Справа № 515/14/25
Провадження № 3/515/132/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2025 року м. Татарбунари

Суддя Татарбунарського районного суду Одеської області Олійник К. І., за участю представника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності Златіної О. І., розглянувши справу, яка надійшла від відділення поліції №2 Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого (працює за наймом),

за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КпАП), -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 930085 від 02 січня 2025 року, водій ОСОБА_1 02 січня 2025 року приблизно 01.46 год. на вул. Перемоги, 95 в с. Дельжилер Білгород-Дністровського району Одеської області керував транспортним засобом марки «Mitsubishi Lancer», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, почервоніння очей) від проходження медичного огляду на стан сп`яніння відмовився під відеозапис на нагрудну відеокамеру NC211343, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, та вчинив правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП України.

Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п. 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Представник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, адвокат Златіна О. І., у судовому засіданні заперечила вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, зазначивши, що 01 січня 2025 року ОСОБА_1 відвіз свою тещу ОСОБА_2 до лікарні оскільки їй стало зле, де їй призначили лікування. 02 січня 2025 року опівночі ОСОБА_1 перебував вдома, зі слів дружини йому стало відомо, що тещі стало погано і її терміново необхідно відвезти до лікарні. По дорозі він був зупинений працівниками поліції, оскільки керував транспортним засобом після в період комендантської години. Під час спілкування поліцейські повідомили йому про наявність ознак алкогольного сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, однак враховуючи стан тещі та термінову необхідність відвезення її до лікарні, він відмовився від проїзду з співробітниками поліції до медичного закладу. Захисник просив закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 , а в разі наявності в діях останнього складу адміністративного правопорушення застосувати ст. 18 КУпАП та закрити провадження у зв`язку з діями особи в стані крайньої необхідності.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засідання пояснила, що працює на посаді сестри медичної загальної практики-сімейної медицини Дмитрівської сільської лікарської амбулаторії, так 02 січня 2025 року до неї за медичної допомогою звернулася ОСОБА_2 , разом з нею була її донька ОСОБА_4 , зі слів останньої стало відомо, що матері стало погано, через хворобу серця. Після чого вона запропонувала поїхати до КНП «Татарбунарської багатопрофільної лікарні» для проходження детальнішого медичного огляду.

Свідок ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомила, що її мати ОСОБА_2 з 2023 року страждає на хворобу серця з (застійною) серцевою недостатністю, так 02 січня 2025 року опівночі матері стало погано, після чого вона разом з чоловіком ОСОБА_1 поїхали до сільської амбулаторії за медичною допомогою, але медична сестра направила їх до Татарбунарської районної лікарня для повного медичного обстеження. Після чого, приблизно о 01.30 годині вона разом з чоловіком та матір`ю поїхали до КНП «Татарбунарської багатопрофільної лікарні», але по дорозі були зупинені працівниками поліції, які склали відносно її чоловіка протокол про адміністративне правопорушення.

У порядку статті 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Дослідивши докази в сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов таких висновків.

Завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до ст. 245 КУпАП, є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи з дотриманням процесуальної форми її розгляду.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

При цьому, вирішуючи питання щодо винуватості та притягнення особи до адміністративної відповідальності, суд має перевірити наявність обставин, що виключають притягнення особи до відповідальності.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до ст. 17 КУпАП, особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2018 року у справі № 686/5225/17).

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана: 1) протиправними діями людини: 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо. Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): - небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; - при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; - шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, що виключає адміністративну відповідальність, зокрема, терміново повинен був відвезти тещу ОСОБА_2 до лікарні. Також варто зауважити, що до цього часу ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не притягувався.

В ході дослідженого в якості доказу відеозапису з нагрудної камери працівника поліції вбачається, що відразу після зупинки автомобіля під час комендантської години, Місержи та пасажири його авто (дружина та теща) пояснювали необхідність керування транспортним засобом в комендантську годину водієм, який вживав алкогольні напої, екстреною необхідністю надати матері ОСОБА_5 медичної допомоги та здійснити дії щодо стабілізації артеріального тиску, пояснюючи, що швидка допомога вчасно не може здійснити такий виїзд у зв`язку з великою територіальною віддаленістю.

З наданих захисником медичних документів вбачається, що ОСОБА_2 , 1961 року народження, має гіпертензивну хворобу серця з (застійною) серцевою недостатністю. Також ж з наданих суду доказів вбачається, що ОСОБА_2 була на прийомі у лікаря (КНП "Татарбунарська багатопрофільна лікарня" ТМР) 01 та 02 січня 2025 року (тобто у проміжок часу до складення адміністративаного протоколу і після).

Саме необхідність надання невідкладної медичної допомоги престарілій ОСОБА_2 , матері своєї дружини, якій він не міг відмовити, усвідомлюючи можливість настання негативних наслідків ненадання своєчасної медичної допомогти, стало підставою сісти за кермо автомобіля у стані алкогольного сп`яніння, на що й посилався ОСОБА_1 під час свого спілкування з працівниками поліції.

Суд також враховує про неможливість викликати таксі, приймаючи до уваги що ці події відбвулись у комендантський час.

Аналізуючи наведені обставини та твердження правопорушника щодо наявності крайньої необхідності, суд виходить з того, що згідно з ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

За законом, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише при наявності в її діях складу адміністративного правопорушення, обов`язковими елементами якого є: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона (вина).

Відсутність хоча б одного із вказаних елементів виключає склад правопорушення.

В ході розгляду справи, суд має дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адміністративне правопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 було вчинено дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто своїми діями він відвертав настання більшої можливої шкоди життю та здоров`ю престарілої ОСОБА_2 , яка в силу свого віку та стану здоров`я потребувала отримання невідкладної медичної допомоги у вигляді ін`єкції для стабілізації артеріального тиску, аніж суспільна небезпека від порушення Правил дорожнього руху України, з огляду на виявлений у нього стан алкогольного сп`яніння, про перебування в якому, як і про стан крайньої необхідності він повідомив відразу після зупинки поліцейських.

Згідно з приписами п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин - вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

За вказаних обставин, суд приймає до уваги доводи захисника Місержи Л. М. та твердження про те, що останній вчинив дії, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП в стані крайньої необхідності, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП виключає провадження по справі.

Керуючись ст. ст. 130, 247, 251, 252, 266, 280 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрити згідно п. 4 ч. 1 ст. 247 КУпАП за обставин вчинення дії особою в стані крайньої необхідності.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Татарбунарський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення.

Cуддя К. І. Олійник