ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/1003/25 Головуючий суддя І інстанції Пруднікова О. В.
Провадження № 33/818/765/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Остропілець В.І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн 00 коп з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки без вилучення транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постановою встановлено, що водій ОСОБА_1 07.02.2025 біля 22 год 50 хв за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, пров. Парковий, 3, керував транспортним засобом Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка мова, хитка хода. Від проходження медичного огляду на місці зупинки транспортного засобу в установленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на бодікамеру 5/116, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху.

Не погодившись з судовим рішенням ОСОБА_1 на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають значення для правильного розгляду справи та порушив вимоги норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що матеріали справи не містять відомостей керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом. Разом з тим, на думку апелянта, суд першої інстанції перебрав на себе функції обвинувачення не взяв до уваги пояснення свідка, а оцінив ті докази, які сторона захисту вважає недопустимими та неналежними.

У судовому засідання ОСОБА_1 та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Надали, аналогічні, зазначеним в апеляційній скарзі, пояснення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, а також, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та його захисника суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водій відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 130 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП підтверджуються наявними у справі відомостями, а саме: відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 241335 від 07.02.2025 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 07.02.2025 біля 22 год 50 хв за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, пров. Парковий, 3, керував транспортним засобом Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, нечітка мова, хитка хода. Від проходження медичного огляду на місці зупинки транспортного засобу в установленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на бодікамеру 5/116, чим порушив вимоги п. 2.5. Правил дорожнього руху (а.с. 2).

В протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 241335 від 07.02.2025 року, в графі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначено «власний підпис», що свідчить про те, що ОСОБА_1 , було ознайомлено із відомостями протоколу (а.с.1). Про порушення своїх прав працівниками поліції апелянт у протоколі про адміністративне правопорушень в будь-який спосіб не зазначив.

Відомостями довідки Старшого інспектора САП ХРУП №3 ГУНП в Харківській області Д. Гаврющенко встановлено, що ОСОБА_1 отримав посвідчення водія НОМЕР_2 категорії В, яке здане на збереження, а тому не виконання правил дорожнього руху особою, яка притягається до адміністративної відповідальності в частині дотримання обов`язків водія є свідомими та умисними діями ОСОБА_1 (а.с.4).

Згідно відомостей акту огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів вбачається, що огляд ОСОБА_2 на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу не проводився. (а.с. 1).

Відомостями направлення на огляд особи з метою виявлення стану сп`яніння встановлено, що огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я не проводився у зв`язку із відмовою водія (а.с. 3).

Довідкою про наявність повторності вчиненого правопорушення встановлено, що ОСОБА_1 07.02.2025 вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачена ст. 130 КУпАП повторно, оскільки постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2024 року на нього було накладено стягнення у вигляді штрафу 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік за порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху.

Відповідно до відомостей копії постанови ЕНА№4028526 від 07.02.2025 біля 22 год 50 хв 07.02.2025 за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, пров. Парковий, 3, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи позбавленим права керування. Підстава постанова Дзержинського районного суду м. Харківа від 21.11.2024 (а.с. 8-9).

З пояснень працівника поліції, який склав протокол ОСОБА_3 вбачається, що 07.02.2025 року приблизно о 22 год 50 хв було помічено автомобіль Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який під час руху хапав узбіччя, та виляв дорогою, чим привернув увагу екіпажу поліцейських. Водій не реагував на включені красно-сині проблискові маячки, не зупинявся та продовжував рух. Потім автомобіль повернув у провулок де був глухий кут де змушений був зупинитися. Підбігши до автомобіля з боку водія було виявлено особу, яка намагалась пересісти на пасажирське сидіння. Потім, коли водій вийшов з автомобіля у нього було встановлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: хитка хода, запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови. Пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння в установленому законом порядку ОСОБА_1 відмовився. Під час складання протоколу було встановлено, що водій вже притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та керувала автомобілем будучи позбавленою такого права. Відносно водія було складено протокол про адміністративну відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП, а також винесено постанову за ст. 126 КУпАП. Крім того, особа за не складання протоколу за ч. 2 ст. 130 КУпАП пропонувала неправомірну вигоду у розмірі десять тисяч грн. На місце події було викликано СОГ. Порушено кримінальну справу (а.с. 60 -63).

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданих до протоколу ЕПР1 №241335 встановлено, що факт переслідування працівниками поліції транспортного засобу Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Після зупинки, двері транспортного засобу певний час ніхто не відкриває. Згодом, із задньої правої двері автомобіля вийшов ОСОБА_1 , який повідомив поліцейським, що він не перебував за кермом автомобіля та відмовився від проходження медичного огляду на місці та в медичному закладі.

Водночас із відеозапису вбачається, що коли ОСОБА_1 відчинив задні праві двері автомобіля та вийшов, на сидінні водія транспортного засобу ніхто не сидів. На правому передньому пасажирському сидінні сиділа людина, яка на вимогу поліцейського не відчиняла дверей автомобіля (25-30 секунди відеозапису 0000000__0012).

