Справа №468/834/25
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2025 року суддя Баштанського районного суду Миколаївської області Звягіна О.В., розглянувши матеріали, які надійшли від Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області про притягнення до адміністративної відповідальності,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , українця, громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , за частиною 5 статті 126 КУпАП,

в с т а н о в и л а :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 307283 від 21.04.2025, ОСОБА_1 , 21.04.2025 о 10 год 21 хв. м. Баштанка дорога Н-11 209 км, керуючи ТЗ не мав при собі посвідчення водія на право керування ТЗ відповідної категорії, правопорушення вчинене повторно протягом року (постанова серії ББА 153980 від 07.01.2025), чим порушив вимоги п.2.1 «А» ПДР України, за що передбачена відповідальність частиною 5 статті 126 КУпАП.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 на виклик суду не з`явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі та заперечення. В якому зазначив, що він є командиром 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , служить у ЗСУ з початку повномасштабного вторгнення та зараз виконує бойові завдання на Донецькому напрямку.

21 квітня 2025 року, повертаючись з Одеської області, куди їздив за волонтерською допомогою для частини, в Баштанці його зупинила поліція за перевищення швидкості. Було складено постанову за ч.1 ст.122 КУпАП. Оскільки, з початку війни добровільно захищає Україну він не мав можливості отримати посвідчення водія через постійну участь у бойових діях та обмежену відпустку. Крім того, під час виконання бойових завдань виникають ситуації, коли необхідно сідати за кермо, зокрема для евакуації поранених та виконання інших завдань, що і сталося 21 квітня 2025 року. Просив врахувати, що діяв в стані крайньої необхідності, в зв`язку з чим не підлягає адміністративній відповідальності.

Дослідивши протокол про адміністративне правопорушення та додані до нього матеріали, вважаю, що в діях ОСОБА_3 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП України, з огляду на таке.

Відповідно до диспозиції частини 5 статті 126 КУпАП адміністративним правопорушенням є повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 126 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до пункту 2.1 «А» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Вина ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статтею 126 КУпАП, доведена:

протоколом про адміністративне правопорушення, серії ЕПР1 № 307283 від 21.04.2025;

довідкою УПП в Миколаївській області від 21.04.2025, відповідно до якої, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 притягався до адміністративної відповідальності за скоєння 07.01.2025 правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП відповідно до постанови серії ББА № 153980 від 07.01.2025 та копією цієї постанови;

долученим до матеріалів відео на носії інформації (компакт-диск, 1 відеофайл), в якому відображені обставини, що відбувалися на місці події, яка мала місце 21.04.2025.

Проаналізувавши вищевказані документи, дійшла переконання, що вони є доказами в розумінні статті 251 КУпАП, які підтверджують існування обставин, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, отримані у порядку, передбаченому законом, уповноваженою посадовою особою, відтак відповідають критеріям належності і допустимості. У своїй сукупності ці докази є достатніми для прийняття рішення. Доказів, які б спростовували наведені в протоколі обставини або породжували обґрунтовані сумніви у достовірності цих обставин, суду не надано.

Відносно доводів ОСОБА_1 , що він діяв в умовах крайньої необхідності, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до положень ст. 17 КУпАП України, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Поняття "Крайня необхідність" розкрито у ст. 18 КУпАП, згідно якої не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Тобто, у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте, визначальним має бути об`єктивний критерій.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи вищевикладене, коли ОСОБА_1 керував транспортним засобом, він тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Всі дії, вчинені у період оголошення воєнного стану в України не можна вважати такими, які вчиненні у стані крайньої необхідності без конкретного обгрунтування необхідності вчинення кожної з них, з огляду на положення ст. 18 КУпАП та суд наголошує, що стан крайньої необхідності не є триваючим та невизначеним у часі, такий стан виникає раптово, внаслідок збігу конкретних обставин, а тому сама по собі необхідність отримання волонтерської допомоги, про яку зазначає ОСОБА_1 не можна вважати такою, що постійно відбувається у стані крайньої необхідності. Введення воєнного стану, отримання волонтерської допомоги не може бути виправданням вчинення адміністративних правопорушень, за винятком випадків, встановлених ст. 17 КУпАП, кожен з яких повинен мати певну доказову базу, перевірятися судом та якому повинна надаватися відповідна оцінка.

З огляду на вищевикладене, суд критично відноситься до пояснень ОСОБА_1 про те, що він діяв в стані крайньої необхідності, виконуючи наказ безпосереднього командира про отримання волонтерської допомоги, оскільки крайня необхідність, про яку він зазначає, за даних обставин, могла бути усунута іншим способом, шляхом допомоги тих самих волонтерів, інших військових, тощо.

Крім того, з наявного у справі відеозапису вбачається, що після зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 не заперечує факту керування. Але не повідомляє працівників поліції про керування в стані крайньої необхідності з підстав того, що він усуває небезпеку, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян.

Таким чином, суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_1 положень ст. 17 КУпАП, оскільки ним не доведено крайньої необхідності керування транспортним засобом без такого права, оскільки отримання гуманітарної допомоги не є небезпекою, яка могла бути усунута тільки керуванням ТЗ без посвідчення водія та ще й з перевищенням швидкості, яка була зафіксована працівниками поліції.

За таких обставин, вважаю, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, а саме повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, а тому його слід притягнути до адміністративної відповідальності, шляхом накладення адміністративного стягнення

Санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Призначаючи адміністративне стягнення ОСОБА_4 враховую: характер та суспільну небезпеку вчиненого ним правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, яка доведена повністю, істотність наслідків вчиненого правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, та вважаю, що на ОСОБА_3 слід накласти адміністративне стягнення в межах санкції частини 5 статті 126 КУпАП у виді штрафу з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років.

При цьому, відповідно до вимог статті 28 КУпАП оплатне вилучення предмета, який став знаряддям вчинення або безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення, полягає в його примусовому вилученні за рішенням суду і наступній реалізації з передачею вирученої суми колишньому власникові з відрахуванням витрат по реалізації вилученого предмета.

Згідно зі ст. 41 Конституції України (норма прямої дії), кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Адміністративні матеріали містять відомості про належність т/з OPEL VECTRA д.н.з. НОМЕР_3 на праві приватної власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відтак, підстави для застосування до ОСОБА_3 стягнення у виді оплатного вилучення транспортного засобу відсутні.

Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.

Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

На підставі викладеного та ст. 126 ч. 5 КУпАП керуючись ст.ст.252,280,283,284,285 КУпАП,

п о с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , українця, громадянина України, місце проживання: АДРЕСА_1 , визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 126 КУпАП, і накласти стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 307 КУпАП штраф має бути сплачений не пізніше, як через п`ятнадцять днів з дня вручення правопорушнику постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніше, як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

На підставі ст. 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений ч. 1 ст. 307 КУпАП, постанова буде направлена до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення стягнути подвійний розмір штрафу.

На постанову може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня її винесення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

СУДДЯ: