Номер провадження: 33/813/729/25
Номер справи місцевого суду: 504/4863/24
Головуючий у першій інстанції Якимів А. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі судді судової колегії судової палати з розгляду цивільних справ Драгомерецького М.М.,

при секретарі Узун Н.Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024, ОСОБА_1 02 листопада 2024 року о 00:10 год, за адресою: Одеська область, Одеський район, М 14, 21км 700 м, керував автомобілем AUDI НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння зіниці очей, не реагують на світло, неприродна блідість, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України). Дії ОСОБА_1 співробітниками поліції було кваліфіковано за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортних засобів строком на один рік. Також з ОСОБА_1 стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 605,60 гривень.

Не погоджуючись з зазначеною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року та закрити провадження по справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання до апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та завчасно.

Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Неявка в судове засіданні особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні в справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформації про належне повідомлення цих осіб.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 268 КУпАП при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 130 КУпАП, присутність особи, яка притягується до адміністративної не є обов`язковою.

З огляду на вищевикладене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим розглянути апеляційну скаргу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на підставі доводів, викладених у апеляційній скарзі, та в додаткових поясненнях, а також доказів, які містяться в матеріалах справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Збирання нових доказів не входить до повноважень апеляційного суду.

Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

У відповідності до положень ст. 1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. ст. 247, 280 КУпАП. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. ст. 283, 284 КУпАП. У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Однак, визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладаючи відповідне адміністративне стягнення в даній справі, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 245, 247, 251, 252, 280 КУпАП, однобічно розглянув справу, без з`ясування всіх фактичних обставин, що мають істотне значення для її розгляду, що призвело до ухвалення судового рішення із порушенням процесуальних норм.

Відповідно до вимог статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення, зазначаються, зокрема суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення, а також інші відомості, необхідні для вирішення справи.

При цьому, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП або нормах інших нормативно-правових актах, якими передбачена відповідальність за вчинення чітко визначених протиправних дій.

Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024, ОСОБА_1 02 листопада 2024 року о 00:10 год, за адресою: Одеська область, Одеський район, М 14, 21 км 700 м, керував автомобілем AUDI НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння зіниці очей, не реагують на світло, неприродна блідість, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився, чим порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України). Дії ОСОБА_1 співробітниками поліції було кваліфіковано за ч. 2 ст. 130 КУпАП (а.с. 1).

В матеріалах справи також наявна довідка про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення, згідно якої постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 20 червня 2024 року по справі №447/1275/24 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 3).

При цьому, в постанові Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року, суд вказав, що ОСОБА_1 притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, працівники поліції вірно кваліфікували його дії за ч. 1 ст. 130 КУпАП та визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортних засобів строком на один рік (а.с. 21).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що постановою Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке не в повній відповідає суті правопорушення яка безпосередньо зазначена в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення є доказом, в якому містяться фактичні дані про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Протокол про адміністративне правопорушення є документом, який є підставою для висунутого обвинувачення.

Розгляд судом справи про адміністративне правопорушення проводиться щодо особи, відносно якої складено протокол в межах, встановлених протоколом про адміністративне правопорушення.

З огляду на це, суд, розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, не може вийти за межі суті правопорушення вказаного в протоколі.

Таким чином, оскільки постановою Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, яке не відповідає суті правопорушення яке безпосередньо зазначене в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024 в якому висунуто обвинувачення, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати постанову Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року в частині визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та прийняти в цій частині нову постанову, із дослідженням наявних в матеріалах справи доказів.

Особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності лише за наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, який має бути встановлений судом тільки після всебічної та повної оцінки всіх доказів по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ст. 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Частина 2 ст. 130 КУпАП встановлює відповідальність за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених частиною першою цієї статті.

В ході апеляційного розгляду справи встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024, ОСОБА_1 02 листопада 2024 року о 00:10 год, за адресою: Одеська область, Одеський район, М 14, 21 км 700 м, керував автомобілем AUDI НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння зіниці очей, не реагують на світло, неприродна блідість, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України. Дії ОСОБА_1 співробітниками поліції було кваліфіковано за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024 відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, а тому є належним та допустимим доказом, й приймається судом до уваги (а.с. 1).

Згідно довідки про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення, постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 20 червня 2024 року по справі №447/1275/24 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 3).

Відповідно до направлення на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до КНП «ООМЦЗ» ООР, в ОСОБА_1 були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме неприродна блідість шкіри обличчя, зіниці очей не реагують на світло, виражене тремтіння пальців рук, огляд не проводився, водій відмовився (а.с. 6).

