Номер провадження: 33/813/947/25
Номер справи місцевого суду: 521/2421/25
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Котелевський Р. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Котелевського Р.І., розглянувши апеляційну скаргу захисника Жовтана О.В. на постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 21 березня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП,

встановив:

Оскарженою постановою ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень на користь держави, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 (десять) років, без конфіскації транспортного засобу.

Згідно з оскарженою постановою, 05 лютого 2025 року, о 14 год. 05 хв. в м.Одесі, по вул. Ак. Філатова, 25, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz S 550», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з рішенням суду захисник Жовтан О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та закрити провадження по справі на підставі п.4 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з вчиненням дії в стані крайньої необхідності.

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує наступними доводами:

1)Суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення ОСОБА_1 про те, що він діяв у стані крайньої необхідності, оскільки відмова була обумовлена тим, що він поспішав з огляду на те, що в його машині сидить вагітна жінка, в якої відкрилася кровотеча та була реальна загроза викидня. У зв`язку з вищезазначеною обставиною він був вимушений терміново поїхати до медичного закладу для обстеження у лікаря та здачі відповідних аналізів. Вказані обставини підтверджуються копією протоколу ультразвукового обстеження вагітних і УЗ- обстеження №356 від 05 лютого 2025 року;

2)Працівники поліції не надали водію вичерпного та чіткого роз`яснення щодо юридичних наслідків відмови від проходження медичного огляду на стан сп`яніння. При цьому, ОСОБА_1 від проходження медичного огляду не відмовлявся;

3)Оскільки ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, його відмова від проходження огляду на стан сп`яніння була пов`язана саме з відверненням більш вагомої шкоди (збереження життя та здоров`я особи), ніж заподіяна. Таким чином, суд першої інстанції допустив явну неповноту з`ясування обставин справи та неправильно застосував норми матеріального права, не дослідивши в повній мірі всі обставини та докази, які наявні в матеріалах справи, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення;

4)Суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту про виклик та допит свідка ОСОБА_2 , показання якої мають істотне значення для правильного встановлення всіх фактичних обставин справи;

5) ОСОБА_1 не було повідомлено, які саме ознаки наркотичного сп`яніння були виявлені поліцейським під час спілкування, і яка саме ознака сп`яніння є підставою для проведення огляду в закладі охорони здоров`я;

6)у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно доводили винуватіть ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП.

Апеляційний розгляд проведено за відсутністю ОСОБА_1 та його захисника Жовтана О.В., які в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у встановленому законом порядку. При цьому, захисник Жовтан О.В. надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі ОСОБА_1 , вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

За наведених обставин, з метою забезпечення розгляду справи в розумні строки, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисника.

При цьому, апеляційний суд враховує, що положеннями ч.2 ст.268 КУпАП не передбачена обов`язкова присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.130 КУпАП.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч.7 ст.294 КпАП України, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Притягнення до адміністративної відповідальності має відбуватись у відповідності до встановленого законодавством порядку. Як зазначено у ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду...., а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Згідно з положеннями ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Оцінка доказів відповідно до ст.252 КУпАП, здійснюється за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Згідно ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух

Відповідно до положень п.2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України Міністерства охорони здоров`я України №1452/735 від 09.11.2015р. (далі - Інструкція), огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Згідно п.4 розділу І Інструкції, ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, є: наявність однієї чи декількох ознак стану алкогольного сп`яніння (крім запаху алкоголю з порожнини рота); звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.

Відповідно до п.12 розділу ІІ Інструкції у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу про адміністративне правопорушення додержався вимог ст.245, 252 КУпАП та на підставі аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, дійшов обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, застосувавши до нього адміністративне стягнення, у межах санкції ч.3 ст.130 КУпАП.

Так, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР №239139, з фабули якого убачається, що 05 лютого 2025 року, о 14 год. 05 хв. в м.Одесі, по вул. Ак. Філатова, 25, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки «Mercedes-Benz S 550», номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: звужені зіниці очей, які не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

Вказаний протокол на місці його складання власноруч підписаний ОСОБА_1 .

При цьому, в графі «Пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, по суті порушення» ОСОБА_1 будь-яких зауважень або заперечень щодо обставин, викладених у протоколі не зазначив, чим фактично погодився з тим, що він вчинив правопорушення, передбачене ч.3 ст.130 КУпАП при обставинах, викладених у протоколі.

У протоколі зазначено, що ОСОБА_3 були роз`ясненні його права, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, що також підтверджується його власноручним підписом.

