Справа № 125/44/25
Провадження № 33/801/390/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач: Сало Т. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд, суддя Сало Т.Б., за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , прокурора Вінницької обласної прокуратури Олега Михайлини, секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП,

встановив:

Постановою Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605,60 грн на користь держави.

Не погодившись із вказаною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення.

У скарзі зазначає, що згідно роз`яснень Національного агентства щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» відповідні особи звільняються від обов`язку подання декларації будь-якого виду за умови неперебування на інших посадах / статусах, визначених у п. 1, пп. «а», «в» - «ґ» п. 2 ч. 1 ст. 3, абз. 1 п. 2-17 розд. ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону. Ні згідно роз`яснень Національного агентства щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції», ні в самому Законі України «Про запобігання корупції» чітко не зазначено, що особа, перебуваючи на посаді «виконуючий обов`язки директора» є суб`єктом декларування та зобов`язана подавати декларації відповідно до цього Закону. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Враховуючи пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора Михайлини О., який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши апеляційну скаргу та матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до протоколу №689 про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, складеного 25 грудня 2024 року старшим оперуповноваженим 1-го сектору (протидії корупції) управління стратегічних розслідувань у Вінницькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України капітаном поліції Різником О.М., ОСОБА_1 , будучи виконуючим обов`язки директора Ялтушківського дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН України, являючись згідно п.п. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно без поважних причин подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за минулий рік (2023) в чому вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП.

Відповідно до наказу № 58-к від 12.02.2024 ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язків директора Ялтушківської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН України з 13.02.2024.

В подальшому, 10.04.2024 згідно наказу №167-к від 10.04.2024 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади.

Відповідно до наказу №219-к від 15.05.2024 ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язків директора Ялтушківської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН України.

Згідно до пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» ОСОБА_1 є суб`єктом декларування та зобов`язаний подавати декларації відповідно до цього Закону.

В примітці до статті 172-6 КУпАП зазначено що суб`єктом правопорушень у цій статті є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Тобто, ОСОБА_1 , є також суб`єктом відповідальності за порушення вимог фінансового контролю.

У ОСОБА_1 виник обов`язок подати щорічну декларацію за 2023 рік до 31.03.2024.

За даними публічної частини Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, які розміщенні на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, встановлено, що ОСОБА_1 лише 29.08.2024 о 17:36 год. подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування особи за 2023 рік.

Враховуючи вищевикладені факти ОСОБА_1 , будучи виконуючим обов`язки директора Ялтушківського дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН України, будучи згідно пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. З Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності за правопорушення, пов`язані з корупцією, в порушення вимог ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», несвоєчасно без поважних причин лише 29.08.2024 подав декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2023 рік, чим вчинив адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 172-6 КУпАП (а.с.5-12).

Частиною 1 статті 172-6 КУпАП передбачена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина ОСОБА_1 доведена матеріалами справи, а підстав для закриття провадження у справі за відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення не має.

При цьому суд вказав, що ОСОБА_1 , як особа, яка виконує обов`язки керівника наукової установи, зобов`язаний був подати щорічну декларацію за 2023 рік до 31.03.2024 включно та декларацію за період, не охоплений раніше поданими деклараціями до 10.05.2024.

Суд першої інстанції не надав оцінку позиції ОСОБА_1 , викладеній в клопотанні про закриття провадження у справі, в основу якої покладено зміст офіційного звернення НАЗК до Президента України, відповідно до якого запропоноване в Законі України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» (далі Закон №3374-IX) визначення терміна «посадова особа юридичної особи публічного права» звужує перелік осіб, на яких буде поширюватись дія Закону, і запропоноване визначення не враховує осіб, які тимчасово виконують обов`язки керівника юридичних осіб публічного права.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з певним формалізмом підійшов до розгляду справи про адміністративне правопорушення, не співставивши позицію сторони звинувачення та позицію захисту на предмет законодавчого врегулювання цього питання, та не взявши до уваги всіх обставин справи.

В основі цієї ситуації лежать питання: чи є ОСОБА_1 , який був призначений на посаду виконуючого обов`язки керівника наукової установи, посадовою особою юридичної особи публічного права, і чи зобов`язаний він був подавати згадані декларації за обставин даної справи.

