Справа № 755/4341/25
Провадження №: 3/755/2255/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" квітня 2025 р. м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва Омельян І.М., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, що надійшла з Управління патрульної поліції в м. Києві, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративне правопорушення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , 21.02.2025 року о 23:00, у м. Києві, по пр-ту Воскресенському, керувала автомобілем «Nissan Rogue», н/з НОМЕР_2 , з ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови. Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на боді-камеру 47252. Своїми діями водій порушила п. 2.5 ПДР України. 16.04.2025 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення на вказаний протокол. Заперечення вмотивовані тим, що 21.02.2025 року вона разом зі своїм чоловіком та 10 річною донькою (у якої була висока температура) їхала додому на автомобілі «Nissan Rogue», за кермом якого перебувала вона. О 23:00, тобто за годину до початку комендантської години, у м. Києві, по пр-ту Воскресенському, 1, її зупинили працівники поліції. Ситуація з зупинкою за годину до комендантської години, з великою дистанцією від дому, з хворою дитиною, зовсім вивела її із стану стабільності і будь-якого тверезого розуміння ситуації. Під час зупинки в її автомобілі сів акумулятор. Представники поліції з перших хвилин зупинки почали вести себе не відповідно до норм закону, а саме: під час зупинки автомобіля тільки один працівник поліції представився; автомобіль було зупинено без будь-яких підстав для того, також не було озвучено причини такої зупинки, всупереч норм чинного законодавства; її попросили вийти з автомобіля з порушеннями чинного законодавства України. Під час розмови з працівниками поліції, останніми було озвучено про наявність у неї ознак алкогольного сп`яніння, проте такі ознаки не були зафіксовані за допомогою відеозапису. Крім того, зазначила, що вона не одноразово надала свою згоду на проходження огляду, у зв`язку з чим просила закрити провадження у справі. До заперечень надала копію довідку про тимчасову непрацездатність від 14.03.2025 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та довідку від 07.03.2025 року про стан здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

23.04.2025 року ОСОБА_1 подала до суду ще одні письмові заперечення на протокол. Зазначила, що вона має загострення по емоційному стану, тривожність, перепади настрою та інше, що викликано рядом обставин, а саме: її батько знаходиться в зоні бойових дій; ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї померла бабуся, яку до останніх хвилин життя вона доглядала; інша бабуся знаходиться в тяжкому стані. У зв`язку з цим їй регулярно назначають заспокійливі препарати та рекомендації щодо уникнення стресу. У день події під час зупинки поліцейськими автомобіля, яким вона керувала, її донька знаходилася в хворому стані, а сама безпричинна зупинкою автомобіля та той факт, що ця обставина вивела її автомобіль з робочого ладу (сів акумулятор) привела її в тривожний та емоційний стан. Ще з дитинства вона має порушення мови, а саме невротичне заїкання що гостро проявляється під час хвилювання, однак не маючи інформації про її діагноз, працівник поліції зробив висновок, що це ознака алкогольного сп`яніння, що не відповідає дійсності і підтверджується медичним висновком невролога. Крім того, працівниками поліції було порушено норми чинного законодавства під час зупинки транспортного засобу та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. До заперечень надала копію лікарського свідоцтва про смерть на ім`я ОСОБА_4 , посвідчення та довідка на ім`я ОСОБА_5 , консультативний висновок дерматовенеролога від 08.08.2024 року та висновок невролога від 22.04.2025 року на ім`я ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не визнала та підтримала свої подані письмові заперечення. Зазначила, що у день події вона керувала автомобілем «Nissan Rogue», н/з НОМЕР_2 , у авто були її чоловік та 10 річна дитина, її зупинили працівники патрульної поліції. На пропозицію патрульних пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Drager» вона відмовилася, оскільки не довіряє такому приладу, проте вона погоджувалася на проходження огляду у лікаря-нарколога, однак не поїхала на огляд, оскільки у неї була безвихідна ситуація, а саме: в автомобілі знаходилась її хвора дитина та вже була пізня година. У день події алкогольні напої вона не вживала, вживав алкоголь її чоловік, який перебував в транспортному засобі.

Під час розгляду справи судом було задоволено клопотання ОСОБА_1 про виклик до суду інспектора 1 взводу № 1 роти № 4 батальйону полку 2 Управління патрульної поліції у м. Києві старшого лейтенанта поліції Шиян В.М. та поліцейського № 3 роти № 2 батальйону полку 2 Управління патрульної поліції у м. Києві старшого сержанта ОСОБА_6 для допиту у якості свідка, однак до суду останній не з`явився.

Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, відповідно до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, приходжу до наступного. Відповідно до ст. 245 КУпАП, одним з завдань провадження в справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом. Статтею 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтями 251, 280 КУпАП, визначено фактичні дані, обставини, на основі яких, у визначеному законом порядку, орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу працівника міліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. За невиконання вимог цього пункту Правил передбачено адміністративну відповідальність за ст. 130 КУпАП. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 266 КУпАП огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. У разі незгоди водія (судноводія) на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. Зокрема, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З матеріалів справи вбачається, що винуватість водія ОСОБА_1 підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, що містяться у справі про адміністративне правопорушення, зокрема:

- даними, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 253396, в якому зазначено про факт керування водієм ОСОБА_1 транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, а також про факт відмови останньої від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому порядку. Протокол сумніву у суду не викликає, оскільки складений відповідно до вимог статей 254, 256 КУпАП. Протокол водій підписала.

У протоколі зазначено про роз`яснення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, прав та обов`язків, передбачених ст. 63 Конституції України, положень ст. 268 КУпАП;

- карткою обліку адміністративного правопорушення від 21.02.2025 року; - направленням від 21.02.2025 року на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції;

- відеозаписом з нагрудної камери патрульного поліцейського 472252, з якого вбачається, що працівниками поліції було зупинено транспортний засіб «Nissan Rogue» під керуванням ОСОБА_1 . Під час бесіди у ОСОБА_1 працівниками поліції були виявленні ознаки алкогольного сп`яніння та було запропоновано останній пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки за допомогою приладу «Drager», на що ОСОБА_1 категорично відмовилася (час відеозапису у день події 23:03). Після чого, ОСОБА_1 було запропоновано пройти огляд у лікаря-нарколога, на що остання повідомила, що у неї хвора дитина (час відеозапису 23:04). У подальшому працівник поліції неодноразово пропонував водію викликати драйвера, відправити чоловіка з дитиною додому на таксі, а також пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Однак водій постійно ухилялася від чіткої відповіді на пропозицію працівника поліції та будь-яких активних дій щодо проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 не вчинила, що було розцінено працівником патрульної поліції як відмова водія від проходження вказаного огляду. На місці події о 23:29 працівниками поліції було в черговий раз запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння та роз`яснено її права і наслідки відмови від проходження огляду на стан сп`яніння. На відео зафіксовано як водій ОСОБА_1 постійно сперечалася з працівниками поліції. Після чого, працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи ОСОБА_1 щодо не дотримання працівниками поліції чинного законодавства під час зупинки транспортного засобу та під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є не обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, суд при розгляді справи ураховує те, що ЄСПЛ у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із яких, будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень. Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання (щодо питання застосування зазначених положень див. у т.ч. рішення ЄСПЛ «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших).

Відповідно, з урахуванням наведених критеріїв, порушення, які висуваються особі, у цій справі, розцінюються, як кримінальні, а тому підлягають розгляду з урахуванням процедури, визначеної національним законодавством для кримінальних правопорушень, а постановою від 15.02.2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів та те, що у постанові від 08.10.2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду визначив, що підставою для визнання доказів недопустимими є не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

У постанові від 06.07.2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних справ і свобод особи не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті правопорушення і покаранні винуватця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Разом з тим у цій справі не установлено факту істотного порушення указаних положень щодо алгоритму огляду особи та фундаментальних прав і свобод порушника.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вона не відмовлялася від проходження огляду на стан сп`яніння у лікаря нарколога, спростовується відеозаписами з нагрудної камери патрульного поліцейського, з яких вбачається пасивна поведінка водія ОСОБА_1 щодо проходження огляду на стан сп`яніння у лікаря-нарколога у закладі КМНКЛ «Соціотерапія», яка виявилася у тому, що вона не вчинила жодних активних дій щодо проходження огляду. Навпаки, вона повідомляла працівникам поліції про те, що вона не може цього зробити з огляду на хворобливий стан дитини.

Суд ставиться критично до наданих суду ОСОБА_1 копій: довідки про тимчасову непрацездатність від 14.03.2025 року на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , довідки від 07.03.2025 року про стан здоров`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , копії лікарського свідоцтва про смерть на ім`я ОСОБА_4 , посвідчення та довідки на ім`я ОСОБА_5 , консультативного висновку дерматовенеролога від 08.08.2024 року та висновоку невролога від 22.04.2025 року на ім`я ОСОБА_1 , оскільки вказані копії документів не мають ніякого відношення до адміністративного правопорушення, не спростовують обставини події, і мають ознаки характеризуючих матеріалів.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що перешкодою для проходження нею огляду на стан алкогольного сп`яніння було перебування у транспортному засобі хворої дитини, то слід зазначити, що з відео вбачається, що в автомобілі також перебував і батько дитини, який має однакові з матір`ю права по виконанню батьківських обов`язків та який мав можливість надати необхідну допомогу дитині, в тому числі викликати лікаря. Ні відео зафіксовано, що о 23:30 батько дитини з дитиною покинули салон автомобіля та пішли додому з місця події.

Інші доводи ОСОБА_1 , зазначені у запереченнях, є необгрунтованими.

Зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення ознаки алкогольного сп`яніння «запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови», виявлені поліцейським 21.02.2025 у водія ОСОБА_1 , є безпосередніми підставами для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому порядку, а у випадку відмови від проходження огляду - визначають наявність в діях водія ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП. При цьому суд зважає на те, що мотиви відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не мають значення для висновків про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, оскільки відповідно до п.2.5 ПДР України проведення огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського є обов`язком водія.

При оцінці усіх досліджених доказів суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за стандартам доказування «поза розумним сумнівом», та вважає за необхідне ОСОБА_1 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами в межах санкції інкримінованої статті. При визначенні міри адміністративного стягнення суд відповідно до ст.33 КУпАП враховує характер вчиненого правопорушення - правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху; особу правопорушника; ступінь його вини; майновий стан; обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність правопорушника - відсутні.

Положеннями ст. 40-1 КУпАП передбачено, що у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується судовий збір особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, ставка судового збору встановлюється у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні дані, які б підтверджували звільнення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності від сплати судового збору, а відтак слід стягнути судовий збір за ухвалення постанови про накладення адміністративного стягнення. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 40-1, 130, 251, 283-285 КУпАП, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Законом України «Про судовий збір»,

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 визнати винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. на користь держави.

Роз`яснити особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, що штраф має бути сплачений не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня вручення постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження постанови - не пізніше як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.

У разі несплати правопорушником штрафу у вищезазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.

Зобов`язати відділ державної виконавчої служби повідомити про виконання постанови шляхом повернення останньої на адресу суду з відміткою про її виконання.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня винесення постанови до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Строк пред`явлення до виконання три місяці.

Суддя І.М.Омельян