ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 638 / 3670 / 25 Головуючий 1 інстанції: Хайкін В.М.
Провадження №: 33/818/ 760 /25 Головуючий апеляційної інстанції: Курило О.М.
Категорія: ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року Харківський апеляційний суд у складі: судді судової палати з розгляду кримінальних справ Курила О.М., при секретареві Литвиненку Д.А., без участі особи, притягнутої до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , без участі його захисника Рвачова О.О., за умови, що всі учасники належним чином повідомлені про розгляд даної справи і ні від кого з них не надійшло заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника правопорушника на постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, а також стягнуто судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №838550, 13.02.2025 року о 10 год. 55 хв. на автодорозі Сугуїв-Печеніги-Великий Бурлук 26 км, водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 2101 днз НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння шкіри обличчя, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки ТЗ відмовився, також відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Обставини вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, на думку суду першої інстанції, підтверджуються сукупністю достатніх та незаперечних доказів, досліджених під час судового розгляду, а саме: змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №838550 від 13.02.2025 року; направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.02.2025 року; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду; довідкою; довідкою з ІПНПУ; рапортом інспектора поліції; відеозаписом з місця події, що міститься на технічному носії диску.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, захисник особи, що притягується до адміністративної відповідальності, подав апеляційну скаргу, яка містить прохання скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження по справі за відсутністю в діях останньої складу адміністративного правопорушення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, апелянт зазначає, зокрема, що працівники поліції спровокували ОСОБА_1 на відмову від огляду; водій керував автомобілем в стані крайньої необхідності, оскільки виконував обов`язки військової служби; відеофіксація проводилася працівниками поліції небезперервно; водію не було роз`яснено його права. Також просить не позбавляти правопорушника права керування транспортним засобом, оскільки воно необхідно йому для виконання військових обов`язків.

Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає постанову незаконною та просить її скасувати.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Особа, що притягується до адміністративної відповідальності, ані захисник, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися. Апеляційна скарга, крім іншого містила прохання забезпечити участь захисника в судовому засіданні з розгляду даної справи в порядку відеоконференції.

Дану справу до розгляду в суді апеляційної інстанції було призначено на 16.04.2025, однак за клопотанням захисника розгляд було перенесено на 23.04.2025. 23.04.2025 на час початку судового засідання, що змістився від графіку у зв`язку із затримкою попереднього судового засідання, захисник на зв`язок в режимі відеоконференції не вийшов, пояснив, що не міг взяти участь у засіданні у зв`язку з зайнятістю в інших засіданнях. Проти розгляду справи без його участі у той день заперечував і подав клопотання про перенесення розгляду справи. За вказаним клопотанням розгляд справи було перенесено на 30.04.2025.

30.04.2025 на зв`язок в режимі відеоконференції не вийшов. Пояснив в телефонному режимі, що взяти участь у засіданні не міг у той час, у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях, клопотав про перенесення дати розгляду справи. Захиснику було повідомлено про те, що суд не може задовольнити його клопотання, оскільки за загальним правилом, встановленим в ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду, натомість розгляд вказаної справи вже неодноразово переносився за клопотаннями захисника ОСОБА_2 . У відповідь захисник зазначив, що в такому разі не заперечує проти розгляду справи без його участі.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України» згідно з положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Верховним Судом в п. 34 постанови від 12 березня 2019 року по справі № 910/9836/18 також зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Виходячи з цього, судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про розгляд справи за відсутності правопорушника та його захисника.

Разом з тим, в телефонному режимі захисник просив суд, розглядаючи дану справу, звернути увагу на клопотання, надіслане до канцелярії Харківського апеляційного суду 29.04.2025, про долучення до матеріалів справи рапорту ОСОБА_1 від 13.02.2025.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

При розгляді справи про адміністративне правопорушення суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, повинен належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті. Постанова судді, згідно зі ст. 283 КУпАП, має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП передбачають, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Слід також звернути увагу, що відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Судовий розгляд справ повинен відповідати загальним принципам судочинства, а саме: верховенству права, законності, рівності перед законом і судом, повазі до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведеності перед судом їх переконливості.

Ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Оцінка доказів, у відповідності до ст. 252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Пункт 1.3 ПДР України передбачає, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

В пункті 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 ПДР України Водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до положень п. 2 розділу І зазначеної Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства Внутрішніх справ України та Міністерством охорони здоров`я України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає у разі керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачі керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд вважає, що протокол про адміністративне правопорушення відносно особи, що притягується до адміністративної відповідальності, складений уповноваженою особою, з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 13.02.2025 року о 10 год. 55 хв. на автодорозі Сугуїв Печеніги Великий Бурлук 26 км, водій ОСОБА_1 керував автомобілем ВАЗ 2101 днз НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння шкіри обличчя, запах алкоголю з порожнини рота. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки ТЗ відмовився, також відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі у встановленому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР.

Суд апеляційної інстанції з метою перевірки матеріалів справи та доводів апеляційної скарги надав сторонам провадження всі можливості для представлення доказів по справі для підтримання їхньої правової позиції.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта про те, що працівники поліції спровокували ОСОБА_1 на відмову від огляду, з огляду на те, що оглядом відеозапису, долученого до матеріалів справи, встановлено, що працівники поліції у встановленому законом порядку вимагали від водія проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, у зв`язку з виявленням ознак такого сп`яніння.

Так, в апеляційній скарзі дослівно зазначено: «… зі слів ОСОБА_1 вбачається, що в ході спілкування з працівниками поліції, останні спровокували його до відмови від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, шляхом роз`яснення того, що він має законне право відмовитися від проходження огляду на стан сп`яніння».

Однак суд апеляційної інстанції критично ставиться до такого твердження захисника, адже відмова від проходження огляду є дійсно правом водія, зважаючи на те, що законом не передбачено примусового огляду на стан сп`яніння водіїв транспортних засобів, у яких виявлено ознаки такого сп`яніння, а лише передбачено обов`язок на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що закріплено в п. 2.5 ПДР України, та відповідальність за недотримання якого передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. З цього випливає, що дійсно ніхто не може позбавити водія права відмовитися від огляду на стан сп`яніння та нести встановлену законом відповідальність як наслідок такої відмови.

З відеозапису дійсно вбачається, що водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки або у закладі охорони здоров`я, повідомлено про право відмовитися від проходження огляду та про наслідки такої відмови, та він відмовився від проходження огляду.

Дослідивши відеоматеріали справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що твердження захисника про те, що водію не було роз`яснено його права, не відповідає дійсності.

Суд критично ставиться до доводів апелянта про те, що відеофіксація проводилася працівниками поліції небезперервно в порушення встановлених законодавством вимог. Так, дослідженням відеозапису встановлено, що вказаний відеозапис є безперервним та триває без відключень з моменту зупинки транспортного засобу правопорушника до моменту складення протоколу про адміністративне правопорушення і відсторонення водія від керування транспортним засобом.

Стосовно доводів апелянта про те, що водій керував автомобілем в стані крайньої необхідності, оскільки виконував обов`язки військової служби, а також прохання не позбавляти правопорушника права керування транспортним засобом, оскільки воно необхідно йому для виконання військових обов`язків, суд апеляційної інстанції доходить наступних висновків.

Суд дослідив додатки до апеляційної скарги, в яких містяться копії військових документів, що підтверджують факт проходження ОСОБА_1 служби в Збройних силах України.

Аналізуючи зазначені документи, суд апеляційної уваги звертає увагу, що вони є такими, що характеризують особу правопорушника.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність, зокрема, за керування водіями транспортними засобами в стані алкогольного чи іншого сп`яніння.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 129 Конституції України рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом є однією з основних засад судочинства. Тому суд не може підходити до розгляду справ про адміністративні правопорушення упереджено з огляду на особу правопорушника.