Апеляційним судом також був досліджений наявний в матеріалах справи відеозапис з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції, який відображає із достатньою повнотою стан водія ОСОБА_1 його поведінку та те, що співробітники поліції діяли у відповідності до процедури проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан наркотичного сп`яніння та оформлення матеріалів адміністративного правопорушення (диск а.с. 7).

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази окремо та в їх сукупності, ґрунтуючись на внутрішньому переконанні, апеляційний суд приходить до висновку, що винна ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, а саме в тому, що він повторно протягом року, 02 листопада 2024 року о 00:10 год, за адресою: Одеська область, Одеський район, М 14, 21 км 700 м, керував автомобілем AUDI НОМЕР_1 , та відмовився на вимогу працівника поліції, в якого виникла підозра, що водій може перебувати в стані наркотичного сп`яніння, від проходження огляду на визначення дійсного його стану, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Такий висновок відповідатиме завданням КУпАП, яким є зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

В апеляційній скарзі да додаткових поясненнях до неї ОСОБА_1 зазначає, що не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, працівники поліції здійснювали тиск на нього, вели його в оману, дискредитували його, та не доставили його до медичного закладу для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, однак апеляційний суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме наявним в матеріалах справи відеозаписом.

Так, згідно відеозапису з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції вбачається, поліцейський запитав в ОСОБА_1 чи вживав він лікарські чи інші препарати, на що останній повідомив, що вживає лікарські препарати оскільки прихворів. Далі поліцейський запропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі, а саме за адресою: м. Одеса, вул. Воробйова, на що останній ухилився від надання відповіді, тому поліцейські запитали в ОСОБА_1 знову, чи поїде він до медичного закладу для проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, надали час подумати, на що ОСОБА_1 відмовився, крім того зазначив, «навіщо їхати, гаяти час, все одно покаже».

Апеляційний суд також не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що працівники поліції не повідомили йому ознак наркотичного сп`яніння, які вони в нього виявили, з огляду на наступне.

Так, проведення огляду на стан сп`яніння здійснюється в порядку, встановленому ст. 266 КУпАП, з дотриманням вимог Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року №1452/735 (далі Інструкція), а також Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1103 (далі Порядок).

Відповідно до ст. ст. 2-4 Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: - порушення координації рухів; - порушення мови; - виражене тремтіння пальців рук; - різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; - поведінка, що не відповідає обстановці; - звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; - сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; - почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Тобто аналіз вищевказаної норми дає змогу стверджувати, що вирішення їх наявності чи відсутності відноситься до виключної компетенції поліцейського, який керуючись загальносуспільними нормами зовнішнього вигляду особи, яка не перебуває в стані сп`яніння, на власний розсуд визначає наявність чи відсутність ознак наркотичного сп`яніння, та вирішує питання щодо необхідності проходження таким водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.

У той же час, підтвердити або спростувати наявність відповідного стану сп`яніння можливо лише шляхом проходження відповідного огляду на стан сп`яніння, від чого ОСОБА_1 відмовився.

Як вбачається із відеозапису в поліцейських виникла підозра, що ОСОБА_1 можливо перебуває в стані наркотичного сп`яніння, що останньому було озвучено, далі поліцейські запитали чи вживає він якійсь препарати, на що останній повідомив, що приймає лікарські препарати оскільки захворів, а також знеболюючі. Тому поліцейські мали об`єктивну підозру, що ОСОБА_1 може перебувати в стані наркотичного сп`яніння.

Суд не може втручатися в аспекти внутрішнього переконання працівників поліції під час проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння в частині виявлення ознак такого сп`яніння, а тому вказані посилання скаржника є неспроможнім та не спростовує факту відмови від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння.

ОСОБА_1 згідно п. 2.5 ПДР України зобов`язаний був на вимогу поліцейського, в якого виникли припущення щодо перебування водія в стані наркотичного сп`яніння, пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення його дійсного стану.

Відхиляються також твердження ОСОБА_1 про те, що йому не вручили направлення на проходження огляду в медичному закладі, та на відеозаписі не зафіксований час його складання. Оскільки, системний аналіз положень ст. 266 КУпАП, вищезазначених Інструкції та Порядку, дає підстави стверджувати про те, що письмове направлення на проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я не вручається водію поліцейськими, у разі зафіксованої належним чином відмови від проходження такого огляду в закладі охорони здоров`я загалом.

Дане направлення є лише підставою для проведення огляду в закладі охорони здоров`я та надається лікарю вказаного закладу. При цьому, ОСОБА_1 відмовився від слідування до закладу охорони здоров`я для проходження відповідного огляду.

Слід зазначити, що сам бланк направлення (додаток 1 до Інструкції) не містить будь-яких даних щодо відмови водія від проходження огляду в медичному закладі, у зв`язку з чим суд вважає, що невручення ОСОБА_1 вказаного направлення не є беззаперечним доказом порушення з боку працівника поліції порядку направлення водія для огляду на стан сп`яніння.

Щодо тверджень ОСОБА_1 про те, що працівники поліції не довели факту повторності вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та не долучили до матеріалів справи копію постанови з датою набрання законної сили, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07.11.2015 за №1395: «повторність правопорушення - повторне вчинення протягом року адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями КУпАП та визначається за фактами винесених постанов у справах про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили (крім правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною третьою статті 130 КУпАП)».

Крім того, відповідно до п. п. 1, 4, 5 розділу VII вищезазначеної Інструкції, повторним відповідно до статті 35 КУпАП визнається вчинене особою протягом року однорідне правопорушення, за яке її вже було піддано адміністративному стягненню.

Поліцейський, який подає матеріали до розгляду, готує довідку про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення, отримання (неотримання) особою за місцем її проживання посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а за матеріалами про адміністративні правопорушення, передбачені частинами другою та третьою статті 130 КУпАП, - довідку про належність транспортного засобу.

У разі встановлення повторності правопорушення до протоколу (якщо протокол складається) долучається довідка, у якій міститься інформація про дату вчинення попереднього адміністративного правопорушення і прийняте в справі рішення.

Апеляційний суд зазначає, що поліцейський, складаючи протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164267 від 02.11.2024, за ч. 2 ст. 130 КУпАП, у відповідності до вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, та з урахуванням особливостей оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, вчинені повторно, долучив до протоколу довідку про наявність повторності вчинення адміністративного правопорушення, згідно якої станом на 02.11.2024 ОСОБА_1 протягом року піддавався адміністративному стягненню за ст. 130 КУпАП, а саме постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 20 червня 2024 року по справі №447/1275/24 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Також долучено довідку отримання (неотримання) ОСОБА_1 посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, та довідку про належність транспортного засобу, яким він керував (а.с. 3-5).

Згідно відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постанова Миколаївського районного суду Львівської області від 20 червня 2024 року по справі №447/1275/24, набрала законної сили 02.07.2024.

Не приймаються до уваги також твердження ОСОБА_1 про те, що суд не направив справу для розгляду за місцем його реєстрації та проживання, оскільки згідно вимог ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Таким чином, вбачається, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП не входять до переліку справ, які передбачають альтернативну підсудність та можуть розглядатись за місцем проживання порушника.

Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати).

Адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП, за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху (водіїв, пішоходів, велосипедистів, власності третіх осіб) і може призвести до тяжких непоправних наслідків.

ОСОБА_1 реалізував своє право керувати транспортним засобом, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановленими нормами чинного законодавства.

Окрім того, апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення, за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.п. 21-22 рішення у справі Надточій проти України, п. 33 рішення у справі Гурепка проти України), підпадає під такі критерії і справа, що переглядається апеляційним судом з врахуванням суворого стягнення, яке передбачає санкції ст. 130 КУпАП.

Застосування судом адміністративного стягнення за вчинення правопорушення тотожне покаранню (засудженню) у порядку кримінального провадження. Вказане зазначено також в рішенні Європейського суду з прав людини від 10 грудня 2020 року у справі «Чернов проти України» (заява №16432/10).

Так, у кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus). Нормативно він закріплений, зокрема, у статтях 421, 437, 439 КПК України. На практиці він означає те, що жодне наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого порівняно з попереднім рішенням. Цей принцип поширюється на будь-який етап перегляду судових рішень у кримінальному провадженні (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №695/4097/15-к).

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21 (провадження №61-4060св2) зазначений правовий висновок, відповідно до якого суд зауважує, що принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги.

Так, санкція ч. 2 ст. 130 КУпАП передбачає накладення штрафу на водіїв у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт на строк десять діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого і на інших осіб - накладення штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого або адміністративний арешт на строк десять діб з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого, яка є безумовно суворішою за санкцію ч. 1 ст. 130 КУпАП, в межах якої суд першої інстанції наклав на ОСОБА_1 стягнення.

Таким чином, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах апеляційної скарги та враховуючи принцип заборони повороту до гіршого, апеляційний суд вважає за необхідне залишити без змін постанову Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року в частині накладання на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортних засобів строком на один рік.

У відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та прийняти нову постанову.

Керуючись ст. ст. 247, 294 КУпАП, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Комінтернівського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року в частині визнання винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати, та в цій частині прийняти нову постанову, якою ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

В іншій частині постанову суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду М.М. Драгомерецький