КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2025 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Ковальська В.В., розглянувши за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, - ОСОБА_1 , захисника Світличної Ж.В., у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу захисника Антіховича В.В. на постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року про визнання винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

в с т а н о в и в:

Постановою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді позбавленням права керування транспортними засобами строком на 6 місяців.

Згідно з постановою судді 11 жовтня 2024 року о 16 годині 20 хвилин, в м. Києві, по вул. Бульварно-Кудрявська (Воровського), 2, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Пежо», д.н.з. НОМЕР_1 , під час виникнення перешкоди для руху на дорозі не вжив негайно всіх заходів для безпечного її об`їзду, або зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода, який стояв в крайній правій полосі для руху.

В апеляційній скарзі захисник Антіхович В.В. просить скасувати постанову судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2024 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 247 КУпАП України.

В обґрунтування своїх вимог захисник вказує на те, що суд неповно та неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, неправильно дослідив та оцінив докази, внаслідок чого зробив хибні висновки та визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені

Також суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Апелянт зазначає, що пішохід вийшов на проїжджу частину, щоб заблокувати паркування, вчинив сварку за місце для паркування, умисно ударом кулака розбив лобове скло автомобіля зі сторони пасажира. Водій ОСОБА_1 будь-яких дій не вчиняв, пошкодження будь-якого майна не завдавав, як і тілесних пошкоджень.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ст.124 КУпАП адміністративного правопорушення за відсутності в матеріалах провадження відомостей щодо об`єкта доказування механічного пошкодження транспортного засобу або іншого майна.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження спричинення пошкодження апелянтом майна, перелік якого прямо передбачений диспозицією ст. 124 КУпАП, внаслідок порушення апелянтом вимог ПДР.

Чинна редакція ст.124 КУпАП, недотримання вимог якої інкримінується апелянту, не передбачає настання адміністративної відповідальності за порушення водієм вимог ПДР, що спричинило завдання легких тілесних ушкоджень, зокрема, такому учасникові дорожнього руху як пішоходу.

У цьому провадженні вчинення передбаченого ст. 124 КУпАП адміністративного правопорушення не доведено поза розумним сумнівом, а саме не встановлено факт пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна внаслідок порушення водієм вимог ПДР, за що передбачено відповідальність згідно з вказаною статтею.

Окрім того, отримання потерпілим тілесних ушкоджень, ступінь тяжкості, яких жодним чином не підтверджено, не є кваліфікуючою ознакою згідно з диспозицією вищевказаної статті КУпАП. Більше того, ступінь тяжкості завданих тілесних ушкоджень має бути визначений за допомогою судово-медичної експертизи.

Таким чином факт порушення водієм вимог п. 12.3 ПДР України не мав місця.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, суддя апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, суд першої інстанції визнав доведеним порушення водієм вимог п. 12.3 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП.

Проте, такий висновок судді не ґрунтується на фактичних обставинах справи та не відповідає вимогам закону.

Статтею 124 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Обов`язковими умовами настання адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП є: наявність діяння у виді порушення учасником дорожнього руху правил дорожнього руху; наслідків у виді пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна; наявність причинного зв`язку між порушенням правил дорожнього руху та настанням наслідків у виді пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

У цій справі не встановлено пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, тобто відсутні наслідки порушення вимог ПДР, передбачені ст. 124 КУпАП.

Окрім цього, згідно з наявними у справі доказами не встановлено, власне, порушення вимог ПДР України.

Так, у письмових поясненнях, долучених до протоколу про адміністративне правопорушення, водій автомобіля «Пежо», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 вказував, що коли він заїжджав на паркувальне місце, то проїзд заблокувала особа, яка сказала, що тримає місце для іншої особи. На прохання відійти і дати змогу запаркувати авто, ця особа почала кричати та лаятись, а коли ОСОБА_1 спробував виїхати, то ця ж особа рукою розбила лобове скло автомобіля.

З письмових пояснень потерпілого ОСОБА_2 вбачається, що він вийшов на проїжджу частину для того, щоб зайняти місце для автомобіля свого знайомого, який мав пізніше прибути. В цей час під`їхав автомобіль Пежо білого кольору, який під`їхав впритул та зупинився. ОСОБА_2 повідомив водія автомобіля, що тримає місце для парковки автомобіля свого товариша. Водій почав щось кричати на адресу ОСОБА_2 і через кілька секунд почав рух, умисно наїхавши на ОСОБА_2 . Коли автомобіль вдарив ОСОБА_2 в ліву ногу, то він, намагаючись відскочити та зупинити автомобіль, стукнув кулаком по лобовому склу.

Отже, у своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 стверджував про те, що водій автомобіля, якому від заважав припаркуватися, умисно здійснив наїзд на нього.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 давали пояснення аналогічні їх письмовим поясненням та не спростовували факту наїзду автомобілем на ногу ОСОБА_2 .

Пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині місця події підтверджуються даними схеми місця ДТП, згідно з якою наїзд стався на вул. Бульварно-Кудрявській в місці паркування.

З наданих суду апеляційної інстанції захисником фото та відео матеріалів убачається, що автомобіль «Пежо», д.н.з. НОМЕР_1 перебуває на розмітці у напрямку крайньої правої смуги з ввімкненою світловою сигналізацією, переднє скло автомобіля зі боку пасажирського сидіння розбите.

Обставини, викладені у поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спростовують висновок у постанові судді про те, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, під час виникнення перешкоди для руху на дорозі, не вжив заходів для безпечного її об`їзду, або зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода, оскільки згідно з вказаними поясненнями ОСОБА_2 у цій ситуації не брав участі у дорожньому русі поза транспортними засобами, а стояв на проїжджій частині з метою зайняти місце для парковки іншого автомобіля.

Отже, у даному випадку ОСОБА_2 не може бути визнаний пішоходом за визначенням згідно з п. 1.10 ПДР України.

Окрім того, з пояснень ОСОБА_2 убачається, що автомобіль під керуванням ОСОБА_1 під`їхавши до нього впритул, зупинився та після того, як ОСОБА_2 повідомив водієві про те, що тримає місце для парковки іншого автомобіля та з`ясування стосунків, знову почав рух та наїхав ОСОБА_2 на ногу.

Водій ОСОБА_1 , не заперечуючи того, що вчинив наїзд на ногу ОСОБА_2 , вказував на те, що ОСОБА_2 заважав йому припаркувати автомобіль у вибраному водієм місці.

Таким чином, з пояснень ОСОБА_1 і ОСОБА_2 убачається, що ОСОБА_2 дійсно був перешкодою для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , проте ця перешкода виникла внаслідок дій ОСОБА_2 , який заважав ОСОБА_1 припаркувати автомобіль, а не у процесі руху автомобіля, на яку мав реагувати водій згідно з вимогами п. 12.3 ПДР України.

Отже, у цьому випадку немає підстав вважати, що водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 12.3 ПДР України.

За наявності до того підстав дії ОСОБА_1 могли бути кваліфікованими за ознаками правопорушень проти життя та здоров`я особи.

Отже, суддя районного суду дійшов до необґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

За таких обставин постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року при визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підлягає до скасування, а провадження у справі - до закриття на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника Антіховича В.В. задовольнити.

Постанову судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 листопада 2024 року про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

Постанова судді апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду В.В. Ковальська

[1]Справа № 761/39957/24

Провадження № 33/824/448/2025

Головуючий у першій інстанції Бугіль В.В.

Доповідач Ковальська В.В.