ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді: Мудрецького Р.В., за участю: захисника Садиленка О.Л., переглянувши апеляційну скаргу захисника Зарицької К.Ю., на постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

притягнуто до відповідальності за ч.5 ст. 126 КУпАП,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою суду від 24 січня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, та стягнуто судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп.

Районним судом встановлено, що 08 листопада 2024 року о 02 годин 40 хвилин в м. Дніпрі, по Центральному мосту, водій ОСОБА_1 , керував т.з. Land Rover Discovery, н.з. НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2,1а Правил дорожнього руху, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП, правопорушення скоєно повторно протягом року.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати постанову та закрити провадження стосовно ОСОБА_1 за відсутності складу правопорушень, так як суд першої інстанції безпідставно не задовольнив клопотання про направлення справи за місцем проживання ОСОБА_1 , про проведення засідання в режимі відеоконференції, а в подальшому про перенесення справи. При цьому, ОСОБА_1 є громадянином Грузії, і під час складання матеріалів не було забезпечено участі перекладача. Захисник вказує про відсутність доказів законної зупинки транспортного засобу, не враховано, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, оскільки виконував бойове завдання. Також суд позбавив ОСОБА_1 посвідчення водія, який в Україні не має права його отримувати.

Захисник Садиленко О.Л. підтримав вимоги апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення захисника, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи про адміністративне правопорушення, законність та обґрунтованість постанови суду, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції про визнання винуватим ОСОБА_1 за ч.5 ст. 126 КУпАП є законними та обґрунтованими.

У відповідності до ст. ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Районний суд дотримався вказаних вимог закону при розгляді справи.

Вимоги апеляційної скарги про необхідність закриття провадження за відсутності складу правопорушення в діях ОСОБА_1 за ч.5 ст. 126 КУпАП, є безпідставними, а вина підтверджується дослідженими районним судом доказами, а саме: протоколом про адміністративне правопорушення в якому викладено обставини правопорушення; постановою від 30 квітня 2024 року серії ДПО18 № 657954, яка підтверджує повторність вчинення правопорушення за ст. 126 КУпАП; довідкою, що ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія.

Апеляційний суд вважає вказані докази належними, допустимими, які доповнюють одне одного та підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.

Беручи до уваги факт допустимості та належності зазначених доказів, апеляційний суд враховує положення ст. 251 КУпАП, відповідно до якої доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо не задоволення клопотань, то апеляційний суд зазначає таке.

Згідно ч. 1 ст. 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до ч.2 ст.276 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121-126, 127-1- 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

При цьому, відповідно до змісту ст. 257 КУпАП, місце розгляду справи про адміністративне правопорушення визначається особою, уповноваженою на складання протоколу про адміністративне правопорушення, яка після його складання, направляє матеріали справи до органу, уповноваженого розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Аналогічну позицію викладено і Пленумом Верховного Суду України у постанові №11 від 11 червня 2004 року «Про окремі питання, що виникають при застосуванні судами положень ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення», згідно із п.2 якої роз`яснено судам, що у випадках, коли Законом передбачається альтернативна підсудність (ч.2 ст.276 КУпАП), питання про те, в який саме суд надіслати протокол про адміністративне правопорушення, вирішується відповідним органом внутрішніх справ.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що працівник поліції враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тому обґрунтовано направлено матеріал до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, який з врахуванням даних положень розглянув справу.

Крім цього, апеляційний суд зазначає, що чинним КУпАП, не регулює питання призначення відеоконференції, а відповідно до ЗУ Про судоустрій та статус суддів забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції проводиться у порядку встановленому законом. Тому доводи апеляційної скарги щодо не проведення судом І інстанції такого порядку судового розгляду необґрунтовані.

Разом з цим, як видно з матеріалів справи, що учасники перегляду були обізнані про день, час та місце розгляду справи, а оскільки за правилами ст. 268 КУпАП, їх участь не є обов`язковою, тому суд І інстанції правомірно не задовольнив клопотання про перенесення справи та розглянув її.

Під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 просив залучити йому перекладача, оскільки в матеріалах справи така інформація відсутня, та до апеляційної скарги, як і під час перегляду таких даних не надано.

Що стосується доводів апеляційної скарги про вчинення дії особою в стані крайньої необхідності, то на думку суду апеляційної інстанції, вони не є переконливими, з огляду на таке.

Відповідно до ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Суд критично відноситься до доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки таких даних не надано, а як видно з наявних у справі довідок, що останній 08 листопада 2024 року(в день складання протоколу) не здійснював заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звязку з військовою агресією російської федерації проти України.(а.с.34-35)

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів законної зупинки апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки як видно з протоколу ОСОБА_1 керував автомобілем о 02 годині 40 хвилин, тобто в період комендантської години, що й стало підставою для зупинки, що видно з інформації також в рапорті працівника поліції.

Безпідставними апеляційний суд вважає доводи, що районний суд не повинен був накладати стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Так, санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачає адміністративне стягнення у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого. Отже, оскільки не передбачено альтернативного застосування стягнення, тому, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ч. 5 ст. 126 КУпАП обґрунтовано застосував відносно ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на мінімальний строк.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Зарицької К.Ю. - залишити без задоволення.

Постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним за ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40 800 гривень на користь держави з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, та стягнуто судовий збір в сумі 605 грн. 60 коп. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського

апеляційного суду Р.В.Мудрецький