Справа № 148/330/25
Провадження № 33/801/451/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дамчук О. О.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю.,

за участі в режимі відеоконференції особи, яка притягується до адміністративної відповідальності Вигодянської Н. В., потерпілої ОСОБА_1 , законного представника потерпілої ОСОБА_2 , їх захисника адвоката Дунаєва І. Б.,

розглянув апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року у справі щодо ОСОБА_3 за ст. 173 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №675075 від 24 січня 2025 року, 28 грудня 2024 року близько 15:30 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , перебуваючи спочатку у приміщенні магазину, а потім на вулиці, умисно викрикувала в адресу ОСОБА_1 образливі вислови, що зневажають честь і гідність людини, порушила громадський порядок та спокій громадян, чим вчинила правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції законний представник потерпілої ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, винесеною за неповного дослідження обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову про визнання ОСОБА_3 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказує на доведеність матеріалами справи, зокрема, долученим до справи звукозаписом протиправних дій ОСОБА_3 відносно малолітньої дитини посеред дня, в людному місці (приміщенні магазину та поза ним), що є неприпустимими. При цьому вказує, що дитина не вчинила жодних протиправних дій, щоб стикнутися з образами та криками. Крім того, як вказує скаржник, дії ОСОБА_3 призвели до різкого погіршення психоемоційного стану дитини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо підчас розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом. Згідно з п. 2 ч. 8 цієї статті за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться доказами. Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Як слідує із матеріалів справи ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 28 грудня 2024 року перебували у приміщенні Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, що підтверджується витягом із Журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 від 28 грудня 2024 року 28 грудня 2024 року близько 15:33 год. до неї зателефонувала дочка ОСОБА_1 та повідомила, що в приміщенні автомагазину, який розташований по АДРЕСА_1 у неї виник конфлікт із ОСОБА_3 у ході якого остання вигнала її дочку з приміщення магазину, висловлювалася образливими словами, взявши за руку дитину виштовхала з магазину. Дана подія трапилась через те, що ОСОБА_3 раніше зраджувала із її чоловіком ОСОБА_4 , який є батьком її дочки.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 28 грудня 2024 року, того дня 28 грудня 2024 року близько 14:45 год. вона прийшла до магазину «Автозапчастини», що знаходиться по вул. Леонтовича, 15 у м. Тульчині, зв`язавшись перед цим з ОСОБА_4 , який є її батьком, де вони поспілкувались, попили чаю та він дав кошти в сумі 100,00 грн. З цими коштами вона пішла до магазину, проте коштів не вистачило, тому вона вирішила повернутись в магазин до батька, де на той час знаходилась жінка на ім`я ОСОБА_5 . Та почала кричати чому вона прийшла до батька та щоб більше не приходила, почала висловлюватися в її сторону образливими словами, взяла за ліву руку та виштовхала з приміщення магазину.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 від 28 грудня 2024 року того дня близько 14:30 год. він знаходився у приміщенні магазину «Автозапчастини». У цей час до нього прийшла дочка ОСОБА_1 з якою він поспілкувався та налив чаю, дав грошові кошти на кишенькові витрати та вона пішла у власних справах. Повернулася знов до магазину близько через годину та знову хотіла зайти в приміщення магазину, але через вікно дверей її побачила ОСОБА_3 , яка на даний час є його дружиною, підійшла до вхідних дверей де через поріг між ОСОБА_3 та його дочкою розпочались висловлювання в ході яких ОСОБА_3 сказала Ізабель щоб вона більше не ходила до магазину, назвала її «байстрючкою», нецензурною лайкою не висловлювалась та будь-яких інших протиправних дій не вчиняла.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 від 06 січня 2025 року, 28 грудня 2024 року вона прийшла до свого цивільного чоловіка ОСОБА_4 , який працює в магазині «Автозапчастини» та побачила неповнолітню ОСОБА_1 , яка нібито є рідною донькою її чоловіка та яка постійно навідується до нього з метою отримання грошових коштів. Через деякий час до чоловіка знову навідалася ОСОБА_1 та попросила безкоштовно зробити їй та її подружкам каву. Будь-яких протиправних їй відносно ОСОБА_1 вона не вчиняла, нецензурною лайкою не виражалася. Чому ОСОБА_2 викликала працівників поліції та звинуватила її у вчиненні хуліганських дій їй невідомо. Також повідомила, що вона та ОСОБА_2 перебувають у неприязних стосунках, оскільки остання є колишньою дружиною її цивільного чоловіка та постійно її провокує у зв`язку із цим.

20 січня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинення адміністративного правопорушення за ст. 173 КУпАП щодо обставин, які мали місце 28 грудня 2024 року. Повідомила, що 28 грудня 2024 року близько 15:30 год. її донька ОСОБА_1 прийшла до приміщення магазину «Автозапчастини» до свого батька, де перебувала ОСОБА_3 , яка почала поводити себе агресивно відносно малолітньої. У процесі її поведінки Ізабель увімкнула звукозапис на мобільному телефоні. Також серед іншого вказала, що дії ОСОБА_3 призвели до різкого погіршення психоемоційного стану дитини, а лікарем-психологом КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради» 02 січня 2025 року після консультації рекомендована індивідуальна психокорекція, сімейна психотерапія. Тому вважала, що ОСОБА_3 перебуваючи спочатку у приміщенні магазину, а потім на вулиці, умисно викрикуючи в адресу ОСОБА_1 образливі вислови, що зневажають честь і гідність людини, порушила громадський порядок, спокій громадян, та вказаними діями вчинила дрібне хуліганство, тобто правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

До цієї заяви ОСОБА_2 додала оптичний диск з аудіозаписом, а також копії електронного направлення від 30 грудня 2024 року та консультації психолога від 02 січня 2025 року.

24 січня 2025 року складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №675075 від 24 січня 2025 року, 28 грудня 2024 року близько 15:30 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , перебуваючи спочатку у приміщенні магазину, а потім на вулиці, умисно викрикувала в адресу ОСОБА_1 образливі вислови, що зневажають честь і гідність людини, порушила громадський порядок та спокій громадян, чим вчинила правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП.

Також у матеріалах справи наявний диск з відеофайлами фіксації спілкування працівника поліції з ОСОБА_3 , наданий Тульчинським РВП ГУНП у Вінницькій області на виконання постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року, з якого убачається присутність ОСОБА_3 у кабінеті чергового 24 січня 2025 року. Однак під час спілкування з ОСОБА_3 протокол складено не було права особі, відносно якої складено матеріали про адміністративне правопорушення не роз`яснювались, остання повідомляла працівника поліції, що їй необхідний адвокат та без його участі вона не бажає спілкуватися з працівником правоохоронного органу.

Суд першої інстанції, зазначивши про закінчення під час розгляду справи судом строку притягнення до адміністративної відповідальності, дійшов висновку, що закриття провадження у справі за кваліфікуючою ознакою п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП можливе за умови встановлення судом факту вчинення особою винної протиправної дії чи допущення винної протиправної бездіяльності, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення. Відтак, вважав, що у разі не встановлення факту вчинення адміністративного правопорушення особою, відносно якої складено протокол, то провадження у справі підлягає закриттю у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а не у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Тому, встановивши, що складення та оформлення даної справи про адміністративні правопорушення виконано не належним чином, а зазначені судом недоліки та неповнота не можуть бути усунені в судовому засіданні, врахувавши правове значення протоколу про адміністративне правопорушення, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Суд також не взяв до уваги доказ у вигляді аудіо файл щодо підтвердження факту вчинення адміністративного правопорушення, оскільки вважав, що він не дає можливості встановити де, коли, між якими особами та з якого приводу відбулась зафіксована в ньому розмова, тобто файл не містить фіксації дати, часу та місця запису; не зазначено на який пристрій здійснювалась фіксація, не повідомлено особам, що здійснюється запис розмови.

Апеляційний суд повністю погоджується із з даним висновком суду першої інстанції.

Статтею 173 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність наступає за дрібне хуліганство, тобто нецензурну лайку в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

У сенсі положень ст. 173 КУпАП дрібне хуліганство відноситься до правопорушень, які посягають на громадський порядок. Поняття «дрібне хуліганство» - це нецензурна лайка в громадських місцях, образливе приставання до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян, якщо вони за своїм характером не тягнуть застосування заходів кримінального покарання. Дрібне хуліганство характеризується наявністю умислу - особа, яка скоїла дрібне хуліганство, усвідомлює, що своїми діями вона порушує громадський порядок, і бажає чи свідомо допускає вияв неповаги до суспільства.

Об`єктом правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, є суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку.

Громадський порядок - це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій.

Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, безпричинно, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у нецензурній лайці в громадських місцях, образливому чіплянні до громадян та інших подібних діях, що порушують громадський порядок і спокій громадян (формальний склад).

Нецензурна лайка - це одна з грубих форм неповаги до громадської моральності, непристойні висловлювання, один із найогидніших різновидів словесної брутальності і незалежно від того, у зв`язку з якими обставинами особа висловлює своє роздратування у формі нецензурної лайки, вона скоює проступок, за який підлягає відповідальності в адміністративному порядку. Словесне хуліганство не загрожує життю та здоров`ю людей, проте використання нецензурних слів виявляє, перш за все, грубе, образливе ставлення до оточуючих. Воно, знижує рівень людського спілкування та завдає моральної шкоди духовному стану суспільства, ображає людську гідність.

Образливе чіпляння до громадян - це докучлива поведінка, пов`язана з діями щодо ображання, які зневажають честь і гідність людини та утискають чию-небудь волю, причому у грубій розв`язній манері. Це може бути: хапання за одяг, насильницьке утримання за руки, демонстративний зрив головного убору, навмисне загороджування виходу або проходу, вимога дати цигарку або пускання в обличчя диму від неї, утримання дівчини з непристойною пропозицією та інші подібні дії. Для всіх подібних випадків характерним є ігнорування волі та бажання оточуючих, прагнення нав`язати свою волю, а точніше - свавілля.

Під іншими подібними діями, що порушують громадський порядок і спокій громадян, необхідно розуміти: насильницьке вторгнення в громадські місця всупереч забороні певних осіб, покликаних слідкувати за порядком; безпідставне порушення спокою громадян телефонними дзвінками, лихослів`я телефоном; співання нецензурних пісень, розповідання вульгарних анекдотів групам людей; вигуки, свист під час демонстрації кінофільмів; ґвалт, крики з хуліганських мотивів біля вікон громадян у нічний час; публічне справляння природних потреб у невідведених для цього місцях; поява у громадському місці в оголеному вигляді; самовільне без потреби зупинення комунального транспорту; нанесення непристойних малюнків на тротуари, стіни, паркани, двері чи вчинення написів нецензурного змісту; неправдиве повідомлення про смерть родичів, знайомих, якщо це не потягло тяжких наслідків; грубе порушення черг, яке супроводжується ображанням громадян та проявом неповаги до них; знищення або пошкодження з хуліганських мотивів якого-небудь майна у незначних розмірах; зривання афіш, плакатів, газет, оголошень зі стендів; умисна (з бешкетництва) швидка їзда на автомобілях та мотоциклах по калюжах поблизу тротуарів, зупинок, інших місць скупчення людей тощо.

При цьому, визначальним критерієм для усіх цих випадків є ігнорування волі та бажання оточення, прагнення правопорушника нав`язати свою волю, а точніше свавілля.

Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу.

При цьому, правопорушник усвідомлює, що його дії протиправні, він передбачає, що в результаті їх здійснення будуть порушені громадський порядок і прагне до цього. Елементом суб`єктивної сторони дрібного хуліганства є також мотив задоволення індивідуальних потреб самоствердження шляхом ігнорування гідності інших людей.

Приймаючи до уваги те, що правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, встановлює відповідальність за вчинення хуліганських дій, в протоколі про адміністративне правопорушення повинні бути конкретизовані мотиви, якими керувався правопорушник під час вчинення правопорушення, спосіб вчинення правопорушення та вказано, що дії правопорушника носили навмисний характер і були спрямовані на порушення громадського порядку і спокою громадян.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

Умисний прояв винним явної неповаги до оточуючих - головний момент, що визначає зміст і сенс поведінки правопорушника. За відсутності такого мотиву не може бути дрібного хуліганства.

Громадська небезпека дій правопорушника під час вчинння правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП проявляється в тому, що дрібне хуліганство певною мірою дезорганізує весь комплекс суспільних відносин, що склалися, а дії правопорушників спрямовані проти забезпечення нормального життя, суспільно-політичної діяльності громадян.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22 грудня 2006 року № 10 дійшов висновку про те, що судам, необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства.

Так, згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство» дрібне хуліганство - це умисне порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке не супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Отже, хуліганські спонукання - головна відмінна риса діянь, що кваліфікуються за ст. 173 КУпАП. Дрібне хуліганство вчиняється безпричинно, із-за неповаги до громадського порядку і спокою громадян. Натомість, вчинення подібних діянь з інших, не хуліганських мотивів, може утворювати інший вид правопорушень, тобто, діяння не може кваліфікуватися за ст. 173 КУпАП, як вчинене з хуліганських мотивів, якщо воно вчинене за інших спонукань (приводів), зокрема, як відповідна реакція на поведінку потерпілих або інших осіб.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, належить стверджувати про наявність між ОСОБА_3 та законним представником потерпілої ОСОБА_2 особистого конфлікту, проте необхідно погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, матеріали справи не містять, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_3 адміністративного правопорушення.

Оскаржуючи постанову суду першої інстанції законний представник потерпілої ОСОБА_2 фактично вказує лише на безпідставне неврахування судом як доказу звукозапису події, нібито за участі ОСОБА_3 .

Однак апеляційний суд критично оцінює такі доводи скарги, оскільки із вищезазначеного аудіозапису неможливо встановити ані особу, яка розмовляє, ані на адресу кого ці слова сказані, ані місця запису, що виключає можливість визнання його належним та допустимим доказом у справі. Крім того, зафіксована розмова носить епізодичний характер і не є об`єктивною при встановленні всіх суттєвих обставин справи у їх сукупності, враховуючи при цьому те, що дійсний час створення цих записів не встановлений.

Щодо твердження скаржника про те, що саме внаслідок дій ОСОБА_3 у потерпілої виникло погіршення психоемоційного стану, то такі аргументи не підтверджуються відповідними доказами. За сукупністю наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити, що саме подія, а не будь-які інші життєві обставин дитини вплинули на її психолого-емоційний стан.

Україна як Висока Договірна Сторона Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, право на справедливий суд, закріплене в статті 6 цієї Конвенції, згідно з пунктом першим якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права.

Вимога пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, Європейський суд з прав людини, від 10 лютого 2010 року; Проніна проти України, № 63566/00, § 23, Європейський суд з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання у першу чергу національно-го законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи загалом не свідчать про порушення судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи стосовно ОСОБА_3 норм матеріального чи процесуального права, не спростовують правильний висновок суду першої інстанції.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд дійшов переконання про відсутність законних підстав для скасування правильної, належно умотивованої постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Тульчинського районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий