КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/4105/25 Головуючий у суді І інстанції Міхєєва І.М.
Провадження № 33/824/2819/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Голуб С.А., перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в:

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 17 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій порушив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивував тим, що оскаржувану постанову суду першої інстанції він не отримував, як і виклики до суду щодо розгляду справи, а тому був позбавлений можливості бути особисто присутнім в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи та аргументи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником та в окремих випадках прокурором. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні цього строку відмовлено.

За змістом положень ч. 2 ст. 294 КУпАП строк на апеляційне оскарження постанови судді, пропущений із поважних причин, може бути поновлений особі, яка звертається із відповідним клопотанням.

При цьому під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року в справі № 9901/546/19, у якій також зазначено, що приписами процесуального закону чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Визначаючи зміст поняття «поважні причини», апеляційний суд бере до уваги й висновки щодо застосування норм права, викладені у рішенні Верховного Суду України від 13 вересня 2006 року у справі №6-26370кс04, де зазначено, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Тобто, причина пропуску строку є поважною, якщо відповідну процесуальну дію не вчинено у зв`язку із обставинами, що безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений строк. Така обставина має існувати об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк і виникнути протягом строку, який пропущено.

Відповідно до глави 21 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисник зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

У даній справі оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята 06 березня 2025 року, тому останнім днем подання на неї апеляційної скарги було 17 березня 2025 року з урахуванням того, що 15 та 16 березня 2025 року були вихідними днями.

Разом з тим, з апеляційною скаргою скаржник звернувся лише 17 квітня 2025 року.

Як вбачається з матеріалів справи, оформлений відносно ОСОБА_1 адміністративний матеріал за ч. 1 ст. 130 КУпАП надійшов до суду першої інстанції від Управління патрульної поліції у місті Києві 29 січня 2025 року.

Судом першої інстанції вживалися заходи із повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи, а саме: шляхом направлення судової повістки на адресу його реєстрації: АДРЕСА_1 , яка була зазначена в протоколі про адміністративне правопорушення; шляхом направлення і отримання SMS - повідомлення на номер телефону НОМЕР_1 , який ОСОБА_1 надав співробітникам поліції під час складання протоколу (а.с. 10, 11, 13).

Також у матеріалах справи наявний скріншот листування в месенджері у додатку Telegram секретаря судді Шевченківського районного суду м. Києва та абонента з номером телефону 01, із якого вбачається, що секретар судді повідомляє ОСОБА_1 про розгляд справи на 06 березня 2025 року на 09:30 год., натомість останній повідомив, що про дану справу про адміністративне правопорушення і про дату судового засіданні йому відомо із застосунку «Дія», в якому прийшло відповідне повідомлення (а.с. 15).

Однак, ОСОБА_1 не брав участі у судовому засіданні 06 березня 2025 року, а копію постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності суд першої інстанції надіслав йому засобами поштового зв`язку на вказану вище адресу 06 березня 2025 року (а.с. 19).

Отже, вищенаведені обставини свідчать на те, що ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що на розгляді у Шевченківському районному суді м. Києва перебуває щодо нього справа про адміністративне правопорушення.

Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У абзацах другому, третьому підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 верховенство права охарактеризовано як панування права в суспільстві. Верховенство права, за позицією Суду, вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню

У пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

Сутність цього принципу полягає у тому, що в разі винесення судом рішення, що набрало законної сили, воно не може бути піддане сумніву.

Окрім цього 20 вересня 2022 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Завалій та інші проти України» (заяви № 23342/14, 42968/15, 1686/17, 64516/17; далі також Рішення), у якому зазначив, що вже встановлював порушення принципу юридичної визначеності за подібних обставин у рішеннях у справах «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, від 03.04.2008) та «Устименко проти України» (заява № 32053/13, від 29.10.2015). І, беручи до уваги обставини заяв, Суд не вбачає підстав для іншого висновку в цій справі. Суди, порушуючи принцип юридичної визначеності, приймали до розгляду за відсутності достатніх підстав і задовольняли скарги, подані поза межами встановленого законодавством десятиденного строку для апеляційного оскарження.

ЄСПЛ визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип юридичної визначеності.

ЄСПЛ в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань.

Апеляційний суд звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30 червня 2006 року у справі «Каменівська проти України» (заява №18941/04), у якій наголошено, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21.02.1975, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. Guйrin v. France, рішення від 29.07.1998, п. 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain, рішення від 28.10.1998, Reports 1998-VIII, с. 3255, п. 45).

Ураховуючи, що судом першої інстанції вжито всіх необхідних заходів для забезпечення участі ОСОБА_1 в судовому засіданні, а саме: направлено судові повістки на вказану ним зареєстровану адресу місця проживання та на номер його телефону, а також те, що йому було відомо, що адміністративний матеріал відносно нього буде розглядатися в суді, про що він також повідомлявся при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що скаржник у розумні інтервали часу мав вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження та, відповідно, цікавитися результатом розгляду такої справи.

Посилання ОСОБА_1 на те, що виклики до суду першої інстанції та оскаржувану постанову він не отримував є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції здійснено його повідомлення про розгляд справи всіма можливими і наявними в розпорядженні суду засобами зв`язку. Крім того, як вбачається з наявного у справі відеозапису, ОСОБА_1 самостійно продиктував працівникам поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення адресу свого місця проживання та номер телефону, на які судом надсилались судові повістки.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не тільки мав об`єктивну можливість ознайомитися із результатами розгляду відомого йому судового провадження, а й міг самостійно дізнатися про прийняття оскаржуваної постанови, оскільки до ЄДРСР ця постанова була надіслана судом ще 07 березня 2025 року та відкрита до загального доступу 10 березня 2025 року, відповідно у цей же день з`явилась у застосунку «Дія», яким за наявною у справі інформацією користується скаржник.

Отже, наведені в апеляційній скарзі обставини не можуть свідчити про те, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості дізнатись про результат розгляду справи, оскільки жодних перешкод об`єктивного характеру для цього не існувало і у відповідному клопотанні вони не наведені.

ОСОБА_1 не навів змістовних і вагомих аргументів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які б вказували на бажання реалізувати свої процесуальні права, а саме без невиправданих затримок та за відсутності зайвих зволікань скористатись правом на подання апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним апеляційної скарги не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його власного волевиявлення.

Також, у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження не надано логічного та зрозумілого пояснення тому, що саме перешкоджало ОСОБА_1 після прийняття та оприлюднення в ЄДРСР постанови суду реалізувати своє право на апеляційне оскарження судового рішення протягом встановленого законом строку і доказів того, що він вживав відповідних заходів, спрямованих на фактичне отримання постанови на протязі десятиденного строку теж не надано.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, не містять посилань на обставини, що об`єктивно унеможливили апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2025 року у передбачений законом строк, а пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку учасника провадження щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку.

За таких обставин, надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та наявним у матеріалах справи доказам в їх сукупності та співставленні, апеляційний суд вважає, що такі причини є неповажними, а відтак відмовляє у поновленні процесуального строку та з підстав, передбачених ч. 2 ст. 294 КУпАП, повертає апеляційну скаргу з доданими до неї матеріалами особі, яка її подала.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення№ 761/4105/25 відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 06 березня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушенняразом з доданими до неї матеріалами повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.А. Голуб