Житомирський апеляційний суд
Справа №277/3/25 Головуючий у 1-й інст. Корсун Т. Г.
Номер провадження №33/4805/382/25
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м.Житомир

Суддя Житомирського апеляційного суду Григорусь Н.Й., за участі: захисника адвоката Черкес Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2025 року, якою останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Постановою судді Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Згідно з постановою судді місцевого суду, 18 грудня 2024 року о 16-11 год в с. Мокляки по вул. Нараївській, водій передав керування автомобілем Volkswagen Tiguan, д.н.з. НОМЕР_1 водію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який керував ТЗ в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9 г) Правил дорожнього руху України. Відповідальність за вказане адміністративне правопорушення передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою судді місцевого суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, посилаючись на незаконність постанови, однобічне та неповне з`ясування судом обставин справи. Зокрема, вказав, що дії водія мали бути кваліфіковані працівниками поліції за п. 1 ст. 289 КК України за незаконне заволодіння транспортним засобом. Крім того, суддя районного суду не залучив свідків, які володіли інформацією щодо правопорушення, не були вивчені причини відмови ОСОБА_1 від підпису протоколу та відсутні фотодокази скоєння правопорушення. Також суд не звернув увагу на керування водієм ОСОБА_2 транспортним засобом без згоди скаржника, а також протокол був складений не за місцем вчинення правопорушення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доходжу наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. ст. 245, 252, 280 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог п. 2.9 «г» ПДР України водієві забороняється передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.

Відповідальність за порушення зазначеної вимоги ПДР України передбачена ст. 130 КУпАП.

Так, диспозицією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Таким чином, для настання відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП необхідна наявність сукупності елементів складу адміністративного правопорушення: - перебування особи, якій передано керування транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння; - усвідомлення особою, яка передає керування транспортним засобом того, що ця особа перебуває у стані алкогольного сп`яніння; - добровільне, з власної волі передання керування транспортним засобом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 27-28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року за № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями) відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції (ч. 1 ст. 130 КУпАП), настає за умови, що тому, хто це робить, відомо про такий стан.

Об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме: передача керування транспортним засобом особі, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння повинна складатись з того, що особа яка добровільно з власної волі передає керування транспортним засобом повинна знати, що передає керування особі, яка знаходиться в стані алкогольного сп`яніння.

Будь-яких доказів, які б підтверджували факт добровільної передачі ОСОБА_1 права керування його автомобілем ОСОБА_2 , а також перебування останнього за кермом його автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до ст. 130 КУпАП, адміністративна відповідальність настає за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, однак, встановлення цієї обставини судом першої інстанції здійснено поза межами доведення винуватості ОСОБА_2 у керуванні транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Так, об`єктом правопорушень, передбачених ст. 130 КУпАП, є безпека руху.

Об`єктивною стороною при передачі керування є допуск до фактичного виконання функції водія особою, у віданні якої перебуває транспортний засіб.

Із суб`єктивної сторони, правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, вчиняються тільки у формі умисної дії.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, а саме - за передачу керування, повинні бути умисні дії особи, яка передає керування.

Суд звертає увагу, що відображені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 199706 від 18 грудня 2024 року обставини правопорушення не підтверджуються матеріалами справи, які зазначені у протоколі як додаток до нього.

Під час апеляційного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази у справі, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №199706 від 18 грудня 2024 року, за змістом якого 18 грудня 2024 року оо 16-11 год в с.Мокляки по вул. Нараївській Звягельського району водій ОСОБА_1 передав керування автомобілем Volkswagen Tiguan, д.н.з. НОМЕР_1 водію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який керував ТЗ в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9 г) Правил дорожнього руху України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 2); копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 199600 від 18 грудня 2024 року, за змістом якого водій ОСОБА_2 18 грудня 2024 року о 16-11 год в с. Мокляки по вул. Нараївській Звягельського району здійснював керування автомобілем Volkswagen Tiguan, д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9 а Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 6); розписку про роз`яснення прав та обов`язків, передбачених статтями 55, 56, 59, 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП (а.с. 3); довідку до протоколу про адміністративне правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_1 протягом року до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.130 КУпАП не притягувався, посвідчення водія серії НОМЕР_2 (а.с. 5); відеозаписи з нагрудної камери патрульного поліцейського (а.с. 8).

Протокол про адміністративне правопорушення містить зазначення, що свідки чи потерпілі відсутні.

З наявного в матеріалах справи відеозапису подій вбачається, що у автомобілі працівники поліції встановили особу ОСОБА_1 , повідомили, що останній передав право керування автомобілем гр. ОСОБА_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. Вказані обставин ОСОБА_1 категорично заперечив, зазначив, що приїхав до с.Мокляки у своєму автомобілі, за кермом перебував тверезий водій ОСОБА_3 . Після вживання алкоголю ОСОБА_1 заснув на пасажирському сидінні свого транспортного засобу, а прокинувся від сигналів службового автомобіля працівників поліції та виявив на місці водія ОСОБА_2 , згоди на керування останнім автомобіля не надавав. В подальшому ОСОБА_1 роз`яснили його права та обов`язки, передбачені статтями 63 Конституції України та статтею 268 КУпАП, склали щодо нього адміністративні матеріали та надали для ознайомлення. Від підпису ОСОБА_1 відмовився, мотивуючи це запереченням щодо інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо факту обізнаності ОСОБА_1 у перебуванні ОСОБА_2 за кермом його автомобіля, зокрема і перебування останнього у стані алкогольного сп`яніння.

Вказане також не підтверджуються долученими відеозаписами за умови категоричного заперечення ОСОБА_1 щодо обставин події.

Пояснення у свідків не відбирались, інших доказів, які б беззаперечно встановлювали обставини правопорушень, вчинених за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 грудня 2024 року о 16-11 року з притягненням до відповідальності у встановленому законом порядку винних осіб, суду не надано.

Натомість, обставини, які зазначені посадовими особами у протоколі про адміністративне правопорушення, повинні узгоджуватись з іншими доказами у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із урахуванням практики її застосування Європейським судом з прав людини поширюється також на справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності (Lutz v. Germany, § 182; Schmautzer v. Austria; Malige v. France).

Гарантії статті 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод включають зобов`язання суддів надавати достатні підстави для винесення рішень (H. v. Belgium (Н. проти Бельгії), § 53). Достатні підстави демонструють сторонам, що їхню справу було ретельно розглянуто.

Хоча національний суд користується певним правом розсуду, обираючи аргументи і приймаючи докази, він зобов`язаний обґрунтувати свої дії підставами для винесення рішень (Suominen v. Finland (Суомінен проти Фінляндії), § 36).

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує подію адміністративного правопорушення і відповідно до ст. 251 КУпАП, є одними із джерел доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення.

Проте, протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими належними та допустимими доказами не є безумовним та беззаперечним доказом на доведення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, являє собою лише початковий правовий висновок щодо дій певної особи.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Вбачаючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про недоведеність матеріалами справи винуватості апелянта у вчиненні вищевказаного адміністративного правопорушення є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положення статті 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 за №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Таким чином, неправильно оцінивши докази у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки такий висновок не ґрунтується на об`єктивних доказах.

Адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень (п. 110 рішення ЕСПЛ у справі «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97).

ЄСПЛ, серед іншого, зазначив, що «…суд не може відшуковувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (справи «Малофєєв проти Росії», рішення від 30.05.2013 та «Карелін проти Росії», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016).

За таких обставин, постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Ємільчинського районного суду Житомирської області від 17 лютого 2025 року скасувати.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 130 КУпАП, - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Н.Й. Григорусь