КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 761/670/25 Апеляційне провадження № 33/824/2102/2025Головуючий у суді першої інстанції - Савчук Ю.Н. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі судді Оніщука М.І. розглянув у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року про притягнення

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

до адміністративної відповідальності, передбаченої частинами 1, 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.02.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАПта накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн. Закрито провадження у справі за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.146-151).

Не погодившись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції взяв до уваги пояснення виключно потерпілої ОСОБА_4 , при цьому повна та всебічна оцінка зібраним у справі доказам, зокрема наданих ОСОБА_1 надана не була. Вказує, що наявні в матеріалах справи протоколи та рапорти, складені працівника поліції, не містять необхідних і достатніх даних, які б доводили провину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих правопорушень, а також у матеріалах справи відсутні докази щодо форми вчинення домашнього насильства. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на некоректність викладу у протоколах фабули адміністративного правопорушення, без зазначення обставин, необхідних для кваліфікації інкримінованого правопорушення, а також невірно визначено природу конфліктної ситуації, що виникла між учасниками справи. Вказує на те, що суд першої інстанції порушив строки розгляду справи, що є безпідставним затягуванням розгляду справи. Посилається на те, що суд не встановив, які конкретно погрози та образи висловлювались ОСОБА_1 та чим, окрім пояснень потерпілої, вони підтверджуються, і чи призвели вони до психологічного розладу, побоювань, а також чи завдали вони шкоду психічному стану потерпілої особи (а.с. 158-168).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому її неявка не перешкоджає розгляду справи (ч. 6 ст. 294 КУпАП).

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Положеннями ст. 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Відповідно до вимог ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.

Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Отже, з огляду на положення ст.ст. 251, 252 КУпАП суд в постанові повинен навести докази наявності чи відсутності адміністративного правопорушення, винності особи у його вчиненні, а також дати належну оцінку цим доказам у їх сукупності.

Як убачається із протоколів про адміністративне правопорушення та було встановлено судом першої інстанції, 21.12.2024 о 23 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру стосовно малолітнього ОСОБА_3 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 4).

21.12.2024 приблизно о 23 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_4 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 18).

21.12.2024 о 23 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру стосовно малолітньої ОСОБА_5 , чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 31).

Визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП суд першої інстанції виходив з того, що вина останнього у вчиненні вказаних адміністративних правопорушень підтверджується протоколами про адміністративне правопорушення від 21.12.2024, рапортами інспектора СПДН Шевченківського УП ГУНП у місті Києві Задорожного І. від 22.12.2024, поясненням потерпілої від 22.12.2024, витягами з Автоматизованого робочого місця оперативного робітника (інтегрована інформаційно-пошукова система Міністерства внутрішніх справ України ІІПС «Армор від 24.12.2024.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на момент події перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 9-10).

Згідно рапортів інспектора СПДН Шевченківського УН ГУНП у місті Києві від 22.12.2024, по факту виклику на лінію 102 від 21.12.2024 було здійснено виїзд за адресою; АДРЕСА_1 . В ході відпрацювання виклику на місці події було виявлено гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка повідомила, що її чоловік гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинив відносно неї домашнє насильство психологічного характеру, а саме ображав нецензурною лайкою та принижував в присутності малолітніх дітей гр. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого на останнього були складені протокли про адміністативні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 5, 19, 31).

У письмових поясненнях від 21.12.2024 ОСОБА_4 інспектору СПДН Шевченківського УН ГУНП у місті Києві І.Задорожньому по суті події пояснила, що 21.12.2024 близько 22 год. 00 хв. чоловік почав обзивати її, після чого силоміць забрав її телефон та дітей, кричав при дитині різні слова, які ображали її та її семирічну доньку. Чоловік почав погрожувати, наказував забиратись із квартири. При намаганні вийти з квартири для виклику поліції, чоловік силою відштовхував її від дверей, що продовжувалось багато разів. Потім чоловік повалив її на диван, силою тримаючи її голову, намагаючись розблокувати її телефон, в той час їй не було чим дихати та вона просила її відпустити, на що чоловік не реагував. Старший син весь цей час спав, а молодша донька плакала і благала чоловіка зупинитись, на що він не реагував (а.с. 7, 21, 34).

У письмових поясненнях від 21.12.2024 ОСОБА_1 інспектору СПДН Шевченківського УН ГУНП у місті Києві І.Задорожньому по суті події пояснив, що 21.12.2024 близько 21 год. 00 хв. дружина повернулась до дому. Молодша дитина плакала. Почавши з`ясовувати, що трапилось, дитина почала давати суперечливі покази. У процесі розмови з дитиною дружина почала забороняти розмовляти з дитиною. Після чого намагався перевірити перебування дитини та матері через її телефон, однак йому не вдалось цього зробити. Розмова з дружиною переросла в лайку. Після чого була викликана поліція. Старша дитина у цей час спала, участі у сварці не брала (а.с. 8, 22, 35).

