ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4402/25Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 33/817/196/25 Доповідач - Лекан І.Є.
Категорія - ч.1,2 ст. 173-2 КУпАП
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2025 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Лекан І.Є.

за участю потерпілої ОСОБА_1 , адвоката Муж В.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року,

встановила:

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільскої області від 14 березня 2025 року провадження в адміністративній справі про адміністративне правопопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.ч.1,2 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративних правопорушень.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно не проживали та не проживають, не ведуть спільного побуту, тому вони не є суб`єктами, на яких поширюється дія Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", що виключає в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП щодо вчинення нею домашнього насильства відносно колишньої невістки ОСОБА_1 ..

Окрім того, суд вказав, що в матеріалах відсутні належні та достатні докази, які в сукупності та взаємозв`язку доводили б вину ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_1 просить поновити строк на оскарження постанови та скасувати постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року, ухвалити нову постанову, якою притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП.

Вважає, що така постанова є неправомірною і суд дійшов помилкового висновку, що матір колишнього чоловіка, яка не проживає спільно з потерпілою, не є суб`єктом правопорушень в сфері запобігання і протидії домашньому насильству.

Посилається на те, що суддею не враховано, що допитані свідки є дочкою та сином ОСОБА_2 (родичами першої лінії споріднення), і відповідно їхні покази на захист ОСОБА_2 підлягають критичній оцінці.

Звертає увагу, що суд не взяв до уваги той факт, що неповнолітній син потерпілої та внук ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_2 закрила йому вихід з квартири проти його волі та словесно ображала, в той час коли його матір була виштовхнута з квартири милицями ОСОБА_2 та закрила двері квартири ключем, а матір залишилася ззовні квартири в загальному коридорі будинку.

Вказує, що в таких діях ОСОБА_2 має місце домашнє фізичне насильство щодо колишньої невістки ( ОСОБА_1 ) внаслідок нанесення ударів, поштовхів милицями, а відповідно щодо внука ( ОСОБА_7 ) має місце домашнє насильство психологічного характеру, внаслідок утримання неповнолітнього в квартирі проти його волі і в той же час словесно ображаючи.

Посилається на те, що копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 отримала 21.03.2025 року, а не було вручено 14.03.2025 року, то відповідно є підстави для поновлення пропущеного строку для подання апеляційної скарги.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день і час розгляду справи, що відповідно до ст.294 КУпАП не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши ОСОБА_1 , адвоката Мужа В.В., які підтримала подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, приходжу до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 4 ч.1 ст.3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.173-2 КУпАП у вчиненні домашнього насильства щодо свого онука ОСОБА_7 , ОСОБА_1 за обставин, встановлених у постанові суду, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.

Як вбачається з протоколів про адміністративне правопорушення серії ВАД №621895 від 21 лютого 2025 року, ОСОБА_2 29 січня 2025 року близько 21 год., перебуваючи по АДРЕСА_1 , вчинила відносно онука ОСОБА_7 домашнє насильство психологічного характеру, а саме висловлювала словесні образи внаслідок чого завдала шкоду його психічному здоров`ю, чим порушила вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Окрім того, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №621894 від 21 лютого 2025 року, ОСОБА_2 29 січня 2025 року близько 21 год., перебуваючи по АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно своєї колишньої невістки ОСОБА_1 , а саме словесно ображала та декілька раз вдарила палицею та штовхнула останню, внаслідок чого завдана їй фізичного болю та шкоду психічному здоров`ю, чим порушила вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Так, в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснила, що є матір`ю ОСОБА_10 , який перебував у зареєстровану шлюбі із ОСОБА_1 . Від даного шлюбу у них є син ОСОБА_7 . На даний час шлюб між її сином та ОСОБА_1 розірваний. У їх спільній сумісній власності є квартира АДРЕСА_2 , в якій після розірвання шлюбу залишився проживати її син. Між колишнім подружжя не досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою, внаслідок чого між ними постійно виникають конфлікти. 29 січня 2025 року о 20 год. до неї зателефонував син та повідомив, що до нього прийшла ОСОБА_1 та хоче її бачити. Вона разом зі донькою ОСОБА_12 , приїхали за місцем проживання сина, де вже були присутній працівники поліції, яких викликала ОСОБА_1 ..

Вказала, що будь-якого домашнього насильства відносно колишньої невістки та онука ОСОБА_7 не вчиняла та не ображала їх, не штовхала та не била палицею. Зазначила, що саме колишня невістка ОСОБА_1 штовхнула її.

ОСОБА_2 ствердила, що не перешкоджала онуку ОСОБА_7 вийти з квартири після того як з неї вийшла ОСОБА_1 ..

Як пояснила потерпіла ОСОБА_1 , квартира по АДРЕСА_1 є спільною власністю, та належить їй разом із колишнім чоловіком. Більше трьох років вони проживають окремо, син проживає разом з нею по АДРЕСА_3 . Між ними склався порядок користування спільною квартирою, відповідно до якого, вона має свою кімнату, в якій зберігає свої речі, син має свою кімнату, а ОСОБА_10 користується вітальнею.

Кілька місяців тому вона помітила, що серцевина у вхідних дверях замінена, однак ОСОБА_10 не надав їй ключі до квартири. 29.01.2025 року вона разом з ОСОБА_7 прийшли у квартиру, двері відчинив колишній чоловік, впустив їх у квартиру, однак надати ключі відмовився, тому вона викликала поліцію. ОСОБА_10 викликав своїх родичів - маму ОСОБА_3 , сестру ОСОБА_12 та її доньку, які її ображати.

В подальшому, коли працівники поліції залишили квартиру, вона вийшла з квартири, а син ОСОБА_7 залишився у квартирі, де ОСОБА_2 продовжувала ображати його, закрила квартиру та перешкоджала вийти.

ОСОБА_7 пояснив, що більше трьох років проживає з матір`ю по АДРЕСА_4 . Квартира по АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю батьків. Батько змінив замки на вхідних дверях квартири та мати не мала доступу до квартири. 29 січня 2025 року він разом з матір`ю прийшли у квартиру по АДРЕСА_5 , де між батьками виник конфлікт. Мати викликала поліцію, а згодом приїхали ОСОБА_2 з родичами, яка ображала його матір, випихала її з квартири палицями, за допомогою яких пересувається, та агресивно висловлювалась у його сторону, перекрила йому вихід з квартири, не випускала і ображала його.

Положеннями ч.1 ст.173-2 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Приписами ч. 2 ст. 173-2 КУпАП встановлено відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Суд правильно вказав, що виходячи зі змісту правової норми, визнаючи особу винною за ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, суд повинен визначити яке насильство було вчинено по відношенню до потерпілого, конкретизувати в чому воно виражалося і яка шкода заподіяна чи могла бути заподіяна потерпілому.

Також, суд підставно взяв до уваги, що згідно з вимогами п.п. 3, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 спільно не проживали та не проживають, не ведуть спільного побуту, окрім того, колишня свекруха та колишня невістка між собою не є родичами, тому висновки суду, що вони не є суб`єктами, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є правильними. Тому вказані обставини виключають в діях ОСОБА_2 склад адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД № 621894 від 21 лютого 2025 року щодо вчинення нею домашнього насильства відносно колишньої невістки ОСОБА_1 ..

Також, свідок ОСОБА_10 вказав, що 29 січня 2025 року між ним та колишньою дружиною виник конфлікт з приводу заміни замків на вхідних дверях, внаслідок чого дружина викликала поліцію, а він, на прохання колишньої дружини, зателефонував своїй матері.

Коли прийшли у квартиру мама, разом з його сестрою ОСОБА_12 та племінницею між ними з однією сторони та ОСОБА_1 дійсно відбувався конфлікт, однак, ОСОБА_2 не ображала ОСОБА_7 та будь-яких агресивних висловлювань в його сторону він не чув.

