Справа № 307/240/25
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/157/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2025.

Цією постановою:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн без конфіскації знарядь і засобів вчинення правопорушення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 024738 від 12.01.2025 та постанови суду від 05.02.2025 вбачається, що ОСОБА_1 12.01.2025 о 17 год 35 хв у селищі Солотвино Тячівського району, в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Солотвино» на в`їзд в Україну прибув у пішому порядку та під час проходження паспортного контролю при внесенні інформації про особу відбулося спрацювання бази даних «Ризик Перетин», тобто відсутність інформації про проходження прикордонного контролю на виїзд з території України встановленим законодавством України порядком. У ході спілкування громадянин України ОСОБА_1 повідомив, що здійснив незаконне перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України 05.09.2024 приблизно о 11 год на напрямку 298-299 прикордонного знаку та на території Румунії був затриманий прикордонною поліцією, яка 06.09.2024 видала йому довідку «Дозвіл на проживання для осіб, які потребують тимчасового захисту» та відпустила його. Своїми діями ОСОБА_1 здійснив незаконне перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову судді від 05.02.2024 скасувати та закрити провадження у справі або звільнити його від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю. Стверджує, що не отримав копії протоколу та не розумів, що відбувається при його складанні, оскільки являється румуном за національністю і не достатньою мірою володіє українською мовою. Викладені у протоколі обставини не відповідають дійсності. Крім того, суд не взяв до уваги те, що він добровільно повернувся в Україну, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, що дає підстави для

-2-

застосування щодо нього положень ст. 22 КУпАП. Також звертає увагу на те, що в нього відсутні кошти для сплати штрафу, оскільки він не має постійного місця роботи.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 та захисник-адвокат Дан І. Й. на розгляд справи щодо ОСОБА_1 не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. За змістом ст. 294 КУпАП неявка особи, яка притягується до відповідальності, у судове засідання не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду справи. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, , а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутністю ОСОБА_1 та захисника-адвоката Дана І. Й., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. При цьому враховується клопотання ОСОБА_1 та захисника-адвоката Дана І. Й. про розгляд справи без їхньої участі.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.

Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 024738 від 12.01.2025 встановлено, що ОСОБА_1 12.01.2025 о 17 год 35 хв у селищі Солотвино Тячівського району, в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Солотвино» на в`їзд в Україну прибув у пішому порядку та під час проходження паспортного контролю при внесенні інформації про особу відбулося спрацювання бази даних «Ризик Перетин», тобто відсутність інформації про проходження прикордонного контролю на виїзд з території України встановленим законодавством України порядком. У ході спілкування громадянин України ОСОБА_1 повідомив, що здійснив незаконне перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України 05.09.2024 приблизно о 11 год на напрямку 298-299 прикордонного знаку та на території Румунії був затриманий прикордонною поліцією, яка 06.09.2024 видала йому довідку «Дозвіл на проживання для осіб, які потребують тимчасового захисту» та відпустила його. Своїми діями ОСОБА_1 здійснив незаконне

-3-

перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991.

Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються інформацією про перетин ОСОБА_1 державного кордону України, письмовими поясненнями начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_3 , рапортом інспектора прикордонної служби вищої категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_4 , довідкою щодо виникнення обстановки навпроти АДРЕСА_2 (ділянка ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВПС « ІНФОРМАЦІЯ_3 » НОМЕР_1 прикордонного загону) із фототаблицею, заявою ОСОБА_1 про визнання вини та можливість розгляду справи без його участі.

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його винуватість у вчиненні, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.

Поряд з тим, жодного доказу, який би ставив під сумніви правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , стороною захисту не надано.

Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які б давали підстави вважати, що начальник 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_3 була упередженою при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу за ознаками передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, і що в неї були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про її зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що начальник 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) ОСОБА_3 , діяла у межах наданих їй повноважень.

Разом з тим, під час розгляду апеляційної скарги, не встановлено й будь-яких даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу, морального тиску чи інших дій, які призвели до примусового підписання ним заяви про визнання вини, а також до відмови від надання будь-яких пояснень з приводу обставин події та відмови від підписання протоколу про адміністративне правопорушення.

Між тим, апеляційний суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 оскаржував незаконні дії саме працівників прикордонної служби, які склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення у передбачений законом спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримав копії протоколу та не розумів, що відбувається при його складанні, оскільки являється румуном за національністю і не достатньою мірою володіє українською мовою, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі не підтверджені будь-якими доказами. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 являється громадянином України, а з матеріалів справи не вбачається, що під час складання протоколу висловлював вимогу про залучення перекладача та/або захисника.

-4-

Не знаходять свого підтвердження та повністю спростовуються наявними у матеріалах справи доказами і доводи апеляційної скарги про те, що викладені у протоколі обставини не відповідають дійсності.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до диспозиції частини першої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 , суть вчиненого ним правопорушення полягає у незаконному перетині державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України.

Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Отже, ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною першою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України.

Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд оцінює, як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 здійснив незаконне перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України 05.09.2024 приблизно о 11 год на напрямку 298-299 прикордонного знаку, чим порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Таким чином, докази, покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як у цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.

При розгляді справи цим доказам суд дав належну оцінку, а тому твердження в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження і такі відхиляються.

-5-

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому за провину.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що зміст складеного щодо ОСОБА_1 протоколу свідчить про те, що такий відповідає вимогам ст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, у ньому відображені всі необхідні й передбачені цими нормами відомості та обставини, у тому числі чітко викладена суть адміністративного правопорушення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є спробою уникнути адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення.

За таких обставин, наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності є підтвердженням в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, отже судом першої інстанції під час розгляду справи дотримано вимоги ст. 279, 280 КУпАП, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а адміністративне стягнення, яке накладено на нього у межах санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, відповідає як характеру та ступеню адміністративного правопорушення, так і особі правопорушника, а також передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення, і в свою чергу є необхідним і достатнім для виправлення і виховання ОСОБА_1 у дусі точного та неухильного додержання законів та запобігання новим правопорушенням.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, за малозначністю вчиненого правопорушення, апеляційний суд уважає необґрунтованими з таких підстав.

Положення ст. 23, 33 КУпАП регламентують, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого правопорушення орган, посадова особа, уповноважені вирішувати справу, можуть звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Зважаючи на характер вчиненого правопорушення, яке з об`єктивної сторони полягає у незаконному перетині ОСОБА_1 державного кордону у період дії воєнного стану в Україні, апеляційний суд не вважає таке правопорушення малозначним, а тому підстав для застосування вимог ст. 22 КУпАП немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 добровільно повернувся в Україну, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, апеляційний суд із урахуванням наведеного визнає такими, що не являються достатніми підставами для застосування положень ст. 22 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту не надано доказів, які б характеризували ОСОБА_1 з позитивної сторони, а також відомостей про його фінансовий та майновий стан. У підтвердження доводів про наявність у ОСОБА_1 трьох дітей не надано копій свідоцтв про народження.

-6-

Разом з тим, сторона захисту не вказує на те, з якою метою ОСОБА_1 здійснив незаконний перетин державного кордону України та повернувся в Україну, натомість зазначає, що викладені у протоколі обставини не відповідають дійсності, що в свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_1 не у повній мірі визнає свою вину та не кається у вчиненому.

Із цих підстав, непідтвердженими і такими, що не свідчать про малозначність вчиненого ОСОБА_1 правопорушення, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_1 відсутні кошти для сплати штрафу, оскільки він не має постійного місця роботи.

Тому, апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке є мінімальним відповідно до санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, і яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 05.02.2025 щодо нього, - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя