Провадження № 33/4808/390/25
Категорія ч. 1 ст. 130 КУпАП
Головуючий у 1 інстанції Деркач Н. І.
Суддя-доповідач Повзло
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року м. Івано-Франківськ

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду Повзло В.В., ознайомившись з матеріалами справи за апеляційною скаргою адвоката Поповича Миколи Михайловича, що діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження,

ВСТАНОВИВ :

Постановою судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір.

Адвокат Попович М.М. 02 травня 2025 року звертається з апеляційною скаргою на це судове рішення, де також просить про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Обґрунтовує клопотання тим, що ОСОБА_1 своєчасно оскаржив постанову місцевого суду від 03 грудня 2024 року, однак в рамках надання йому правової допомоги були виявлені недоліки поданої ним апеляційної скарги, що слугувало підставою для її відкликання, що є підставою для поновлення стоку поданої повторно апеляційної скарги.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді враховую наступне.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року (пункт 22), суд нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1975 року), не є абсолютним воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Враховуючи те, що оскаржену постанову винесено 03 грудня 2024 року, десятиденний строк для подання апеляційної скарги, згідно з ч. 2 ст. 294 КУпАП, триває до 13 грудня 2024 року включно.

ОСОБА_1 , реалізувавши своє право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, 13 грудня 2024 року подав апеляційну скаргу, яка була розподілена та призначена до розгляду суддею Івано-Франківського апеляційного суду - Васильєвом О.П.

03 січня 2025 року Татарський Ю.Р. подав заяву про відвід судді Васильєва О.П. в задоволенні якої було відмовлено ухвалою апеляційного суду від 07 січня 2025 року.

06 лютого 2025 року ОСОБА_1 повторно подав заяву про відвід судді Васильєва О.П. в задоволенні якої також було відмовлено ухвалою апеляційного суду від 07 лютого 2025 року.

Підставою для відводів судді апелянт зазначив незадоволення практикою розгляду суддею Васильєвом О.П. справ за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Однак 19 березня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву у якій просив залишити його апеляційну скаргу без розгляду.

Згідно з постановою апеляційного суду від 28 березня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про залишення його апеляційної скарги без розгляду, з роз`ясненням прав.

03 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від раніше поданої апеляції.

Відповідно до постанови апеляційного суду від 25 квітня 2025 року було закрито апеляційне провадження у зв`язку із відмовою ОСОБА_1 від апеляційної скарги.

Разом з тим 02 травня 2025 року було повторно подано апеляційну скаргу на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року.

Враховуючи, що провадження у справах про адміністративне правопорушення за своїм кримінально-правовим змістом відноситься до кримінальних проваджень, то у разі відсутності чіткої правової норми, якою повинні бути врегульовані певні права особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, з метою забезпечення правової визначеності, необхідно використовувати аналогію закону та застосовувати правові норми, які регулюють відносини, подібні до тих, які є предметом розгляду в межах конкретної правової ситуації.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 403 КПК України, якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами, або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку із відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд повинен створити сторонам такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, в зв`язку з чим сторони самі вирішують який спосіб захисту їх інтересів є найбільш ефективним та використовують надані їм законом права на свій власний розсуд.

Таким чином, матеріалами справи доведено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 розуміючи правові наслідки поданої ним заяви добровільно відмовився від поданої апеляційної скарги, що не суперечило принципу змагальності сторін, оскільки інших апеляцій по справі не було.

ОСОБА_1 скористався наданими йому законом правами на свій власний розсуд, а саме правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

При прийнятті рішення враховую, що рішення суду першої інстанції, після прийняття апеляційним судом постанови про закриття апеляційного провадження, набрало законної сили.

Поза межами строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_1 уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Поповичем М.М., який і подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Разом з тим, апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення не може бути подано адвокатом, який не приймав участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення в якості захисника, отримав повноваження на надання правової допомоги вже після того, як рішення набуло законної сили і не мав права на апеляційне оскарження постанови суду протягом встановленого законом строку.

Апеляційний суд враховує, що право захисника на оскарження судового рішення має похідний характер та здійснюється в інтересах особи, яка обвинувачується у вчиненні правопорушення.

Разом з тим, захисник є окремим процесуальним учасником судового розгляду, який самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, здійснює свої повноваження.

За таких обставин, питання про поновлення строку на оскарження судового рішення захисником безпосередньо пов`язано з наявністю в нього такого права протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

Так, поновлення строку на апеляційне оскарження за своїм юридичним змістом полягає у відновлені права учасника судового розгляду на оскарження судового рішення, яке він втратив внаслідок поважних причин.

Разом з тим, не може бути відновлено право особі, яка взагалі не мала такого права, оскільки це суперечить принципу правової визначеності, відповідно до якого кожен з учасників судового розгляду діє в межах повноважень, які йому надані законом.

Строк на апеляційне оскарження судового рішення повинен рахуватись з моменту ухвалення рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Так, з долучених до апеляційної скарги матеріалів вбачається, що адвокат Попович М.М. надає правову допомогу ОСОБА_1 на підставі договору від 10 березня 2025 року, який було видано вже після закінчення строку на апеляційне оскарження постанови суду від 03 грудня 2024 року.

Таким чином, необхідно прийти до висновку, що адвокат Попович М.М. отримав повноваження на надання правової допомоги ОСОБА_1 вже після закінчення строку на апеляційне оскарження судового рішення, яке набрало законної сили. Адвокат Попович М.М. не брав участі у розгляді справи в суді першої інстанції та не мав права на оскарження судового рішення протягом встановленого законом строку на апеляційне оскарження.

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу юридичної визначеності, про що вказує як судова практика Верховного суду України, так і судова практика Європейського суду з прав людини.

Тобто, якщо звичайний строк оскарження поновлюється після набрання рішення суду першої інстанції законної сили, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У кожному випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у вказаний принцип.

При цьому, вважаю за необхідне роз`яснити, що право особи на звернення до суду з апеляційною скаргою на постанову суду першої інстанції, не позбавляє обов`язку осіб, добросовісної реалізації вказаного права, а також обов`язку діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у нього прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб не зловживати ними.

За таких обставин, доходжу висновку про відсутність у ОСОБА_1 , чиї інтереси представляє адвокат Попович М.М., права на повторне апеляційне оскарження постанови судді суду першої інстанції.

З огляду на наведене, вважаю, що повторно подана апеляційна скарга, підлягає поверненню особі, яка її подала, так як ОСОБА_1 реалізував своє право на апеляційне оскарження.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Поповича Миколи Михайловича, що діє в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2024 року повернути апелянту.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Повзло