Встановлено, що наказом в.о. президента Національної академії аграрних наук України ОСОБА_2 № 58-к від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки директора Ялтушківської дослідно-селекційної станції Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (далі по тексту «Станція») до призначення директора у встановленому законом порядку.

10.04.2024 наказом в.о. президента Національної академії аграрних наук України Ігора Гриника № 167-К ОСОБА_1 звільнено із посади виконуючого обов`язки директора. Підстава: рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області.

15.05.2024 наказом в.о. президента Національної академії аграрних наук України ОСОБА_3 № 219-к ОСОБА_1 знову призначено на посаду виконуючим обов`язки директора наукової установи до призначення директора у встановленому законом порядку.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Статуту, Станція є юридичною особою та державною госпрозрахунковою науковою установою, що діє на основі державної форми власності.

У підпункту «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону «Про запобігання корупції» вказуються особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в тому числі посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Посадовою особою юридичної особи публічного права, крім інших посад, є керівник, заступник керівника, головний бухгалтер (абз.8 ч. 2 ст.1 Закону України «Про запобігання корупції»).

Частиною першою ст. 45 цього Закону (Розділ VII), особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а", "в"-"ґ" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування

Згідно частини п`ятої ст. 45 цього Закону, дія розділу VII цього Закону не поширюється на (крім інших вказаних осіб) посадових осіб закладів, установ та організацій, які здійснюють основну діяльність у сфері науки (крім президентів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, перших віце-президентів, віце-президентів та головних учених секретарів Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, інших членів Президії Національної академії наук України та президій національних галузевих академій наук, обраних загальними зборами Національної академії наук України та національних галузевих академій наук відповідно, керівників науково-дослідних інститутів та інших наукових установ).

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що керівники та заступники Станції, є посадовими особами юридичної особи публічного права, на повинні подавати декларацію, відповідно до вимог ч.1 ст.45 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 294 КУпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі (так само і в запереченнях на звинувачення в суді першої інстанції) ОСОБА_1 вказує, що він, як особа, яка виконувала обов`язки директора Станції, не є суб`єктом декларування та не зобов`язаний подавати декларації.

Апеляційний суд, проаналізувавши чинні норми права та існуючі роз`яснення НАЗК, а також частково позицію Верховного Суду, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , будучи призначеним виконуючим обов`язки директора Станції, яка є науковою установою, і є її керівником - юридичної особи публічного права.

Апеляційний суд бере до уваги висновки Верховного Суду зроблені при перегляді справи № 366/3222/21 (постанова від 22 травня 2024 року).

Керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньо-організаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.

Отже, категорія «керівник» є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління.

Під поняття «керівник підприємства», враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).

Особа, яка тимчасово виконує обов`язки керівника підприємства за вакантною посадою, тобто «виконувач обов`язків директора підприємства» так і особа, яка на постійній основі обіймає посаду керівника підприємства, тобто «директор (генеральний директор) підприємства» підпадають під загальне поняття «керівник підприємства».

Верховний Суд неодноразово зауважував, що покладення виконання обов`язків керівника за своєю правовою природою є тимчасовим заходом, який передбачає виконання обов`язків керівника такого підприємства в обмежений у часі термін, а призначення виконувача обов`язків за вакантною посадою є видом строкового трудового договору (див. постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 640/20119/16-ц, від 09 серпня 2019 року у справі № 645/8927/15-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 28 червня 2023 року у справі № 456/1736/21).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що у випадку призначення в.о. керівника підприємства, установи, організації незалежно від форми власності на вакантну посаду керівника, у такому випадку є необхідність внесення відповідних даних до реєстру для надання рішенням такого в.о. керівника юридичної сили.

Внесення цих даних до реєстру є підтвердженням правомочності в.о. керівника здійснювати владно-розпорядчі (публічна служба) або управлінські (господарські товариства) функції, а саме: вчиняти правочини від імені юридичної особи, право підпису фінансових та банківських документів, у тому числі, приймати та звільняти найманих працівників тощо.

Як вбачається з інформаційної довідки Опендатабот (пошук за назвою юридичної особи ЯДСС ІБКІЦБ НААН, яка сформована на базі ЄДРПОУ) ОСОБА_1 станом на 25.07.2024 внесений до реєстру як керівник директор.

Очевидним є те, що на ОСОБА_1 не було тимчасово покладено обов`язки директора при тимчасовій відсутності керівника, а було призначено на посаду в.о. керівника до призначення директора у встановленому законом порядку. До призначення на цю посаду ОСОБА_1 працював на посаді агронома, з якої останній був звільнений перед призначенням на посаду в.о. директора.

Заперечуючи проти звинувачень, ОСОБА_1 взяв за основу роз`яснення НАЗК з приводу подання декларацій особами, які тимчасово виконують обов`язки керівника, які зводяться до того, що якщо особа виконує обов`язки за вакантною посадою, на неї поширюються вимоги закону щодо подачі щорічної декларації за минулий рік (така особа вважатиметься суб`єктом декларування в розумінні статей 3 та 45 Закону України «Про запобігання корупції»), а якщо особа виконує обов`язки за посадою, яка не є вакантною, вимоги щодо декларування на неї не поширюється (можуть поширюватись за фактично займаною нею посадою).

Твердження ОСОБА_1 про те, що посада керівника директора Станції не була вакантною є абсурдним, адже суперечить поняттю «вакансія», яке розкрите в Законі України «Про зайнятість населення»: вакансія це вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Оскільки ОСОБА_1 був призначений на посаду, отже посада керівника установи була вакантною, адже не можливо призначити на посаду, якої не існує. Факт того, що ця посада була вакантною підтверджується тим, що ОСОБА_1 звільнили з посади агронома (про що стверджує ОСОБА_1 ) і призначили його в.о. директора після звільнення колишнього в.о. директора, тобто, це було його основним місцем роботи.

Хоча ОСОБА_1 є посадовою особою юридичної особи публічного права, однак, на переконання апеляційного суду, він не може бути притягнутий до відповідальності за інкримінуєме йому звинувачення з наступних причин.

Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП).

ОСОБА_1 звинувачують в скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст.1726 КУпАП - несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Об`єктивна сторона даного правопорушення складається з двох невід`ємних частин несвоєчасне подання декларації при умові відсутності поважних на те причин.

В протоколі про адміністративне правопорушення взагалі не розкрито одну із цих частин об`єктивної сторони неповажність пропущеного строку подання декларації, і це є зрозумілим чому так, адже орган, який склав протокол, не досліджував це питання. В протоколі вказується лише про наявність у ОСОБА_1 обов`язку подати декларацію до закінчення компанії декларування (до 01.04.2024).

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, не достатньо лише встановлення одного факту несвоєчасного подання декларації при наявності такого обов`язку, без дослідження поважності чи неповажності пропуску строку подання, а відтак, матеріалами справи не доведено наявність об`єктивної сторони інкримінуємого йому правопорушення.

В доповнення цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у протоколі про адміністративне правопорушення вказується дві дати призначення ОСОБА_1 на посаду виконуючого обов`язки директора Станції - 12.02.2024 та 15.05.2024.

В даному випадку це неприпустимо, адже таке створює невизначеність та призводить до припущень чи повинен ОСОБА_1 подавати декларацію до 01.04.2024.

Так, якщо припустити, що датою призначення є лютий місяць, то ОСОБА_1 , як суб`єкт декларування, повинен був подати декларацію до кінця компанії декларування, а якщо датою призначення вважати травень місяць то обов`язок подати до 01.04.2024 декларацію відсутній через закінчення компанії декларування. Але не може існувати «або», адже, відповідно до принципу «поза розумним сумнівом» (п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року), доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

Судове рішення повинно бути обґрунтоване лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про відсутність його вини у скоєнні адміністративного правопорушення.

Як вже згадувалось, при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення і чи винна особа в його вчиненні.

Виключень з цього правила не має, і не може бути, адже це не буде відповідати завданню Кодексу України про адміністративні правопорушення - охорона прав і свобод громадян, конституційного ладу України, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КУпАП).

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. (ст. 10 КУпАП).

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність вини ОСОБА_1 в неподанні декларації в строк (і це знову ж таки, якщо припустити, що у фабулі адміністративного правопорушення лежить дата призначення ОСОБА_1 12.02.2024).

Про це стверджують наступні обставини.

По-перше, перед призначенням на посаду виконуючого обов`язки директора Станції, власник наукової установи повинен був вимагати у ОСОБА_1 подання ним декларації за минулий (2023) рік як кандидата на посаду (ч. 3 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції). Цих вимог закону не було дотримано, так само як не було дотримано вимог про подання декларації при звільненні ОСОБА_1 10.04.2024.

По-друге, ні при першому призначені ОСОБА_1 на цю посаду, ні коли призначали вдруге, ні НААН України, ні Інститут біоенергетичних культур і цукрових буряків НААН, не роз`яснювали останньому про його права та обов`язки передбачені законом України «Про запобігання корупції», і це при тому, що до призначення на керівну посаду, ОСОБА_1 працював на посаді агронома, яка не зобов`язувала подавати щорічні декларації.

Такі роз`яснення (попередження) офіційно було вручено ОСОБА_1 під розписку лише в липні 2024 року, під час здійснення перевірки повідомлення колишнього в.о. директора ОСОБА_4 .. Після отримання попередження, ОСОБА_1 одразу подав декларацію за минулий 2023-й рік.

По-третє, відсутність вини в діях ОСОБА_1 підтверджує лист -звернення НАЗК на адресу Президента України від 19.09.2023, яким ОСОБА_1 обґрунтовував свою позицію, що він, як виконуючий обов`язки керівника Станції, не є суб`єктом декларування.

В даному листі говориться, що НАЗК, опрацювавши положення Закону України від 05.09.2023 «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», вбачає певні ризики, які негативно впливають на інститут декларування. Зокрема, зміни до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» на надання визначення терміна «посадова особа юридичної особи публічного права» не вирішує проблеми правової визначеності. Надане визначення терміна «посадова особа юридичної особи публічного права» необґрунтовано звужує перелік осіб, на яких буде поширюватись дія цього Закону.

Саме в цьому листі НАЗК вказує, що запропоноване визначення не враховує осіб, які тимчасово виконують обов`язки керівника юридичної особи публічного права, і на них не буде поширюватись дія Закону України «Про запобігання корупції».

Цією ж позицією НАЗК, яка висловлена в згаданому листі, ОСОБА_1 обґрунтовував заявлене в суді першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі, стверджуючи що він не є суб`єктом адміністративного правопорушення. Така ж позиція викладена і в апеляційній скарзі.

В розріз баченню, висловленому в згаданому листі, на офіційному сайті НАЗК є рекомендаційні роз`яснення з цих питань, які, на переконання апеляційного суду, зводяться, до того, що особа, яка призначена виконуючим обов`язки керівника установи на вакантну посаду (при умові що такий керівник є суб`єктом декларування), а не покладено на неї обов`язки керівника через тимчасову відсутність останнього, повинна подавати щорічну декларацію.

Рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема, з вимогою, щоби він був доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Такий підхід до захисту прав особи зафіксований у ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Для визнання адміністративного правопорушення таким, що містить ознаки правопорушення, діяльність особи має бути такою, що може однозначно, без сумнівів і застережень, розцінюватись як правопорушення, передбачене тією чи іншою статтею.

Такий підхід у проблемах правової визначеності віддзеркалюється в ч. 2 ст. 2 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до якої, у разі якщо норми цього Закону чи інших актів законодавства у сфері запобігання корупції допускають неоднозначне (множинне) тлумачення норм щодо прав та обов`язків осіб, на яких поширюється дія цього Закону, застосовується найбільш сприятливе для таких осіб тлумачення норми.

Підсумовуючи все вищевказане, апеляційний суд переконаний, що провадження у цій справі слід закрити через відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, адже уповноваженими органами, якими було складено адміністративний матеріал, не доведено наявність об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінуємого ОСОБА_1 правопорушення.

Відповідно до ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за обставини відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 247, 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Барського районного суду Вінницької області від 21 березня 2025 року в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, скасувати, провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.Б. Сало