Апеляційний суд зазначає, що досліджений протокол про адміністративне правопорушення повністю відповідає вимогам ст.256 КУпАП, а тому визнає його допустимим доказом, який підтверджує винуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

До протоколу про адміністративне правопорушення додано довідку про те, що ОСОБА_1 протягом року двічі піддавався адміністративному стягненню за ч.2 ст.130 КУпАП та ч.3 ст.130 КУпАП.

За таких обставин, дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ознаками повторності за ч.3 ст.130 КУпАП.

Крім того, в матеріалах справи міститься направлення на огляд водія ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я КНП - «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради, з метою виявлення стану сп`яніння.

Від проходження огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я водій ОСОБА_1 відмовився (а.с.4).

З метою перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі та прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, судом досліджений відеозапис з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції, який приймав участь в оформленні протоколу.

На відеозаписі - назва файлу «ЕПР1 239139 ОСОБА_1 , ст.130+ча» (позначка часу починаючи з 13 хв. 25 хв. відеозапису) зафіксовано, як на пропозицію поліцейського проїхати до медичного закладу для проходження огляду на стан сп`яніння водій ОСОБА_1 відповів відмовою та не заперечував проти складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. При цьому, поліцейський повідомив ОСОБА_1 наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, з посиланням на те, що в його машині перебувала його вагітна жінка, в якої відкрилася кровотеча, не підтверджуються будь-якими доказами, оскільки під час спілкування ОСОБА_1 про такі обставини палійським не повідомляв, а лише зазначав, що він поспішає.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксований саме ОСОБА_1 та події, які відбувались у вказані в протоколі час та місці.

Оскільки сторона захисту фактично не заперечує того факту, що на відеозаписі зафіксовано події, які відбувались в означену в протоколі дату, зокрема спілкування ОСОБА_1 з працівниками патрульної поліції з приводу його зупинки та складання протоколу, суд вважає, що об`єктивних даних зафіксованих на відеозаписах цілком достатньо для підтвердження факту вказаних в протоколі обставин, та не вбачає підстав для визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що долучений до матеріалів справи відеозапис, беззаперечно та поза розумним сумнівом підтверджує відомості викладені в протоколі та доводить вину правопорушника.

Доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту про виклик та допит свідка ОСОБА_2 , показання якої мають істотне значення для правильного встановлення всіх фактичних обставин справи, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення вказана особа не зазначена в якості свідка, а підписуючи протокол, ОСОБА_1 не вказав щодо існування такого свідка. Крім того, з дослідженого відеозапису вбачається, що вказана особа не була присутня під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд визнає докази, які були дослідженні під час апеляційного розгляду справи достовірними, оскільки вони узгоджуються між собою з урахуванням всіх обставин справи, допустимими, оскільки вони отримані та досліджені в законний спосіб, та належними, оскільки вони стосуються подій, які мали місце 05 лютого 2025 року та ставляться в провину ОСОБА_1 .

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Апеляційний суд вважає, що докази які були повторно дослідженні під час апеляційного розгляду, зокрема відеозапис події, поза розумним сумнівом доводять наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП.

Одним з основоположних принципів судочинства у справах про адміністративні правопорушення є принцип диспозитивності, відповідно до якого учасники адміністративно-юрисдикційного провадження за власним розсудом можуть розпоряджатися своїми правами: звертатися чи не звертатися зі скаргами в органи адміністративної юстиції, знайомитися чи не знайомитися з матеріалами справи, заявляти клопотання, користатися послугами перекладача, оскаржити постанови по справах про адміністративні правопорушення.

Проте ОСОБА_1 та його захисник не з`явившись в судове засідання апеляційного суду, не скористались своїм правом надати суду апеляційної інстанції нові докази на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності.

Відповідно до ст.23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Положеннями ст.33 КУпАП передбачено, що при накладені стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Апеляційний суд вважає, що адміністративне стягнення ОСОБА_1 було накладено судом першої інстанції з дотриманням вимог статей 23, 33 КУпАП в межах санкції ч.3 ст.130 КУпАП.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, оскільки постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому відсутні підстави для її скасування або зміни.

Відповідно до п.1 ч.8 ст.294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись статтями 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника Жовтана О.В. залишити без задоволення.

Постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 21 березня 2025 року, якою

ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення й оскарженню не підлягає.

Суддя

Одеського апеляційного суду Р.І. Котелевський