Справа № 127/7031/25
Провадження № 33/801/361/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шидловський О. В.
Доповідач: Береговий О. Ю.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Берегового О. Ю.,

за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника - адвоката Цепляєва С. В.,

розглянув апеляційну скаргу адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,

встановив:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №081323 від 01 березня 2025 року, ОСОБА_1 01 березня 2025 року о 13.21 год. у АДРЕСА_1 вчинила стосовно свого дядька ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме умисні дії економічного характеру, які проявились у забороні користуватись власним будинком та не пускала у житло, чим завдала йому економічних страждань. Своїми діями ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2025 року ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із такою постановою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_1 - адвокат Цепляєв С. В. оскаржує її в апеляційному порядку. Вважаючи оскаржувану постанову незаконною, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, захисник просить її скасувати, а провадження у справі - закрити у зв`язку із відсутністю у діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення. Адвокат вказує, що ОСОБА_1 вину не визнає, оскільки згідно її пояснень вона зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_2 від народження. На даний час із нею проживають її двоє малолітніх дітей. Власником цього будинку була її бабуся, після смерті якої відбувається поділ будинку між матір`ю ОСОБА_1 та її дядьком ОСОБА_2 як спадкоємцями. Як зазначає адвокат, у будинку є два окремих входи, ОСОБА_1 разом із дітьми та матір`ю проживають на першому поверсі будинку, а дядько ОСОБА_2 разом із дружиною та дитиною - на другому поверсі будинку та має окремий вхід. Тобто ОСОБА_1 не може чинити економічне насильство і позбавити потерпілого житла, оскільки проживає в окремій частині будинку, яка не має відношення до ОСОБА_2 та ним не використовується. Таким чином у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність обставин, передбачених диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема, доказів, що ОСОБА_1 застосовувала до ОСОБА_2 домашнє насильство та вчинила будь-які умисні дії фізичного, психологічного чи економічного спрямування з метою нанести йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, співставивши їх з наявними в матеріалах справи доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 245 КУпАП визначені завдання провадження у справах про адміністративні правопорушення. Це своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган ( посадова особа ) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо підчас розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Відповідно до положень ст. 251 КУпАП вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення доводиться доказами. Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Як слідує із матеріалів справи, зокрема, протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №081323 від 01 березня 2025 року, 01 березня 2025 року о 13.21 год. у АДРЕСА_1 племінниця ОСОБА_1 вчинила стосовно свого дядька ОСОБА_2 домашнє насильство, а саме умисні дії економічного характеру, які проявилися у забороні користуватись власним будинком та не пускала у житло, чим завдала йому економічних страждань.

Згідно рапорта поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону УПП у Вінницькій області ДПП молодшого лейтенанта поліції Фармуги Д. під час несення служби був отриманий виклик «домашнє насильство» на службовий планшет. Прибувши на місце події поліцейськими було виявлено заявника ОСОБА_2 , який повідомив, що його племінниця ОСОБА_1 вчиняє домашнє насильство, умисні дії економічного характеру, а саме не дає право користуватися своїм майном та не пускає до житла, чим завдала йому економічних страждань. Поліцейськими було складено форму оцінки ризику, складено протокол, відібрано заяву та пояснення. Надалі ОСОБА_1 здійснила виклик на спецлінію «102», що її дядько ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство психологічного характеру, а саме виражається нецензурною лайкою чим завдало їй психологічних страждань. Поліцейськими було відібрано заяву та пояснення, складено форму оцінки ризику та протокол. Під час опрацювання виклику поліцейськими було виявлено, що домашнє насильство вчинялося у присутності двох малолітніх дітей.

За даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, складеного 01 березня 2025 року о 14.45 год., було прийнято усну заяву від ОСОБА_2 про те, що 01 березня 2025 року його рідна племінниця ОСОБА_1 вчинила щодо нього домашнє насильство економічного характеру, а саме не дала користуватися своїм майном та не пускала в будинок.

Крім того, згідно письмових пояснень ОСОБА_2 від 01 березня 2025 року, цього ж дня він приїхав додому, за адресою: АДРЕСА_1 , після роботи, не зміг потрапити у свій будинок у зв`язку з тим, що рідна племінниця ОСОБА_1 не пускала у будинок, в якому він проживає. У зв`язку із цим він викликав поліцію та просив вжити заходи.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення є доведеною вказаними вище доказами, а тому кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, тобто умисне вчинення будь-яких дій економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення, з огляду на таке.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення насильства в сім`ї, яке, у відповідності з даною статтею, проявляється в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення такого припису.

