Справа № 307/5090/24
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., за участю ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/228/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2024.

Цією постановою:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 023974 від 16.11.2024 та постанови судді від 05.12.2024 вбачається, що 16.11.2024 близько 23 год прикордонним нарядом «Контрольний пост» в межах прикордонної смуги (територія Тячівського району Закарпатської області) на напрямку 254 прикордонного знаку, на відстані 400 метрів від лінії державного кордону України, був виявлений та затриманий громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з іншою особою, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, у складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови від 05.12.2024. Стверджує, що суд розглянув справу без його участі, належним чином не повідомивши його про час та місце розгляду справи, чим порушив його право на захист. У судовому рішенні не наведено доказів, якими суд обґрунтував свої висновки про доведеність його вини. Указує на те, що заяви про визнання вини не писав, свою вину не визнавав і не визнає, оскільки адміністративного правопорушення не вчиняв. При цьому, вказує на те, що був затриманий на блокпості в м. Тячів у той час коли на автобусі маршрутом Ужгород Рахів рухався до м. Рахів. Працівники прикордонної служби не брали до уваги його пояснення про те, що він направляється транзитом до м. Рахів та не порушує жодних вимог законодавства. Крім того, судом не було досліджено відеозапису з камер працівників прикордонної служби. Разом з тим, просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що такий пропущено з поважних причин, оскільки справа була розглянута без його участі і він не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду, а про наявність оскаржуваної постанови дізнався лише 02.03.2025.

-2-

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 не був присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи щодо нього та відсутні дані про те, що він був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи 05.12.2024. Інших даних, ніж ті, які зазначені в апеляційній скарзі, щодо дати коли ОСОБА_1 дізнався про наявність оскаржуваної постанови 02.03.2025, в матеріалах справи відсутні.

З врахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права на захист особи, доводи клопотання ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає поважними, а клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови таким, що підлягає до задоволення і такий строк поновлюється.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, за спробу незаконного перетину державного кордону України, вчиненої групою осіб, всупереч доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.

-3-

Не дивлячись на доводи апеляційної скарги, наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджується зібраними у справі про адміністративне правопорушення й дослідженими в судовому засіданні доказами, яким дана правильна юридична оцінка.

Даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 023974 від 16.11.2025 стверджується, що 16.11.2024 близько 23 год прикордонним нарядом «Контрольний пост» в межах прикордонної смуги (територія Тячівського району Закарпатської області) на напрямку 254 прикордонного знаку, на відстані 400 метрів від лінії державного кордону України, був виявлений та затриманий громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з іншою особою, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, у складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються вищевказаним протоколом про адміністративне правопорушення (а. с. 1); заявою ОСОБА_1 про визнання вини та можливість розгляду справи без його участі (а. с. 3); письмовими поясненнями ОСОБА_3 (а. с. 5); фото таблицею з місця затримання (а. с. 6).

Всупереч доводів апеляційної скарги, вищенаведені докази, є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його вину у вчиненні, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 252 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є самостійним доказом у справі про адміністративне правопорушення, та має бути оцінений за правилами оцінки доказів.

Апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам КУпАП та Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом МВС України № 898 від 18.09.2013, такий складений уповноваженою особою Державної прикордонної служби у присутності ОСОБА_1 . Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 роз`яснені його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, в тому числі право мати захисника, що ОСОБА_1 також підтвердив своїм підписом. При цьому, як зазначено у протоколі, ОСОБА_1 відмовився від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце.

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення є належним та допустимим доказом у справі та обґрунтовано покладений судом в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Неспроможними апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заяви про визнання вини не писав, свою вину не визнавав і не визнає, оскільки адміністративного правопорушення не вчиняв.

Указані доводи не підтверджені жодними доказами, і при цьому, сторона ОСОБА_1 не надав жодних доказів про те, що він оскаржував дії працівників прикордонної служби при його затриманні, чи звертався до правоохоронних органів із заявами про підробку підписів, які містяться у наявних в матеріалах справи протоколі та заявах.

Всупереч доводів апеляційної скарги, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що інспектор відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_3 був упередженим при

-4-

складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ознаками передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, і що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги, і на такі не вказував ОСОБА_1 під час розгляду апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що інспектор відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) ОСОБА_3 діяв у межах наданих йому повноважень.

Водночас, апеляційним судом не встановлено і будь-яких фактів про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, які би призвели до примусового підписання ним протоколу про адміністративне правопорушення та інших документів, які містяться у матеріалах справи, у тому числі заяви про визнання вини, а також відмови від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце.

З матеріалів справи вбачається, що всі документи ОСОБА_1 підписав без зауважень, не спростовував викладені у них обставини, не вказував на інші підстави, які зумовили його перебування у зазначеному в протоколі місці.

При цьому, із доданої до протоколу фототаблиці вбачається, що 16.11.2024 поблизу м. Тячів було затримано двох громадян при спробі незаконного перетину державного кордону.

Із урахуванням наведеного, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він був затриманий на блокпості в м. Тячів у той час коли на автобусі маршрутом Ужгород Рахів, рухався до м. Рахів, а працівники прикордонної служби не брали до уваги його пояснення про те, що він направляється транзитом до м. Рахів та не порушує жодних вимог законодавства. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів, які б із достовірністю підтверджували такі факти ОСОБА_1 не надано.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд звертає увагу і на таке.

Відповідно до диспозиції частини другої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинене групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 суть вчиненого ним правопорушення полягала у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в складі групи осіб.

Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Пункт пропуску через державний кордон України це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

-5-

Ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною другою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, вчинене у складі групи осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень.

З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2025 близько 23 год прикордонним нарядом «Контрольний пост» на напрямку 254 прикордонного знаку, у межах прикордонної смуги на відстані 400 метрів від лінії державного кордону України, був виявлений та затриманий громадянин України ОСОБА_1 спільно з іншою особою, за спробу незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску, у складі групи осіб.

Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи, а також те, що ОСОБА_1 не мав умислу незаконно перетинати державний кордон з України в Румунію, апеляційний суд оцінює їх як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 16.11.2025 близько 23 год, спільно з іншим громадянином, здійснили спробу незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України в межах прикордонної смуги, на напрямку 254 прикордонного знаку, на території Тячівського району Закарпатської області, внаслідок чого ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Контрольний пост».

Оцінюючи вказані твердження на предмет достовірності, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та при оформленні відносно нього матеріалів адміністративного правопорушення, були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про незаконність дій прикордонного наряду щодо нього або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку.

Разом із тим, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 не надано жодних доказів у підтвердження того, що він перебував у зазначені в протоколі час та місці з іншою метою, ніж незаконного перетину державного кордону. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні переконливі відомості, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_1 , який є мешканцем м. Марганець Дніпропетровської області, знаходився на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на відстані 400 метрів від лінії державного кордону на напрямку 254 прикордонного знаку, під час дії воєнного стану та тимчасової заборони чоловікам у віці від 18 до 60 років перетину державного кордону України, з іншою метою, а ніж спроба незаконного перетину державного кордону поза межами пунктів пропуску.

Тому, апеляційний суд також вважає, що як працівниками прикордонної служби, так і судом першої інстанції не було допущено порушення права ОСОБА_1 на захист, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляються.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд розглянув справу без його участі, належним чином не повідомивши його про час та місце розгляду справи, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а також не свідчать про порушення права ОСОБА_1 на захист та не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови.

-6-

При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 було відомо, що справа буде розглядатися Тячівським районним судом Закарпатської області, і він не заперечує щодо розгляду справи без його участі (а. с. 3). Як уже зазначено вище, жодних доказів, які б свідчили про те, що вказану заяву ОСОБА_1 не підписував чи підписав її під примусом, ним не надано. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи за допомогою смс-повідомлення на номер мобільного телефону, який зазначено у заяві ОСОБА_1 (а. с. 3), а також шляхом оголошення на сайті суду про виклик особи, що свідчить про те, що судом вживались заходи щодо повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи. Також апеляційний суд звертає увагу на те, що участь правопорушника у розгляд цієї категорії справи не є обов`язковою і, відповідно, розгляд справи без участі правопорушника не є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у судовому рішенні не наведено доказів, якими суд обґрунтував свої висновки про доведеність його вини, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі не знаходять свого підтвердження та повністю спростовуються наведеними вище судженнями та змістом оскаржуваної постанови, в якій наведено докази, якими підтверджується вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що додані до протоколу докази, яким дав обґрунтовану оцінку суд першої інстанції, є достатніми для висновку про доведеність вини ОСОБА_1 , що в свою чергу свідчить і про безпідставність та неспроможність доводів апеляційної скарги про те, що судом не було досліджено відеозапису з камер працівників прикордонної служби.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось йому за провину.

Також апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

-7-

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не наведено таких обставин та не надано таких доказів, які б підтверджували доводи апеляційної скарги та спростовували висновки суду першої інстанції і могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2024 щодо нього.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.12.2024 щодо нього, - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя