ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/2733/24 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 33/818/659/25 Суддя доповідач Шабельніков С.К.
Категорія: Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Харків

Суддя Харківського апеляційного суду Шабельніков С.К.,

за участю секретаря - Вакули Н.С.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,

захисника Доценко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Доценко Н.В. на постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, -

в с т а н о в и в:

Цією постановою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притягнуто до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень 00 копійок з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Постановою встановлено, що водій ОСОБА_1 02 березня 2024 року о 10:00 за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Пісочин, Полтавське шосе, 204, керував транспортним засобом ЗАЗ 110308-45, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: неприродна блідість, підвищена жвавість мови та рухів, звужені зіниці очей, які не реагують на світло; відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, а саме в медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.

Не погодившись з судовим рішенням захисником Доценко Н.В. на постанову суду першої інстанції було подано апеляційну скаргу.

Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають значення для правильного розгляду справи та порушив вимоги норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку апелянта, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_1 бути заслуханим судом, розглянувши справу за відсутності сторони захисту. Крім того, захисник зазначає, що особу, яка притягається до адміністративної відповідальності було зупинено працівниками поліції безпідставно, а тому вимога поліцейського щодо проведення огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, на думку адвоката, була незаконною.

Крім того, захисник просила поновити їй пропущений строк апеляційного оскарження постанови суду першої інстанції, посилаючись на те, що в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 та його захисник участі не приймали, а копію постанови сторона захисту отримала 21.02.2025, а тому не мала можливості у строк, передбачений чинним законодавством, подати апеляційну скаргу.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження відомостями матеріалів справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

За таких обставин, з метою належного дотримання конституційних засад забезпечення доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення, - відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити. В обґрунтування своїх апеляційних доводів надали аналогічні зазначеним в апеляційній скарзі пояснення.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відомості, що є наявними у справі про адміністративне правопорушення, апеляційний суд дійшов висновку, що подана апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, суд дотримався всіх вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винності ОСОБА_1 у порушенні Правил дорожнього руху, передбачених п. 2.5, а саме: на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції водій відмовився.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апеляційним судом не встановлено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Натомість, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП підтверджується наявними у справі відомостями, а саме: відомостями протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 604940 від 02.03.2024 року, в якому зазначено факт керування ОСОБА_1 02 березня 2024 року о 10:00 за адресою: Харківська область, Харківський район, селище Пісочин, Полтавське шосе, 204, транспортним засобом ЗАЗ 110308-45, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння: неприродна блідість, підвищена жвавість мови та рухів, звужені зіниці очей, які не реагують на світло; відмовився від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, а саме в медичному закладі КНП ХОР «ОКНЛ» та порушення ним вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху.

В протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №604940 від 02.03.2024 року, в графі «пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, по суті порушення» зазначено «Під час огляду ТЗ та особистого огляду не було підстав на проходження експертиз. Був тверезий та адекватний. Відмовився через нервування під час допиту. Мав погане самопочуття», що свідчить про те, що водія було ознайомлено з відомостями протоколу, а також про те, що водій скористався своїм правом, надавши пояснення по суті справи.

Відповідно до відомостей довідки інспектора УПП в Харківській області ДПП В. Тарасенка, ОСОБА_1 отримав посвідчення водія НОМЕР_2 від 17.03.2010 (а.с.2), а тому не виконання правил дорожнього руху особою, яка притягається до адміністративної відповідальності в частині дотримання обов`язків водія є свідомими та умисними діями ОСОБА_1 .

Відомостями направлення на огляд водія транспортного засобу з метою встановлення стану сп`яніння встановлено, що медичний огляд ОСОБА_1 не проводився.

З відомостей рапорту поліцейського С. Марчука вбачається, що 02.03.2024 на СП «Пісочин» було зупинено автомобіль ЗАЗ 110908-45 державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . В ході проведення процесуальних дій, у водія було виявлено ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість, звужені зіниці очей, які не реагують на світло, поведінка, що не відповідає обстановці. Від виконання вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я водій ОСОБА_1 відмовився. Стосовно водія було складено протокол про адміністративну відповідальність за порушення вимог п. 2.5 Правил дорожнього руху, транспортний засіб було передано водію ОСОБА_2 під особисте зобов`язання.