Санкція ч. 1 ст. 130 КУпАП є чітко визначеною і передбачає стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

Дослідивши копії документів, надані захисником, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правопорушником і його захисником не було надано жодного офіційного клопотання від командування військової частини не позбавляти військового ОСОБА_1 права керування транспортним засобом, також не було надано документів і клопотань уповноважених осіб військової частини про виключну необхідність права керування транспортними засобами правопорушнику для здійснення своїх службових обов`язків з відповідними обґрунтуваннями тощо. Тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав застосування до правопорушника стягнення, більш м`якого, ніж передбачене санкцією ст. 130 КУпАП, що застосовується судами лише у виключних випадках.

О 10:56:00 на відеозаписі, що долучений до матеріалів справи, зафіксовано як працівники поліції повідомили водію про ознаки сп`яніння і запитали, чи не вживав він алкоголю, на що той відповів, що вживав.

Також, як вбачається з відеозапису, о 10:56:30 працівники поліції запитали водія, чи він є військовим, на що той дослівно відповів: «Цивільний». Якщо інформація з рапорту, який окрім підпису правопорушника більше нічим не засвідчений, відповідає дійсності, тобто якщо ОСОБА_1 саме в момент зупинки його працівниками поліції їхав виконувати бойове завдання, то незрозумілим є, чому він не сказав про це працівникам поліції, а у розмові з останніми бажав діяти як цивільна особа.

Проте, однаково, суд апеляційної інстанції зазначає, що виконання військових наказів не позбавляє водія обов`язку дотримуватися Правил дорожнього руху. Суд не вважає керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння або відмову від огляду на стан сп`яніння з метою виконання військових завдань крайньою необхідністю. Окрім того, КУпАП не передбачено такої підстави звільнення від адміністративної відповідальності або її пом`якшення за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, як крайня необхідність. Отже, вимога працівників поліції пройти огляд на стан сп`яніння була законною, а відмова водія була фактичним порушенням п. 2.5 ПДР України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правопорушник притягується до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП саме за фактом порушення п. 2.5 ПДР України, тобто за відмову від проходження огляду, відтак його вина полягає у порушенні обов`язку пройти на вимогу працівника поліції огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку, а факт реального перебування чи неперебування його в стані алкогольного сп`яніння у той день на кваліфікацію даного адміністративного правопорушення не впливає.

Виходячи з того, що факт відмови водія від проходження передбаченого законом огляду на стан алкогольного сп`яніння є доведеним, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про винуватість особи, що притягується до адміністративної відповідальності, у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме вказана особа визнана судом винною за відмову від проходження огляду на предмет перебування в стані алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи викладене, підстави ставити під сумнів відомості, відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд вбачає у діях правопорушника склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Всі зібрані у справі про адміністративне правопорушення докази апеляційний суд визнає належними, допустимими та такими, що відповідають вимогам ст. 251 КУпАП.

Інші доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази та порушення вимог закону, які б спростовували висновки суду і були б підставами для зміни або скасування судового рішення.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» вказується, що у

рішеннях судів та трибуналів мають належним чином пояснюватися підстави, на яких ці рішення ґрунтуються. Ступінь суворості цієї вимоги може бути різним, залежно від характеру рішення, і він має визначатися, виходячи із обставин справи. Однак, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З вищезазначеного випливає, що інші доводи та пояснення апелянта в апеляційній скарзі є безпідставними або необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діях водія складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і, враховуючи характер вчиненого правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки - дане правопорушення є грубим порушенням правил дорожнього руху та є потенційно небезпечним для суспільства, становить реальну небезпеку учасникам дорожнього руху, загрожує їх життю, здоров`ю, тяжкість ймовірних наслідків, призначив адміністративне стягнення в межах санкції вказаної статті.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі, не підлягає.

Керуючись ст.ст. 1,7,25,33,38,294,295 КУпАП, суд

ПОСТАНОВИВ :

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року по справі щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника правопорушника, - залишити без задоволення.

Оскарження даної постанови в касаційному порядку у відповідності до ст. 294 КУпАП не передбачено.

Суддя Харківського апеляційного суду О.М. Курило