Вказав, що не бачив, щоб мати штовхала палицею ОСОБА_1 , навпаки остання штовхнула матір. Також вказав, що ніхто не перешкоджав ОСОБА_7 вийти з квартири.

Зазначив, що після того як ОСОБА_1 вийшла з квартири, він з сином ОСОБА_7 залишись у коридорі та вони ще кілька хвилин продовжували спілкуватись.

Як ствердила свідок ОСОБА_12 , вона є донькою ОСОБА_3 та була присутньою 29 січня 2025 року під час даного конфлікту. Вказала, що між братом та ОСОБА_1 часто виникають конфлікти щодо користування спільною квартирою, однак вона не чула, щоб мати будь-яким чином ображала ОСОБА_7 та агресивно висловлювалась в його сторону. Вона не бачила, щоб мати перешкоджала ОСОБА_7 вийти з квартири. Навпаки, вона була свідком, як ОСОБА_1 вийшла з квартири, а її брат ОСОБА_10 разом з сином залишись у коридорі та продовжували спілкуватись.

З урахуванням встановлених обставини справи, суд правильно вказав, що в матеріалах справи наявні протилежні та взаємовиключні пояснення сторін конфлікту, які беззаперечно не підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства відносно онука ОСОБА_7 . Такі дії не підтверджують і долучені до матеріалів справи відеоматеріали з нагрудних камер працівників поліції, оскільки на них не зафіксовано будь-яких дій вчинення домашнього насильства психологічного характеру ОСОБА_2 відносно ОСОБА_7, в тому числі висловлювання в його сторону словесних образ, про які вказували потерпілі.

Інших доказів, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру відносно онука ОСОБА_7 , в матеріалах справи немає.

Відповідно до вимог ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу, тому державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення.

Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України, оскільки доказування є правом особи, а не її юридичним обов`язком.

Висновки суду першої інстанції про відсутність в діях складу адміністративних правопорушень ОСОБА_2 у вчиненні домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо колишньої невістки ОСОБА_1 та онука ОСОБА_7 за обставин, встановлених у постанові суду, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи.

Беручи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вини ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, а протокол про адміністративне правопорушення без підтвердження іншими доказами, сам по собі не являється доказом вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях останньої складу вмінених їй правопорушень та правомірно закрив провадження у справі.

Посилання апелянта, що матір колишнього чоловіка є суб`єктом правопорушень в сфері запобігання і протидії домашньому насильству, незалежно від місця її проживання, є необґрунтованим, оскільки ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не передбачено поширення дії законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству щодо колишньої свекрухи.

Безпідставними є твердження апелянта, що допитані свідки є дочкою та сином ОСОБА_2 (родичами першої лінії споріднення), і їхні покази на захист ОСОБА_2 підлягають критичній оцінці, оскільки суд оцінював докази згідно з ст. 252 КУпАП при всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, в тому числі із поясненнями потерпілих, підставно вказавши, що вони є взаємновиключні, тому обґрунтовано не взяв їх до уваги.

Твердження апелянта, що неповнолітній син потерпілої та внук ОСОБА_2 підтвердив, що ОСОБА_2 закрила йому вихід з квартири проти його волі та словесно ображала, то такі твердження не знайшли свого підтвердження іншими доказами, тому суд правомірно не взяв їх до уваги.

Викладені в обґрунтування поданої апеляційної скарги доводи, з урахуванням наявних у справі доказів, не дають сумнівів в правильності висновків місцевого суду та не спростовують встановлені судом обставини події, а зводяться виключно до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки повний текст постанови суду ОСОБА_1 отримала 21.03.2025, їй слід поновити строк на апеляційне оскарження, визнавши причини пропуску строку поважними.

На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП,

п о с т а н о в и л а:

Поновити строк на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_2 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя