , вид та номер транспортного засобу ІЖ21175 д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальний за супроводження підполковник ОСОБА_1 , час відправлення 22 год. 00 хв. 14 грудня 2024 року, час доставки 01 год. 00 хв. 15 грудня 2024 року;

- актами приймання-передачі основних засобів №1 та №2, в яких зазначено про передачу 120 мм МП120 №00376 та 82 мм УПІК82 №62801128 : початок передачі майна 14 грудня 2024 року закінчено 15 грудня 2024 року;

- видатковою накладною ЗУ24-186 на 120 мм МП120 №00376 та 82 мм УПІК82 №62801128, яка видана в/ НОМЕР_7 .

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що бойове розпорядження №1417дск, ОСОБА_1 мав його виконати до 24 год. 00 хв. 14 грудня 2024 року, що свідчить про те, що на час зупинки працівниками поліції транспортного засобу під його керуванням, яка відбулась 14 грудня 2024 року після 23 год. 00 хв., він саме це бойове завданні і виконував, і очевидним є те, що через затримку, пов`язану з зупиненням поліцейськими, груз не був доставлений до 24 год. 00 хв. 14 грудня 2024 року, як було наказано, а був доставлений з запізненням, 15 грудня 2024 року о 01 год. 00 хв., що підтверджується вищезазначеним супровідним листом.

Проте, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що таким обставинам та доказам оцінки взагалі надано не було, а лише зазначено, що не підтверджено те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, а враховуючи, що останній був військовослужбовцем водієм, процедуру проведення його огляду на стан сп`яніння працівниками поліції, суддя суду першої інстанції визнав законною, з зазначенням того, що представники військової служби правопорядку не повинні були запрошуватись і проводити його огляд, як визначено ст. 266-1 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновком судді щодо відсутності підстав вважати, що у даному випадку ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, однак не погоджується з тим, що процедура проведення огляду останнього, яку здійснювали поліцейські, була законною.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що дійшовши такого висновку, суддею не було враховано те, що ч. 2 ст. 266-1 КУпАП чітко встановлено, що огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.

Тобто із системного аналізу наведеного законодавства слідує, що Військова служба правопорядку є належним органом по складанню протоколу відносно лише тих військовослужбовців, які безпосередньо в момент вчинення (припинення або виявлення) правопорушення виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ч 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 травня 1992 року №2232-XII встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:

1)на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);

2)на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;

3)поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);

4)під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;

5)під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.

Апеляційним судом було встановлено, що у матеріалах справи наявні докази, якими підтверджується те, що ОСОБА_1 на той час, як був зупинений працівниками поліції, здійснював супроводження, згідно бойового розпорядження №1417 від 14.12.2024 року, перевезення військового майна основні засоби №2 з 22.00 години 14 грудня 2024 року по 01 годину 15 грудня 2024 року), тобто, виконував обов`язки військової служби, згідно п. 2 ч 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а тому, за підозри, що останній керує транспортним засобом у стані сп`яніння, його огляд на визначення такого стану мав відбуватись тільки посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів, відповідно до порядку, встановленого ч. 2-7 ст. 266-1 КУпАП.

У даному випадку, цей установлений законом порядок працівниками поліції дотриманий не був, і останні не були належним суб`єктом складання адміністративних матеріалів за ч. 1 ст. 130 КУпАП відносно військовослужбовця ОСОБА_1 , а тому, вся процедура огляду, яку вони до нього застосували, згідно з приписами ч. 9 ст. 266-1 КУпАП є недійсною, а її результати є недопустимими доказами, оскільки отримані всупереч умовам та порядку, встановлених законом.

З огляду на те, що вищезазначені обставини суддею суду першої інстанції враховано не було, вважати законною та обґрунтованою оскаржувану постанову, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підстави відсутні, а тому, вказане судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного адміністративного правопорушення, на часткове задоволення поданої апеляційної скарги.

Керуючись ст. 294, 295 КУпАП України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Пономаренка О.В. задовольнити частково.

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік - скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а провадження у справі закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Сумського апеляційного судуФілонова Ю. О.