Для встановлення події правопорушення, зазначеного у ч. 1 ст. 173-2 КУпАП необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.

Об`єктом вказаного правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» (далі - Закон).

За ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають у процесі запобігання та протидії домашньому насильству. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої «домашнє насильство» означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що необхідною передумовою з наявністю (існуванням) якої законодавець передбачає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, є встановлення тієї обставини, що у зв`язку з неправомірною поведінкою кривдника могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 01 березня 2025 року убачається, що ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство стосовно свого дядька ОСОБА_2 , а саме умисні дії економічного характеру, що полягають у забороні користуватися власним будинком та недопуску до житла.

У своїх письмових поясненнях ОСОБА_2 вказав, що 01 березня 2025 року, приїхавши додому, він не зміг потрапити у свій будинок у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 не впускала.

Як встановлено судом та слідує із матеріалів справи ОСОБА_1 та її двоє малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 2022 року спадкоємцями майна ОСОБА_6 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її діти: ОСОБА_2 (дядько особи, яка притягується до адміністративної відповідальності) та ОСОБА_7 (матір особи, яка притягується до адміністративної відповідальності) в частці кожен. Спадщина на яку у вказаних частках видано свідоцтво складається з житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом із тим, у ході судового розгляду з пояснень сторін судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 між ОСОБА_2 та його сестрою - матір`ю ОСОБА_1 , - ОСОБА_7 мають місце тривалі спори щодо поділу успадкованого ними будинку. Відносини між ОСОБА_2 , який проживає у частині будинку, та ОСОБА_1 , яка з дозволу ОСОБА_7 також наразі проживає у будинку, є напруженими, що пов`язано як із можливістю кожного із них користуватися належною йому часткою будинку, так порядком користування майном, у тому числі користуванням комунікаціями будинку та приладами обліку газу, води та електрики.

Таким чином, враховуючи викладене та за встановлених судом обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що подія, яка сталася 01 березня 2025 року містить ознаки саме конфлікту, пов`язаного із майновими відносинами щодо користування майном, тобто має місце спір цивільно-майнового характеру, що регулюється нормами Цивільного кодексу України та не може трактуватися як вчинення насильства в сім`ї.

Окрім того, згідно заповненої форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, поліцейський дійшов висновку, що рівень небезпеки є низьким, терміновий заборонний припис стосовно кривдника не винесено. З цієї форми убачається, і на цьому звертає увагу апеляційний суд, що поліцейським встановлено, що: поведінка кривдника не вплинула на безпеку постраждалої особи та/або її дітей (п.13); кривдник не виганяв постраждалу особу та/або її дітей з місця проживання та/або погрожував здійснити такі дії (п.26); відсутні додаткові обставини, що змушують постраждалу особу турбуватися про її безпеку (п.27).

Факт звернення ОСОБА_2 до поліції з підстав вчинення ОСОБА_1 щодо нього економічного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між ними. Однак сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення насильства в розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами, що є необхідним елементом складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Таким чином, жодним із наявних у матеріалах справи доказів у справі не підтверджено вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у будь-якій формі, у тому числі домашнього насильства економічного характеру.

У відповідності до ст. 62 Конституції України, ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути притягнута до відповідальності, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

У п. 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), сформовано висновок згідно з яким «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Суди згідно КУпАП не мають повноважень змінювати зазначену в протоколі про адміністративне правопорушення кваліфікацію, вони, в таких випадках, закривають провадження, у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin у. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

З огляду на зазначене, ЄСПЛ дійшов висновку, що суд не вправі самостійно змінювати на шкоду особі фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка, по суті, становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді, а також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції.

Отже, суд позбавлений можливості змінити фабулу адміністративного правопорушення та не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не навівши достатніх доводів на обґрунтування свого рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю через відсутність складу адміністративного правопорушення.

На підставі наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова скасуванню, провадження у справі підлягає закриттю за підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 7, 251, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Цепляєва Сергія Вікторовича задовольнити.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2025 року щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП скасувати, а провадження по справі закрити на підставі п.1 ч. 1 ст.247 КУпАП за відсутністю в її діях події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького

апеляційного суду О. Ю. Береговий