З відомостей пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, наданих ОСОБА_1 суду апеляційної інстанції, які він надав добровільно вбачається, що він дійсно керував транспортним засобом та 02.03.2024 року проїздив блок-пост де був зупинений військовослужбовцями, які покликали поліцейського, який також був присутній на цьому пості. Встановивши ознаки наркотичного сп`яніння, поліцейський запропонував водію пройти огляд в закладі охорони здоров`я. Від виконання цієї вимоги ОСОБА_1 відмовився, вважаючи цю вимогу безпідставною та незаконною. Щодо виявлених ознак ОСОБА_1 окремо зазначив, що багато працює маляром.

Відомостями відеозапису фіксації обставин правопорушення, доданого до протоколу встановлено, що транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 було зупинено на стаціонарному блок пості. Під час виконання процесуальних дій та дій, покликаних на забезпечення безпеки, зумовлених дією на території України режиму «Воєнний стан», зокрема із залученням собаки поліцейським встановлені ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість, а також зіниці очей, які не реагують на світло. Наявність ознак сп`яніння було встановлено в тому числі і за допомогою ліхтарика. Разом з тим, щодо встановлених ознак наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 повідомив поліцейського, що багато працює маляром, а тому має стомлений вигляд, а також можливо певний ефект очей зумовлений роботою з фарбою, яка вочевидь є хімічною речовиною. Від проведення огляду на стан сп`яніння водій відмовився, оскільки не мав часу для його проведення, а також вважав проведення огляду безпідставним та незаконним. Водія було ознайомлено з правами, передбаченими ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення та інші процесуальні документи складені уповноваженою державою особою. Проте ОСОБА_1 та його захисник не скористалися процесуальною можливістю та не зверталися із скаргами на дії працівників поліції до їх безпосереднього керівництва з метою ініціювання службової перевірки або притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, якими були складені відповідні процесуальні документи у цій справі (ст. 267 КУпАП). Також стороною захисту не надано відомостей про те, що останній звертався до суду в порядку, передбаченому ст. 5, 20, 286 КАС України щодо оскарження дій або бездіяльності відповідних посадових осіб. Цих відомостей не надано суду і під час апеляційного розгляду.

Отже, суд встановив, що сторона захисту не скористалась своїм правом та не надала до суду доказів на підтвердження версії щодо незаконності дій працівників поліції під час проведення ними дій та складання матеріалів про адміністративне правопорушення за відмову ОСОБА_1 від проведення огляду на стан сп`яніння, а матеріали справи не містять відповідних відомостей, що обумовлюють невинуватість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відомості, які зафіксовані в письмових доказах, що долучені до матеріалів справи, відповідають дійсності, що вочевидь унеможливлює врахування апеляційним судом апеляційних доводів в цій частині.

Натомість, саме відмова від проходження огляду водія є процесуально визначальним фактом у цій справі, адже адміністративна відповідальність, встановлена ч.1 ст. 130 КУпАП, що настає в цьому випадку, саме за відмову водія у проходженні огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, що знайшло своє підтвердження у неспростованих відомостях протоколу про адміністративне правопорушення, доданих до нього доказах та інших відомостях, наявних у матеріалах справи.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає належним зазначити, що приписи статей 130 та 266 КУпАП в їх невід`ємному взаємозв`язку встановлюють відповідальність за відмову від проходження огляду, яка настає у випадку відмови водія від будь-якого, визначеного законом порядку, та запропонованого (в разі наявності підстав) огляду, а недійсним є безпосередньо огляд, проведений з порушенням проведення його порядку. Відомостей про порушення проведення порядку огляду на стан сп`яніння матеріали справи не містять. Не надано таких відомостей і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у її релевантному зв`язку із нормами Закону чинними на момент вчинення правопорушення, при розгляді справ про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП, судам слід враховувати, що стан сп`яніння встановлюють шляхом огляду правопорушника відповідно до встановленого Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Якщо водій ухиляється від огляду, то відповідні його дії та ознаки сп`яніння необхідно зафіксувати в протоколі про адміністративне правопорушення, складеному у присутності двох свідків або зафіксованому технічними пристроями відеозапису, що є підставою для притягнення порушника до адміністративної відповідальності.

Приписами абз. 4 п. 27 згаданої Постанови Пленуму Верховного Суду в їх релевантному зв`язку із вимогами ч.1 ст. 130 КУпАП в редакції, чинній на момент скоєння правопорушення, встановлено, що для притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП не має значення, протягом якого часу особа, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, керувала транспортним засобом.

Правопорушення вважається закінченим з моменту відмови водія транспортного засобу від проходження огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин. А тому, у працівників поліції виникають законні підстави для складання матеріалів про адміністративну відповідальність з моменту фіксування відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння в порядку встановленому законом незалежно від причин та способу надання водієм такої відмови.

За таких обставин, враховуючи зміст пункту 2.5 Правил дорожнього руху, необхідно вважати, що водій, стосовно якого є підозри про перебування його у стані сп`яніння, саме зобов`язаний пройти огляд у встановленому законом порядку. Вказаний обов`язок водія спрямований на безпеку руху, тому факт відмови від проходження такого огляду законодавство кваліфікує як окреме правопорушення з правовими наслідками, як для перебування його у стані сп`яніння. Таке належить вважати цілком виправданим та логічним, оскільки в протилежному випадку, водії, відмовляючись від такого огляду, мали б можливість приховувати свій стан, і як наслідок уникати юридичної відповідальності.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, (наприклад «Функе проти Франції», «Драган Петрович проти Сербії» (Dragan Petroviж v. Serbia) від 14.04.2020 (скарга № 75229/10), S та Марпер проти Сполученого Королівства) не можливо здійснювати по відношенню до особи будь - якого примусу з метою надання цією особою біологічних зразків, оскільки це в розумінні положень пункту 1 статті 8 Конвенції порушує право особи на повагу до її приватного життя.

З відомостей відеозапису, а також пояснень по суті справи, зазначених у протоколі, вбачається, що ОСОБА_1 відмовився від проведення огляду на стан сп`яніння в закладі охорони здоров`я, про що повідомив працівників поліції, а також поставив свій підпис у протоколі.

За таких обставин, наявність неспростованих під час апеляційного перегляду відомостей протоколу та долучених до нього доказів, поза розумним сумнівом, дають підстави вважати сторонньому спостерігачу, що ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху, відмовившись від виконання законної вимоги поліцейського про проведення медичного огляду водія на стан сп`яніння у встановленому законом порядку.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 працівниками поліції належить зазначити наступне.

Ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює перелік підстав для зупинки транспортних засобів. Аналіз цієї статті дає підстави стверджувати, що вимоги норм, зазначених у ній здебільшого спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху, а також на забезпечення норм, визначених Законом.

Зокрема, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону поліцейський може зупинити транспортний засіб якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Крім того, законодавець встановлює виключення і не обмежує працівників поліції підставами для зупинки транспортних засобів, визначених ст. 35 Закону «Про Національну поліцію».

Згідно до приписів ст. 31 Закону «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема зупинення транспортних засобів та перевірку документів особи.

Застосування цієї статті працівниками поліції має обумовлюватися зовнішніми чинниками або обставинами, які можуть надавати прав або зобов`язувати поліцейського застосувати певні превентивні заходи.

При цьому належить врахувати те, що згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено режим «воєнний стан», який діяв і на час оспорюваної події.

Згідно з п. 10 Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 р. № 1456, уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби зокрема і в разі проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду.

З відеозапису, рапорту поліцейського та особистих пояснень особи, яка притягається до адміністративної відповідальності вбачається, що ОСОБА_1 було зупинено на блок пості «Пісочин», що відповідає вимогам ст.ст. 31, 35 Закону України «Про Національну поліцію», а також п. 10 Порядку № 1456 від 29.12.2021.

За таких обставин дії поліцейського належить вважати законними, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та суб`єктивними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було порушено право ОСОБА_1 бути заслуханим судом, оскільки суд першої інстанції розглянув справу за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, ч. 1 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, ратифікованою Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Крім того конвенція встановлює право кожного на доступ до справедливого та безстороннього правосуддя. Однак таке право не є абсолютним, та може бути обмеженим з об`єктивних підстав, визначених законом з обов`язковим врахуванням принципу розумності строків для розгляду справи.

