КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/2687/25 Головуючий у І інстанції - Скляренко У.В.
апеляційне провадження №33/824/2113/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Приходько К.П., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , переглянув справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року, якою

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який проживає за адресою:

АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 2000 (дві тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, -

установив:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №233699 від 29 січня 2025 року, 29 січня 2025 року о 21 год 03 хв, в м. Києві по вул. С. Лифаря, 20-А, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Alfa Romeo» д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість, поведінка, що не відповідає обстановці, звужені зіниці, що не реагують на світло.

Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у установленому законом порядку у лікаря-нарколога Соціотерапія Чорних Запорожців, 20, водій відмовився на місці зупинки транспортного засобу, чим порушив п. 2.5 ПДР України.

Порушення вчинено повторно протягом року.

Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України, тим самим скоїв правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Постановою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить постанову суду першої інстанції скасувати, та провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 130 КУпАП закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що 29 січня 2025 року о 21 год 03 хв він знаходився у припаркованому транспортному засобі із вимкненим двигуном, в момент коли він виходив із нього до нього підійшли та звернулись особи схожі на поліцейських у формі чорного кольору та повідомили, про начебто порушення ним ПДР України, а саме те, що він начебто керував транспортним засобом, у темну пору доби, що має несправності зовнішніх світлових приладів.

Окрім того, в ході спілкування йому було повідомлено про наявність у нього явних ознак наркотичного сп`яніння, хоча жодних перевірок з метою виявлення зазначених ознак не проводилось.

Відеозапис, не підтверджує встановлення ознак сп`яніння, та не відображає наявність візуальних ознак, щодо зіниць, неприродної блідості та поведінки, що не відповідає обстановці.

Також, відеозапис не доводить, що транспортний засіб перебував в русі та те, що його було зупинено.

Вказує, що від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння він відмовився, оскільки не був водієм, а тому не був зобов`язаний проходити огляд на стан алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Окрім того, озвучуючи свою відмову від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння він повідомив причину своєї відмови, зокрема те, що він має сумніви стосовно належності особи, яка вимагає від нього пройти огляд на стан сп`яніння, до органів Національної поліції, оскільки одягнена у форму чорного кольору.

В судовому засіданні особа, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Заслухавши пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Постанова суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вище вимогам.

Як убачається з матеріалів справи та судового рішення, при розгляді даної справи суд першої інстанції достатньо повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у ній письмові матеріали та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, і такий висновок, всупереч тверджень апелянта, ґрунтується на наявних у матеріалах адміністративної справи доказах.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 130 КУпАП, відповідальність за вказаною статтею настає у випадку керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП настає за повторне, протягом року, вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Проте, вимоги вказаного пункту Правил дорожнього руху України ОСОБА_1 дотримано не було.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Винуватість ОСОБА_1 у порушенні п. 2.5 ПДР України, за обставин, викладених у постанові, всупереч доводів апеляційної скарги, підтверджується наявними у справі доказами, а саме:

-інформацією викладеною у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №233699 від 29 січня 2025 року;

-направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції виданого о 21 год 20 хв 29 січня 2025 року на ім`я ОСОБА_1 ;

-розпискою ОСОБА_1 про відсторонення від керування транспортним засобом;

-довідкою, щодо проведених заходів із встановлення повторності вчиненого адміністративного правопорушення від 04 лютого 2025 року;

- відеозаписом з місця зупинки транспортного засобу.

Повторність вчинення адміністративного правопорушення підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 08 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 130 КУпАП та іншими матеріалами справи.

Вказані докази отримані з дотриманням встановленого законом порядку та у передбаченийзаконом спосіб. Відповідно відсутні будь-які сумніви у їх достовірності та істинності.

Протокол про адміністративне правопорушення складено відповідно до вимог ст. 256 КУпАП, Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Дії працівників поліції, які складали протокол, не визнано протиправними у передбачений законом спосіб.

Обставини, зазначені в протоколі повністю узгоджуються із дослідженим судом апеляційної інстанції відеозаписами із нагрудної камери (відеореєстратора) поліцейських, на яких достатньо повно відображені події, які відбувалися 29 січня 2025 року за участю ОСОБА_1 .

Відеозаписи свідчать про дотримання працівниками поліції в повному обсязі Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції під час проведення її огляду та вимог ст.266 КУпАП.

Відеозаписи є одними із об`єктивних доказів в справі про адміністративне правопорушення. А на відео зафіксовані подія правопорушення.

Ці відеозаписи суд оцінює в сукупності з іншими дослідженими судом та наведеними в даній постанові доказами, і така сукупність належних та допустимих доказів свідчить про беззаперечну доведеність вини ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Отже, вищеперелічені докази узгоджуються між собою, підстав для сумнівів у їх достовірності апеляційний суд не вбачає, що в сукупності підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

З огляду на викладене, аналізуючи зазначені вище положення процесуального закону та оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження в справі про адміністративне правопорушення, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам.

Наведені докази жодним чином не спростовуються іншими доказами чи матеріалами справи, в тому числі і доводами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, викладених як у протоколі про адміністративне правопорушення, так і у постанові суду.

Апеляційний суд звертає увагу, що повторність вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП встановлено на підставі постанови Печерського районного суду м. Києва від 08 січня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суд апеляційної інстанції вважає, що не можуть бути прийняті доводи ОСОБА_1 що він не керував транспортним засобом, оскільки із відеозаписів з місця зупинки транспортного засобу вбачається, що ОСОБА_1 перебував в автомобілі на водійському сидінні, в розмові з працівниками поліції задавав питання про підстави зупинки транспортного засобу, і в розмові з поліцейськими не заперечував факту керування транспортним засобом.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, апелянтом не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено. Як і не встановлено істотних порушень норм КУпАП, які могли б стати підставою для скасування постанови, як про це просить в апеляційній скарзі апелянт.

Апеляційний суд також враховує те, що в своєму рішенні від 29 червня 2007 року по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Невизнання ОСОБА_1 своєї вини у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, апеляційним судом розцінюється як лінія захисту з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Порушень вимог закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що постанова судді є законною та обґрунтованою, відсутні підстави для її скасування, в зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову судді - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційнускаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Деснянського районного суду м. Києва від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Київського апеляційного суду К.П. Приходько