Суд першої інстанції в оскаржуваній постанові вказав, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт психологічного насильства з боку ОСОБА_1 стосовно потерпілої - його дружини ОСОБА_4 , що включало словесні образи, а вилучення ОСОБА_1 телефону дружини та відстежування її дзвінків та переміщень суд розцінив як переслідування. При цьому, суд встановив, що у діях ОСОБА_1 був наявний умисел спричинення шкоди та такими діями порушено права та свободи ОСОБА_4 , оскільки була значна перевага сил, зокрема фізичних ОСОБА_1 над ОСОБА_4 як жінкою, а також було застосовано фізичну силу, що було встановлено із пояснень потерпілої. На переконання суду, такі дії викликали у потерпілої ОСОБА_4 побоювання за свою безпеку та безпеку малолітніх дітей та спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдали шкоди її психічному здоров`ю, відтак в діях ОСОБА_1 наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитись не може, оскільки такі висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в ній доказам.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.

Так, диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон) домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 14 ст. 1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Для правильної кваліфікації дій особи, яка притягується до адміністративної відповідальності з підстав передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП факт порушення вказаних прав повинен бути відображений у протоколі про адміністративне правопорушення.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених у диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому. Разом з тим, вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру, повинно бути підтверджено поясненнями свідків, потерпілих або іншими доказами (наприклад аудіо/відео фіксацією), що є необхідним елементом складу даного правопорушення.

Отже, домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли будь-які діяння фізичного, психологічного чи економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи настання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.

У той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.

Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.

Тобто, факт вчинення конфлікту, навіть між особами, визначеними Законом, сам по собі не може свідчити про факт скоєння насильства.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст. 255 КУпАП (ч. 2 ст. 251 КУпАП).

Підставою для складання протоколів про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було виключно повідомлення на лінію 102 та пояснення ОСОБА_6 , при цьому протокол про адміністративне правопорушення не містить конкретного тлумачення факту психологічного насильства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 та малолітніх дітей.

Протокол є важливим процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій за які передбачена адміністративна відповідальність та його невід`ємні складові частини повинні бути оформлені належним чином, містити в собі всі дані, необхідні для своєчасного та об`єктивного вирішення питання про наявність в діях особи складу адміністративного правопорушення.

При цьому, всі викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини повинні бути доведені сукупністю належних та допустимих доказів.

Отже, особа, яка складала протокол, повинна ретельно з`ясувати обставини події (конфлікту) у обох учасників, відшукати можливих свідків події та, у сукупності зі з`ясованими обставинами та здобутими доказами на їх підтвердження, визначитися чи дії особи завдали шкоди психічному здоров`ю, чи могли завдати таку шкоду, а також чи такі дії чинили психологічне або фізичне насильство.

Сам по собі він не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом».

Таким чином, до протоколів про адміністративні правопорушення фактично долучені лише письмові пояснення потерпілої ОСОБА_4 , однак з їх аналізу неможливо беззаперечно дійти висновку про те, що в діях ОСОБА_1 є склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

При цьому, із зазначених письмових пояснень в їх сукупності вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , які на момент події були подружжям, мав місце саме конфлікт, який не містить ознак домашнього насильства у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а спільна малолітня дитина - ОСОБА_5 стала свідком конфлікту між батьками.

Висновки суду першої інстанції про те, що своїми діями ОСОБА_1 порушив права та свободи ОСОБА_4 , а також застосував фізичну силу, яка мала превагу над потерпілою встановив виключно з пояснень потерпілої, яка є зацікавленою у даному конфлікті.

Доказів, які б безумовно свідчили про вчинення ОСОБА_7 над потерпілими домашнього насильства, матеріали справи не містять, що не дає підстави суду дійти переконання про винуватість ОСОБА_1 .

Таким чином, відсутні підстави для висновку, що у ОСОБА_1 був наявний умисел на заподіяння шкоди психічному та фізичному здоров`ю потерпілих. Сам по собі конфлікт, з`ясування стосунків між подружжям, не утворює складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, які інкриміновані ОСОБА_7 .

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2010 від 22.12.2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правової презумпції, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

У силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачиться на її користь, недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Насильство у родині будь-якого характеру, відрізняється від конфліктних ситуацій, спорів, що виникають у кожній сім`ї та не становлять загрози подальшому розвитку здорових стосунків, тим, що при домашньому насильстві завжди дії того, хто допускає таке насильство, носять навмисний характер, з наміром досягнення бажаного результату, тягнуть спричинення шкоди; відбувається порушення прав і свобод людини; наявна значна перевага сил (фізичних, психологічних, пов`язаних із вищою посадою тощо) того, хто чинить насильство. Якщо в діях немає хоча б однієї з чотирьох наведених ознак, вони не є насильством.

З наведеного вбачається, що належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили факт скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме домашнього насильства, тобто умисного вчинення діянь психологічного та фізичного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю потерпілих, матеріали справи не містять, що виключає можливість притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про достатність доказів, які вказують на винуватість ОСОБА_1 є помилковим, а отже, з огляду на те, що у діях останнього не вбачається складу указаного адміністративного правопорушення, постанова суду першої інстанції в частині визнання винним та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частинами 1, 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю, на підставі п. 1. ч. 1 ст. 247 КУпАП.

Разом з цим, постанова Шевченківського районного суду міста Києва від 28.02.2025 в іншій частині підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження у справі за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення

Враховуючи викладене, керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року в частині визнання винним та притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності, передбаченої частинами 1, 2 статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та в частині стягнення судового збору - скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

В іншій частині постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 28 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Максим Оніщук