У справі «N.B. проти України» Суд зазначив, що «розумність тривалості розгляду справи має визначатися в світлі обставин справи, а також з огляду на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника» («N.B. проти України», 3 квітня 2008 року, §40).

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо неї, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено: (…) сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм провадження (…).

У рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та своєчасного (без невиправданих зволікань) розгляду і вирішення справи.

Частиною 6 ст. 38 КУпАП встановлено, що адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст. 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.

З відомостей, наявних у матеріалах справи, вбачається що подія адміністративного правопорушення за ч. 1ст. 130 КУпАП, яке ставиться у провину ОСОБА_1 відбулася 02.03.2024 року. Розгляд цієї справи неодноразово відкладався, зокрема, у зв`язку і з неприбуття учасників справи в судове засідання (а.с. 9, 20), а також і за заявами сторони захисту про відкладення розгляду справи (а.с. 24, 27, 31).

Справа ж фактично розглянута судом першої інстанції 19.02.2025 року, тобто у строк, встановлений ст. 38 КУпАП для накладення адміністративного стягнення за ст. 130 КУпАП.

При цьому слід врахувати, що суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначив, що ОСОБА_1 неодноразово протягом майже року викликався до суду, але жодного разу не з`явився. Крім того, суд враховує, що він мав можливість, в тому числі через свого захисника Доценко Н.В., яка з 25.06.2024 також мала можливість ознайомитись з матеріалами справи в електронній формі через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» та подати свої письмові пояснення щодо обставин справи. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що неможливість особи, яка притягається до адміністративної відповідальності прибути до суду для проведення судового розгляду не звільняє від виконання цього ж обов`язку її захисника, навіть за наявності підстав, які сторона захисту вважає переконливими для відкладення судового засідання.

Разом з тим належить зазначити, що клопотання про відкладення судового розгляду за станом здоров`я особи, яка притягається до адміністративної відповідальності само по собі не свідчить про неможливість для неї прийняти участі у судовому засіданні, в тому числі в режимі відеоконференції. До поважних причин неприбуття до суду за такою обставиною відноситься не просто факт перебування на лікарняному, а тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад, та інше захворювання, яке об`єктивно унеможливлює з`явлення особи на виклик. Такий підхід до оцінки поважності неявки до суду, викладений у Постанові Верховного Суду у справі №592/9605/21 від 11.12.2024 суд апеляційної інстанції вважає слушним, оскільки в протилежному випадку особи, які притягуються до відповідальності мали б можливість її уникнути у передбачений законом спосіб.

Крім того належить зазначити, що захисник скористалась правом, передбаченим ст. 294 КУпАП, та подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Для перегляду цієї справи за наслідками та в межах поданої апеляційної скарги суд апеляційної інстанції завчасно повідомив учасників цієї справи про адміністративне правопорушення, а також безпосередньо в залі судового засідання отримав від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника Доценко Н.В. пояснення на підтримку поданої апеляційної скарги, які сторона захисту висловила без обмежень у часі.

За таких обставин доводи сторони захисту про порушення її права на доступ до правосуддя, а також права бути заслуханою безстороннім та компетентним судом є необґрунтованими та вважаються обраним способом захисту ОСОБА_1 .

Оцінюючи відомості цих доказів у справі у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою та беззаперечно свідчать про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме: відмови особи, що притягається до адміністративної відповідальності від проходження огляду на стан сп`яніння.

Так, згідно з вимогами п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Пунктом 1.9 ПДР встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Дотримуючись вимог вищенаведеного закону суд апеляційної інстанції бере до уваги наступну практику Європейського суду з прав людини.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень статей 8, 9 Конституції України, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001, «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

Отже, доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не містять їх і матеріали справи. Більш того, порушень норм КУпАП під час складання протоколу та в суді першої інстанції, які обумовлюють необхідність скасування постанови суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо порушення ОСОБА_1 п. 2.5 Правил дорожнього руху та притягнуто за ч.1 ст.130 КУпАП до відповідальності, а тому посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі захисника не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання захисника Доценко Н.В. про поновлення строку апеляційного оскарження задовольнити, поновивши їй строк на апеляційне оскарження постанови Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника Доценко Н.В. залишити без задоволення.

Постанову судді Харківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя С.К. Шабельніков