На питання поліцейського Хто керував транспортним засобом, ОСОБА_1 відповів, що транспортним засобом керував його дядько ОСОБА_4 , який знаходиться в котельні.

Після цього ОСОБА_1 підійшов до будівлі, яка знаходилась поруч з автомобілем. Двері будівлі відкрив чоловік, якого ОСОБА_1 попросив: Скажіть, що ви їздили на цьому транспортному засобі, на що чоловік відповів: Та ні. Тим часом, пасажир, який сидів на правому передньому сидінні пересів на водійське сидіння транспортного засобу. На запитання поліцейського: Навіщо ви за кермо сіли, пасажир відповів: Я не за кермом, «З вас глузую».

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Проте ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Також стороною захисту не надано відомостей про те, що останні звертався до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб працівників поліції, які склали протокол про адміністративне правопорушення. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, враховуючи, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан алкогольного сп`яніння в закладі охорони здоров`я, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення (а.с.1), доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи. При цьому, відмова від проведення огляду може надаватись водієм у вербальній або не вербальній формах, а також шляхом вчинення дій, які надають об`єктивних підстав сторонньому спостерігачу сприймати дії особи, як відмову від проведення огляду.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

За таких обставин, наявність неспростованих відомостей протоколу ЕПР1 №241335 та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та. порушив пункт 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Стосовно доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи відомостей щодо керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а також щодо його зупинки працівниками поліції слід зазначити на наступне.

З відомостей відеозапису вбачається, що працівники поліції тривалий час переслідували автомобіль Hyundai Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_1 із застосуванням спеціальних сигналів, а саме проблискових маячків червоно-синього кольору. Водій на дії працівників поліції, пов`язаними із зупинкою його транспортного засобу, не реагував. Завернувши у глухий кут автомобіль зупинився. Відразу двоє працівників поліції підбігли до автомобілю зі сторони водія та зі сторони пасажиру. Однак, двері автомобілю були зачиненні. Спостерігаючи за діями в салоні автомобілю, поліцейські намагались відчинити двері. З метою зафіксувати дії, які відбувались у салоні транспортного засобу поліцейські намагались підсвітити салон ліхтариком для фіксування будь-яких переміщень.

Згодом ОСОБА_1 вийшов із задньої пасажирської двері, зазначивши про те, що він не керував транспортним засобом, однак, у поліцейських, які особисто сприймали обстановку, яка склалася, не виникло жодних сумніві щодо керування автомобілем саме ОСОБА_1 . Разом з тим, версія апелянта про те, що керував транспортним засобом його дядько була перевірена поліцейським на місці зупинки транспортного засобу. З метою цієї перевірки, підійшовши до зачиненої двері котельної, ОСОБА_1 постукав у двері. Двері відкрив чоловік, якому водій сказав: «Скажи, що ти керував цим транспортним засобом!». На що чоловік відповів «Та ви, що хлопці? … А хлопець (про ОСОБА_1 ) хороший, не карайте суворо…». Тим часом, пасажир ОСОБА_5 , який сидів на правому передньому сидінні пересів на водійське сидіння транспортного засобу. На запитання поліцейського: Навіщо ви за кермо сіли, пасажир відповів: Я не за кермом, «З вас глузую». Разом з тим належить врахувати, що під час спілкування ОСОБА_5 не зазначав працівникам поліції, що саме він керував транспортним засобом.

Разом з тим, з відомостей пояснень працівника поліції, вбачається, що поліцейський особисто спостерігав про переміщення водія ОСОБА_1 на місце пасажиру. Ці відомості належить прийняти до уваги, оскільки відповідають вимогам ст. 252 КУпАП згідно яких орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Водночас, відомості, які б надавали суду можливість критично поставитися до дій працівників поліції в цій частині або вважати їх дії незаконними (наявність позитивного результату за наслідками оскарження дій поліцейського в порядку, передбаченому ст. 267 КУпАП, а також результат звернення з позовом в поряду, визначеному ст. 5, 20, 286 КАС України або наявність відкритого в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України кримінального провадження) в матеріалах справи відсутні. Не надано таких відомостей і під час апеляційного розгляду.

Натомість, до доводів апелянта про те, що він намагався «вигородити» ОСОБА_5 який не мав права керування автомобілем, а також до пояснення самого ОСОБА_5 , допитаного судом першої інстанції в якості свідка, яким місцевий суд надав оцінку під час судового розгляду, суд апеляційної інстанції також ставиться критично, оскільки доводи апелянта та пояснення свідка в цій частині суперечать відомостям відеозапису.

Ці відомості, разом із відомостями пояснень працівника поліції, а також пояснень свідка ОСОБА_5 , які, як зазначила сторона захисту, не змінилися б і під час апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, надають об`єктивних підстав сторонньому спостерігачу стверджувати, що факт керування ОСОБА_5 цим транспортним засобом є надуманим та покликаним уникнути відповідальності ОСОБА_1 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність факту керування ОСОБА_1 належить вважати суб`єктивними та необґрунтованими, а дії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності об`єктивно дають підстав сторонньому спостерігачу стверджувати, що саме ОСОБА_1 керував транспортним засобом за обставин, зазначених у протоколі та який обрав для себе спосіб захисту, пов`язаний з ухиленням від відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Доводи сторони захисту про визнання відеозапису неналежним та недопустимим доказом є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Приписами ст. 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Крім того, слід звернути увагу учасників судового розгляду на особливість правового статусу доказів у провадженні по справах про адміністративні правопорушення. Статус доказів, перелік джерел, правила їх допустимості визначаються виключно національним законом. Конвенційне право та його тлумачення ЄСПЛ залишає правила допустимості доказів на розсуд держав, з поправкою на вимогу загальної справедливості судового провадження, а також природи правопорушення.

Національний припис закону ст. 251 КУпАП встановлює абсолютний характер джерел та змісту доказової інформації по справі «будь-які фактичні дані» та не містить критеріїв недопустимості доказів.

Разом з тим, стандарт доказування «поза розумним сумнівом» активно використовується Європейським судом з прав людини. У справі «Ушаков проти України» (рішення від 18 червня 2015 року, заява № 10705/12) ЄСПЛ визначає: «Суд, при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» не виключає будь-який сумнів взагалі, оскільки завжди можна припустити можливість існування навіть дуже маловірогідних обставин чи їх збігів. Проте, цей стандарт доказування означає, що особу необхідно виправдати не при наявності будь-якої «тіні» сумнівів, а при наявності лише «розумного сумніву». При цьому розумним є сумнів, який має під собою причину та здоровий глузд і випливає зі справедливого та розумного розгляду всіх доказів у справі або з відсутності доказів у справі. Цей сумнів не є ні смутним, ні гіпотетичним чи уявним або надуманим. А саме таким, який ґрунтується на конкретних обставинах або інших вагомих причинах, які б змусили розумну людину вагатися вдатися до певних дій у питаннях, що мають значення для неї.

Матеріали цієї справи містять усі відомості, які працівники поліції, а також особа, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисник вважали за необхідне до них долучити. Судом апеляційної інстанції отримані пояснення ОСОБА_1 та його захисника у цій справі, які вони надали добровільно та без обмежень у часі, а також надано оцінку поясненням свідка ОСОБА_5 , наданим суду першої інстанції та поясненням поліцейського, який склав протокол під час апеляційного перегляду цієї справи. Всі відомості оцінюються судом апеляційної інстанції у їх сукупності.

Таким чином, матеріали справи містять усі необхідні та достатні відомості, які дають підстави сторонньому спостерігачу стверджувати, що саме ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом відмовився виконувати законну вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

За таких обставин доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними, суб`єктивними та розцінюються судом, як обраний спосіб захисту ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності шляхом збирання доказів у справі є надуманими та суб`єктивними, оскільки зазначені суто декларативно та не містять будь-яких реальних доводів з посиланнями на конкретні факти.

Водночас суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що мотиви суду першої інстанції про втановлення факту повторності попри відсутність такого посилання у описовій частині оспорюваного протоколу про адміністративну відповідальність не є погіршенням становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Разом з тим, належить врахувати, що протокол про адміністративну відповідальність ОСОБА_1 складено саме за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до приписів ч. 1 -2 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

Як зазначила у своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 року у справі № 335/6977/22 протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкту владних повноважень. На патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася. Разом з тим належить зазначити, що поліцейський, який склав протокол не є відповідальною особою, яка направляє зібрані матеріали до суду. Такою особою є працівник поліцейського підрозділу на якого покладена відповідна функція. Більш того, вона не позбавлена процесуально права долучити до зібраних поліцейським, який склав протокол про адміністративне правопорушення відомості та докази, які можуть бути нею отримані з реєстрів, які є доступними для окремих посад Національної поліції.

Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Як вбачається з неспростованих відомостей, які є наявні в матеріалах справи, що дають підстави сторонньому спостерігачу стверджувати, що саме ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом відмовився виконувати законну вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. Будь-яких відомостей про конкретні факти збирання доказів вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є надуманими та суб`єктивними.

Оцінюючи відомості цих доказів у справі у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.2 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу суду першої інстанції на необхідність застосування положень ч. 3 ст. 30 КУпАП відповідно до яких, якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до вимог пункту 7 ст. 294 КУпАП, враховуючи відсутність апеляційної скарги про погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості застосовувати ч. 3 ст. 30 КУпАП у цій справі.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Дергачівського районного суду Харківської області від 17 березня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков