Справа № 309/599/25
Закарпатський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.04.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/177/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Філь М. О. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Хустського районного суду Закарпатської області від 25.02.2025.

Цією постановою:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 023084 від 12.02.2025 та постанови судді від 25.02.2025 вбачається, що 12.02.2025 близько 16 год 30 хв прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» спільно з офіцерами прикордонного оперативно-розшукового відділу (з м.д.н.п. «Яблунівка») в межах контрольованого прикордонного району в н.п. Хуст на напрямку 169 прикордонного знаку, було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з громадянином України ОСОБА_3 , здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, у складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про Державний кордон України» від 04.11.1991, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат Філь М. О. порушує питання про скасування постанови від 25.02.2025 щодо ОСОБА_1 та закриття провадження у справі за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 цього Кодексу. Стверджує, що викладені у протоколі обставини не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 не мав намірів на незаконний перетин державного кордону України, а приїхав до м. Хуст з метою влаштуватися на роботу у с. Липча на підприємство по виготовленню теплиць. Був затриманий працівниками прикордонної служби на пероні залізничного вокзалу в м. Хуст, після чого був доставлений на прикордонний пункт Вишково Ракош, де підписав усі надані йому документи внаслідок застосування працівниками прикордонної служби психологічного насильства та погроз щодо нього. ОСОБА_1 не є військовозобов`язаним, оскільки йому 22 роки, у розшуку не перебуває, не мав при собі будь-яких речей та документів, які б давали підстави вважати про його наміри на незаконний перетин державного кордону України. Крім того, у матеріалах справи

-2-

відсутні належні та допустимі докази, які б доводи вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а саме схема правопорушення, фото-, відео фіксація, пояснення свідків тощо, а у протоколі не конкретизовано місце вчинення правопорушення. Висновок суду про те, що в матеріалах справи відсутні відомості про упередженість працівників прикордонної служби та їх зацікавленість у результатах розгляду справи спростовується скріншотами переписки ОСОБА_3 із приятелем ОСОБА_4 . Вина ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Крім того, ОСОБА_1 раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, його діями не заподіяна будь-яка майнова шкода або збитки державним чи суспільним інтересам, обставини, які обтяжують відповідальність, відсутні, що в свою чергу дає можливість для звільнення від відповідальності у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується відповідними довідками про доставку смс-повідомлення, ОСОБА_1 та його захисник-адвокат Філь М. О. на розгляд справи щодо ОСОБА_1 не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та захисника-адвоката Філь М. О., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. При цьому, враховується заява захисника-адвоката Філь М. О., яка просить розглянути справу у їх відсутності.

Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається

-3-

до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.

Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, за спробу незаконного перетину державного кордону України, вчиненої групою осіб, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 цього адміністративного правопорушення.

Не дивлячись на доводи апеляційної скарги захисника, наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, підтверджується зібраними у справі про адміністративне правопорушення й дослідженими в судовому засіданні доказами, яким дана правильна юридична оцінка.

Даними, які містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 023084 від 12.02.2025, стверджується, що 12.02.2025 близько 16 год 30 хв прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» спільно з офіцерами прикордонного оперативно-розшукового відділу (з м.д.н.п. «Яблунівка») в межах контрольованого прикордонного району в н.п. Хуст на напрямку 169 прикордонного знаку, було виявлено та затримано громадянина України ОСОБА_1 , який спільно з громадянином України ОСОБА_3 , здійснив спробу незаконного перетину державного кордону із України в Румунію поза пунктами пропуску через державний кордон, у складі групи осіб.

Викладені у протоколі про адміністративне правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджуються вищевказаним протоколом про адміністративне правопорушення (а. с. 1); протоколом про адміністративне затримання від 12.02.2025 (а. с. 2); протоколом особистого огляду речей та вилучення речей і документів від 12.02.2025 (а. с. 3); письмовими поясненнями в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ОСОБА_5 (а. с. 5); довідкою про результати затримання двох громадян України на ділянці впс « ІНФОРМАЦІЯ_3 » віпс « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а. с. 4); заявою ОСОБА_1 про визнання вини та можливість розгляду справи без його участі (а. с. 6).

Всупереч доводів апеляційної скарги, вищенаведені докази, є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні під час розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, та його вину у вчиненні, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення.

Відповідно до ст. 252 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є самостійним доказом у справі про адміністративне правопорушення, та має бути оцінений за правилами оцінки доказів.

Апеляційний суд встановив, що протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 відповідає вимогам КУпАП та Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення, затвердженою наказом МВС України № 898 від 18.09.2013, такий складений уповноваженою особою Державної прикордонної служби у присутності ОСОБА_1 . Зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_1 роз`яснені його права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, в тому числі право мати захисника, що ОСОБА_1 також підтвердив своїм підписом.

-4-

Таким чином, протокол про адміністративне правопорушення є належним та допустимим доказом у справі та обґрунтовано покладений судом в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.

Неспроможними апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 підписав усі надані йому документи внаслідок застосування працівниками прикордонної служби психологічного насильства та погроз щодо нього, а висновок суду про те, що в матеріалах справи відсутні відомості про упередженість працівників прикордонної служби та їх зацікавленість у результатах розгляду справи спростовується скріншотами переписки ОСОБА_3 із приятелем ОСОБА_4 .

Указані доводи не підтверджені жодними доказами, і при цьому, сторона захисту не надала жодних доказів про те, що ОСОБА_1 оскаржував дії працівників прикордонної служби при його затриманні. Додані стороною захисту скріншоти переписок з мобільного телефону частково нечитабельні і їх походження є невідомим, а тому до уваги не беруться.

Всупереч доводів апеляційної скарги, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ОСОБА_6 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ознаками передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП адміністративного правопорушення, і що в нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що в. о. начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип В) ОСОБА_6 діяв у межах наданих йому повноважень.

Водночас, апеляційним судом не встановлено і будь-яких фактів про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, які би призвели до примусового підписання ним протоколу про адміністративне правопорушення та інших документів, які містяться у матеріалах справи, у тому числі заяви про визнання вини, а також відмови від надання будь-яких пояснень з приводу обставин, що мали місце.

З матеріалів справи вбачається, що всі документи ОСОБА_1 підписав без зауважень, не спростовував викладені у них обставини, не вказував на інші підстави, які зумовили його перебування у зазначеному в протоколі місці.

При цьому, з довідки про результати затримання вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнали наміри на незаконний перетин державного кордону.

Із урахуванням наведеного, не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що викладені у протоколі обставини не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 не мав намірів на незаконний перетин державного кордону України, а приїхав до м. Хуст з метою влаштуватися на роботу у с. Липча на підприємство по виготовленню теплиць. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що будь-яких доказів, які б із достовірністю підтверджували такі факти стороною захисту не надано.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_1 був затриманий працівниками прикордонної служби на пероні залізничного вокзалу в м. Хуст, після чого був доставлений на прикордонний пункт Вишково Ракош, є неприйнятними, оскільки не спростовують умислу ОСОБА_1 на незаконний перетин державного кордону України, з огляду на таке.

Відповідно до диспозиції частини другої статті 204-1 КУпАП, передбачена відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з

-5-

використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинене групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, складеного відносно ОСОБА_1 суть вчиненого ним правопорушення полягала у спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в складі групи осіб.

Згідно ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством.

Пункт пропуску через державний кордон України це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, у морських і річкових портах, аеропортах (аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна.

Ознакою об`єктивної сторони правопорушення, за яке передбачена відповідальність частиною другою статті 204-1 КупАП є, зокрема, перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, вчинене у складі групи осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень.

З матеріалів справи вбачається, що 12.02.2025 близько 16 год 30 хв прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» спільно з офіцерами прикордонного оперативно-розшукового відділу (з м.д. АДРЕСА_2 ) на напрямку 169 прикордонного знаку, у межах контрольованого прикордонного району в н.п. Хуст, був виявлений та затриманий громадянин України ОСОБА_1 спільно з громадянином ОСОБА_3 , за спробу незаконного перетину державного кордону України поза пунктами пропуску, у складі групи осіб.

Тому, безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що у протоколі не конкретизовано місце вчинення правопорушення.

Таким чином, незважаючи на наведені в апеляційній скарзі доводи, а також те, що ОСОБА_1 не мав умислу незаконно перетинати державний кордон з України в Румунію, апеляційний суд оцінює, як обрану лінію захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю належних та допустимих доказів, повно та всебічно досліджених судом першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 12.02.2025 близько 16 год 30 хв, спільно з іншим громадянином, здійснили спробу незаконного перетинання державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон України в межах контрольованого прикордонного району, на напрямку 169 прикордонного знаку, в н.п. Хуст, внаслідок чого ОСОБА_1 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль».

Оцінюючи вказані твердження на предмет достовірності, апеляційний суд бере до уваги те, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні дані, які можуть свідчити про те, що дії уповноважених осіб прикордонної служби при затриманні ОСОБА_1 та при оформленні відносно нього матеріалів адміністративного правопорушення, були незаконними та протиправними. У матеріалах справи немає відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався до правоохоронних органів з відповідними заявами про

-6-

незаконність дій прикордонного наряду щодо нього або оскаржував такі дії у встановленому законом порядку.

Тому, апеляційний суд також вважає, що як працівниками прикордонної служби, так і судом першої інстанції не було допущено порушення права ОСОБА_1 на захист, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляються.

Із урахуванням наведеного, неспроможними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність в ОСОБА_1 умислу на незаконний перетин державного кордону України, апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не є військовозобов`язаним, оскільки йому 22 роки, у розшуку не перебуває, не мав при собі будь-яких речей та документів, які б давали підстави вважати про його наміри на незаконний перетин державного кордону України.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б доводи вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а саме схема правопорушення, фото-, відео фіксація, пояснення свідків тощо, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки такі не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, а додані до протоколу докази є достатніми для висновку про доведеність вини ОСОБА_1 .

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.

Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось йому за провину.

Доводи апеляційної скарги про можливість звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності на підставі ст. 22 КУпАП, за малозначністю вчиненого правопорушення, апеляційний суд уважає необґрунтованими з таких підстав.

Положення ст. 23, 33 КУпАП регламентують, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність.

Згідно ст. 22 КУпАП при малозначності вчиненого правопорушення орган, посадова особа, уповноважені вирішувати справу, можуть звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Зважаючи на характер вчиненого правопорушення, яке з об`єктивної сторони полягає у спробі незаконного перетину ОСОБА_1 державного кордону в складі групи осіб у період дії воєнного стану в Україні, апеляційний суд не вважає таке правопорушення малозначним, а тому підстав для застосування вимог ст. 22 КУпАП немає.

-7-

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, його діями не заподіяна будь-яка майнова шкода або збитки державним чи суспільним інтересам, а обставини, які обтяжують відповідальність, відсутні, апеляційний суд із урахуванням наведеного визнає такими, що не являються достатніми підставами для застосування положень ст. 22 КУпАП.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що стороною захисту не надано доказів, які б характеризували ОСОБА_1 з позитивної сторони, а також відомостей про його сімейний та майновий стан.

При цьому, зміст апеляційної скарги свідчить про те, що ОСОБА_1 не визнає свою вину та не кається у вчиненому.

Тому, апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, яке є мінімальним відповідно до санкції ч. 2 ст. 204-1 КУпАП, і яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі захисником не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга захисника-адвоката Філь М. О. без задоволення.

При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не наведено таких обставин і не надано таких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, і будь-яких обґрунтованих клопотань із цього приводу не заявлено.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Філь М. О. залишити без задоволення, а постанову судді Хустського районного суду Закарпатської області від 25.02.2025 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя