КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 758/415/25 Апеляційне провадження № 33/824/2295/2025Головуючий у суді першої інстанції - Казмиренко Л.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , на постанову Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року про притягнення

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 5 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 10.03.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 5 (п`ять) років, без оплатного вилучення транспортного засобу. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн. (а.с.27-30).

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутності складу адміністративного правопорушення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту керування ним транспортним засобом, зокрема пояснення свідка (охоронця парковки), який викликав поліцію та якого не було допитано судом першої інстанції. Пояснив, що перебував поряд з авто, але не керував ним, що помилково розтлумачено судом першої інстанції, як керування транспортним засобом. Вказав, що матеріали справи не доводять провину як прямо, так і поза розумним сумнівом (а.с. 22-28).

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Так, положеннями статті 1 КУпАП передбачено, що завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Вимогами статті 8 КУпАП передбачено, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно зі ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Як встановив суд першої інстанції та убачається із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 196595, ОСОБА_1 14.12.2024 о 21 год. 36 хв. у м. Києві по вул. Електриків, 20А, повторно протягом року керував ТЗ, будучи позбавленим права керування, чим порушив п. 2.1.а. ПДР, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП (а.с.1).

Визнаючи ОСОБА_1 винним за частиною 5 статті 126 КУпАП та накладаючи адміністративне стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, будучи позбавленим права керування, підтверджений матеріалами справи, зокрема:

1) даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 196595 від 14.12.2024;

2) даними постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3279461 від 16.10.2024 про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 4 ст. 126 КУпАП;

3) даними постанови Оболонського районного суду м. Києва від 09.02.2024 року у справі №756/1039/24 про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладення стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років;

4) довідкою інспектора відділу адміністративної практики Управління патрульної поліції Людмили Білик;

5) оглянутим відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, з якого суд встановив, що працівники поліції приїхали на стоянку, де охоронець повідомляє, що ОСОБА_1 хотів виїхати на транспортному засобі, однак він не дав йому цього зробити, оскільки останній позбавлений права керування. ОСОБА_1 повідомляє працівникам поліції, що хотів вивезти транспортний засіб зі стоянки або попросити когось.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 2.1.а ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: a) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Відповідно до ч. 2 - 4 ст. 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, - тягне за собою позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців. Керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ч. 5 ст. 126 КУпАП, повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Складом правопорушення є наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Частиною 2 статті 251 КУпАП визначено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Таким чином, на підтвердження вчинення особою адміністративного правопорушення, особа, яка уповноважена складати протокол повинна надати належні, достатні та достовірні докази, з яких суд має встановити об`єктивну істину у справі та надати відповідну оцінку.

Дійсно, як убачається з матеріалів справи, постановою Оболонського районного суду міста Києва від 09.02.2024 ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 40 800,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, що вказує на ознаку повторності.

В той же час, як вбачається із диспозиції статті 126 КУпАП, підлягає встановлення безпосередньо факт керування транспортним засобом.

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винним вказав, що обстановка події, зафіксована на відеозаписі з бодікамери працівника поліції, дає підстави для відсутності сумніву щодо факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, оскільки останній знаходиться поруч з транспортним засобом на виїзді зі стоянки, а охоронець стоянки пояснив, що не дав ОСОБА_1 виїхати, що на переконання суду першої інстанції указує на безпосередній факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

З таким висновком апеляційний суд не погоджується.

Як зазначив Касаційний адміністративний суд в складі Верховного суду в рішенні № 303/4467/16-а, само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

З наявного у матеріалах справи відеозапису апеляційний суд встановив, що працівники поліції приїхали на виклик охоронця стоянки, який стверджував про те, що ОСОБА_1 має намір виїхати зі стоянки. Будучи обізнаним у тому, що ОСОБА_1 позбавлений права керування транспортними засобами, охоронець стоянки вказав, що не дав останньому виїхати. Також встановлено, що ОСОБА_1 не керував транспортним засобом, не перебував в авто, а стояв поруч із ним.

Інших належних та достатніх доказів, які б підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом матеріали справи не містять.

Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.98 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, щодо особа що скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Отже, стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Згідно положень ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, тлумачяться на її користь.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого указаною статтею.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про достатність доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_1 є передчасним і помилковим, а отже постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, на підставі п. 1. ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Максим Оніщук