Справа № 638/4121/25
Провадження № 3/638/1933/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року суддя Дзержинського районного суду міста Харкова Цвірюк Д.В., розглянувши адміністративний матеріал відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, рнокпп НОМЕР_1 , який займав посаду в.о. директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» у період з 01.01.2022 р. по 14.05.2023 р., з 20.06.2023 р. по 15.04.2024 р., який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.164-14 КУпАП,-

встановив:

Згідно даних протоколу про адміністративне правопорушення №07/7 від 04 березня 2025 року, при проведенні ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» за період з 01.01.2022 року по 30.09.2024 року, проведеної заступником начальника відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Північно-Східного офісу Держаудитслужби Романченко Світланою Володимирівною, виявлено порушення ОСОБА_1 , який у період з 01.01.2022 р. по 14.05.2023 р., з 20.06.2023 р. по 15.04.2024 р. займав посаду в.о. директора Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)», законодавства про закупівлю, а саме: придбання товарів, робіт і послуг без проведення процедур закупівель відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі». Зокрема, було укладено договори вартість яких перевищує встановлені законодавством розміри, без використання електронної системи закупівель протягом 2023 року та 9 місяців 2024 року на загальну суму 3204323,23 грн., а саме: в 2023 році укладено 8 договорів на придбання товарів (діоксиду вуглецю, цементу, піску, щебню та паливно-мастильних матеріалів) на загальну вартість 1653052,59 грн.; за 9 місяців 2024 року укладено 9 договорів на придбання товарів (діоксиду вуглецю, цементу, піску, щебню та паливно-мастильних матеріалів) на загальну суму 1551270,64 грн., що не відповідає вимогам здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників , передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні від 12.10.2022 року № 1178 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №471 (із змінами) та ст.ст. 10, 19 Закону України від 25.12.2015 № 922 «Про публічні закупівлі», чим порушив вимоги п. 5 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 свою провину у вчиненому адміністративному правопорушенні не визнав, з обставинами зазначеними в протоколі про адміністративне правопорушення не погодився. та просив справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.164-14 КУпАП.

При цьому, пояснив, що висновки перевіряючого органу в частині недотримання ним, як посадовою особою Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» законодавства про закупівлі не відповідають фактичним обставинам та заперечують ЗУ «Про публічні закупівлі», так як цим законом визначається перелік основних умов за наявності яких усіх одночасно, а не виборочно, як це застосовує перевіряючий орган, суб`єкт може бути віднесений до категорії «замовник». Держаудитслужбою за результатами ревізії підприємство було помилково віднесено до категорії суб`єктів господарювання, які є замовниками та застосовано до нього вищезазначений закон. Тоді як ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» не є замовником в розумінні вищезазначеного закону, діяльність підприємства здійснюється на промисловій та комерційній основі із залученням праці засуджених осіб, метою створення підприємства є залучення засуджених до суспільно-корисної праці та забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності, частину від прибутку підприємство перераховує до державного бюджету. Статутом підприємства передбачено, що при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти, підприємство застосовує процедури закупівель визначені законом, цей пункт статуту відповідає вищезазначеному закону про закупівлі, але перевіряючим органом в акті ревізії встановлено, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» бюджетних коштів не отримувало, тому підприємство закон про закупівлі не порушувало. Крім того, держава нормативно через нормативно-правові акти, розпорядчі рішення, статут не визначала спосіб, умови, ціни, тарифи підприємству на продукцію, що підприємством виробляється, тому підприємство використовує ринкову вартість на продукцію, в зв`язку з чим не може бути віднесено до категорії «замовників» визначених Законом України «Про публічні закупівлі» та вимоги цього закону на діяльність підприємства свою дію не розповсюджують.

Суддя, розглянувши адміністративний матеріал, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , дослідивши докази по справі, дійшов наступного.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно із ст.10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

За правилами ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, такими доказами, згідно вищевказаної статті, можуть бути пояснення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, що використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

При цьому, у відповідності до ст.252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Тобто, відповідно до вимог ст. ст.245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку, усунувши усі можливі сумніви, і в залежності від встановленого прийняти мотивоване законне рішення.

Таким чином, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення. Юридичний склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення. Він складається з: а) об`єкту; б) об`єктивної сторони; в) суб`єкту; г) суб`єктивної сторони.

Об`єкт адміністративного правопорушення - це суспільні відносини, врегульовані нормами адміністративного права, яким завдано шкоди адміністративним правопорушенням. Іншими словами, це те, на що спрямовано адміністративне правопорушення.

Суб`єкт адміністративного правопорушення - це особа, яка вчинила адміністративне правопорушення. Суб`єктом адміністративного правопорушення може бути фізична особа, яка досягла 16-річного віку, та юридична особа незалежно від форми власності.

Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення - це зовнішній прояв суспільно-небезпечного посягання на об`єкт, що перебуває під охороною адміністративно-правових санкцій. У багатьох випадках вона залежить від місця, часу, обставин і способу скоєння адміністративного правопорушення, а також від причинного зв`язку між діянням і шкідливими наслідками цього діяння, вчинення протиправного діяння в минулому, його системності. Законодавство про адміністративні правопорушення охоплює саме ці елементи змісту об`єктивної сторони адміністративного правопорушення.

Суб`єктивна сторона правопорушення, тобто внутрішнє (психічне) ставлення суб`єкта правопорушення до скоєного діяння і його шкідливих наслідків.

Повнота і цілісність цієї системи є необхідною умовою для притягнення особи до юридичної відповідальності. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу правопорушення, що виключає адміністративну відповідальність особи.

ОСОБА_1 ставиться у провину порушення вимог частини 3 статті 164-14 КУпАП.

Частиною 3 статті 164-14 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель відповідно до вимог закону; застосування конкурентного діалогу або торгів з обмеженою участю, або переговорної процедури закупівлі на умовах, не передбачених законом; невідхилення тендерних пропозицій, які підлягали відхиленню відповідно до закону; відхилення тендерних пропозицій на підставах, не передбачених законом або не у відповідності до вимог закону (безпідставне відхилення); укладення з учасником, який став переможцем процедури закупівлі, договору про закупівлю, умови якого не відповідають вимогам тендерної документації та/або тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі; внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, не передбачених законом; внесення недостовірних персональних даних до електронної системи закупівель та неоновлення у разі їх зміни; порушення строків оприлюднення тендерної документації.

Об`єктом правопорушень, передбачених ст.164-14 КУпАП є суспільні відносини у сфері публічних закупівель.

Об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 3 ст.164-14 КУпАП виражається у вчиненні дій, передбачених частиною 3 зазначеної статті.

Суб`єкт адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 164-14 КУпАП спеціальний, а саме, службові (посадові), уповноважені особи.

Суб`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 3 ст.164-14 КУпАП визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу, так й у формі необережності.

Законом України "Про публічні закупівлі" №922-VІІ від 25.12.2015 року визначено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Також, метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

При цьому, відповідно до пункту 3-7-розділу X Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про публічні закупівлі» постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 року №1178 затверджено Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування (надалі за текстом Особливості).

Відповідно до пунктів 3, 5, 10 Особливостей замовники, що зобов`язані здійснювати публічні закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до Закону, проводять закупівлі з урахуванням цих особливостей та з дотриманням принципів здійснення публічних закупівель, визначених Законом.

Забороняється придбання замовниками товарів, робіт і послуг до/без проведення процедури закупівлі відкриті торги/використання електронного каталогу (у разі закупівлі товару), визначеної цими особливостями, та укладення договорів про закупівлю, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедури закупівлі відкриті торги/використання електронного каталогу (у разі закупівлі товару), визначеної цими особливостями (крім випадків, передбачених пунктами 9 і 13 цих особливостей).

Закон України "Про публічні закупівлі"також має на меті адаптувати законодавство України acquis Європейського Союзу на виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони.

16.09.2014 року ВРУ прийнято Закон України «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (надалі по тексту - Угода).

Глава 8 вказаної Угоди регулює питання «Державні закупівлі». В ст. 148 Угоди зазначено, що Сторони визнають внесок прозорого, недискримінаційного, конкурентного і відкритого тендерного процесу у сталий економічний розвиток і встановлюють у якості своєї мети ефективне, взаємне і поступове відкриття відповідних ринків закупівель. Це передбачає послідовне наближення законодавства України у сфері державних закупівель до acquis ЄС у сфері державних закупівель, що супроводжуватиметься інституційною реформою та створенням ефективної системи державних закупівель на основі принципів, якими регулюються державні закупівля Сторони ЄС.

У статті 149 Угоди зазначено, що ця Глава застосовується до будь-якого органу та будь-якої організації, що здійснюють закупівлі, які відповідають відповідним визначенням у справі ЄС у сфері державних закупівель. Це визначення включає також органи й суб`єкти господарювання, які регулюються публічним правом і здійснюють діяльність у комунальному або інфраструктурному секторах, а також приватні суб`єкти господарювання, які здійснюють відповідну діяльність на підставі спеціальних та виключних прав у комунальному та інфраструктурному секторах.

Кабінетом Міністрів України 24.02.2016 року прийнято розпорядження «Про стратегію реформування системи публічних закупівель (дорожню карту) № 175-р.

В абз. 5-6 стратегії зазначено, що нестабільність законодавства є однією з основних проблем системи публічних закупівель, що призводить до неоднозначного тлумачення принципів та правил здійснення публічних закупівель, неефективного правозастосування.

Таким чином, одним з напрямів реформи публічних закупівель є забезпечення прогнозованості та стабільності нормативно-правової бази на основі гармонізації національного законодавства з правилами ЄС, адаптації ключових концепцій, понять та приведення процедур закупівлі у відповідність із міжнародними стандартами.

Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Угоди про державні закупівлі» 16.03.2016 року Україна приєдналась до Угоди про державні закупівлі на умовах Рішення Комітету з державних закупівель Світової організації торгівлі GPA/133 від 16.11.2015, включаючи ОСОБА_2 до зазначеного рішення, до Угоди про державні закупівлі, укладеної 15.04.1994 в м. Марракеші, зі змінами, внесеними Протоколом про внесення змін до Угоди про державні закупівлі, вчиненим 30.03.2012 в м. Женеві, яка набирає чинності для України на тридцятий день після передачі на зберігання Генеральному директору Світової організації торгівлі інструмента України про приєднання.

У пункті 10 преамбули Директиви 2014/24 EU Європейського Парламенту і Ради ЄС про державні закупівлі, опублікованої в Офіційному віснику Європейського Союзу від 26.02.2014 зазначено, що поняття «замовник» і, зокрема, «орган, який регулюється публічним правом» були неодноразово розглянуті у судовій практиці Суду Європейського Союзу. З метою уточнення, що сфера застосування цієї Директиви, з точки зору її дії повинна залишатись незмінною, доцільно дотримуватись визначень, які Суд взяв за основу, та включити певні роз`яснення на основі цієї практики в якості ключа до розуміння самих визначень, без наміру змінити розуміння концепцій, що випливають із зазначеного судової практики. З цією метою слід пояснити, що установу, яка здійснює діяльність за нормальних ринкових умов, прагне отримати прибуток, а також може нести збитки, які виникають при здійсненні діяльності, не слід розглядати як «орган, який регулюється публічним правом», оскільки потреби у загальних інтересах, для задоволення яких він був створений або щодо яких йому було поставлене відповідне завдання, можуть розглядатися як такі, що мають промисловий або комерційний характер.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону ""Про публічні закупівлі" цей закон застосовується: до замовників, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт 1,5 мільйона гривень; до замовників, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання, за умови, що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 1 мільйон гривень, а робіт 5 мільйонів гривень.

Відповідно до п. 11 ч.1 ст.1 Закону України «Про публічні закупівлі» замовниками є суб`єкти, визначені згідно із статтею 2 цього Закону, які здійснюють закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до цього Закону.

До замовників, визначених частиною 1 статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі», які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, зокрема, належать юридичні особи, які є підприємствами, установами, організаціями (крім тих, які визначені у пунктах 1 і 2 цієї частини) та їх об`єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі, за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Відтак, з огляду на зазначені вимоги спеціального Закону слід визнати, що першочергове значення для визначення юридичної особи, яка має здійснювати закупівлю в порядку, передбаченому цим Законом, має наявність чи відсутність в діяльності конкретної юридичної особи такої ознаки, як здійснення нею діяльності на промисловій чи комерційній основі. За Законом ця ознака в їх ієрархії є більш високого рівня, є первинною. Інші ознаки мають підпорядковане значення, вони можуть враховуватись лише якщо юридична особа забезпечує потреби державної або територіальної громади, здійснюючи свою діяльність не на промисловій чи комерційній основі.

Відповідно до вимог ст. 74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту на принципах підприємництва, зазначених у статті 44 цього Кодексу, і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Зазначена норма кореспондується з п.п.3.6., 3.7., 3.8. Статуту Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» (нова редакція), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 21.09.2020 №3283/5) (надалі за текстом Статут), в яких зазначено, що підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах належного його майна, держава та Уповноважений орган управління не несуть відповідальність за зобов`язаннями Підприємства, а Підприємство не несе відповідальності за зобов`язаннями держави та Уповноваженого органу управління.

Відповідно до пунктів 1.1. Статуту, ДП» Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» засноване на державній формі власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України (Уповноважений орган управління, що здійснює управління ним безпосередньо або через міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України).

Підприємство утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності (пункт 2.1. Статуту).

Основними завданнями Підприємства є залучення засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності, що закріплено в пункті 2.4. Статуту.

Підприємство є юридичною особою та набуває прав та обов`язків юридичної особи з дати включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Підприємство здійснює свою діяльність відповідно до законодавства та Статуту. Зміни до Статуту Підприємства вносяться за рішенням Уповноваженого органу управління та підлягають державній реєстрації в порядку, передбаченому законом. Підприємство має право укладати угоди, набувати майнових та немайнових прав, нести відповідальність, бути позивачем і відповідачем у суді відповідно до законодавства (пункти 3.1., 3.2., 3.3., 3.9. Статуту).

Майно ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» є державною власністю та закріплюється за ним на праві господарського відання. Майно Підприємства становить виробничі і невиробничі засоби, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі Підприємства. Джерелами формування майна Підприємства є: державне майно, передане Підприємству Уповноваженим органом управління; доходи одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів, отримані із дотриманням порядку передбаченого законодавством; капітальні вкладення і дотації з бюджету; майно придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян; інші джерела, не заборонені законодавством (п.4.1., 4.2., 4.3. Статуту).

Відповідно до п.6.1. Статуту Підприємство має право самостійно планувати свою діяльність, визначати стратегію та основні напрями своєї роботи, обирати предмет договору, визначати зобов`язання, будь-які інші умови господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству, реалізовувати свою продукцію, послуги, залишки від виробництва за цінами, що формуються відповідно до умов економічної конкуренції, а у випадках передбачених законодавством за фіксованими державними цінами (п. 6.1. Статуту).

Основним показником фінансових результатів господарської діяльності Підприємства є прибуток. Прибуток Підприємства формується за рахунок надходжень провадження господарської діяльності, та після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, сплати відсотків за кредитами банків, сплати передбачених законодавством податків та інших платежів до бюджету, відрахування до цільових та інших фондів, залишається у повному його розпорядженні та використовується відповідно до законодавства (п. 9.1. 9.2. Статуту).

Джерелом формування фінансових ресурсів Підприємства є прибуток (дохід), амортизаційні відрахування, кошти одержані від продажу цінних паперів, безоплатні та благодійні внески членів трудового колективу, підприємств, організацій, громадян та інші надходження (включаючи централізовані капітальні вкладення та кредити).

Підприємство відраховує та сплачує до державного бюджету частину прибутку відповідно до порядку та нормативу, визначених законодавством, що зазначено в п.9.6. Статуту.

Відповідно до п.6.2. Статуту Підприємство зобов`язане забезпечувати своєчасну сплату податків та інших відрахувань.

Згідно п.6.3. Статуту для закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти Підприємство застосовує процедуру закупівель, визначених законом.

Отже, введення нормами ГК України поняття «державне комерційне підприємство» свідчить про те, що держава має серед своїх функцій забезпечення отримання прибутку. Від діяльності державних комерційних підприємств держава отримує не тільки позитивний соціальний ефект (оскільки підприємство, створене державним органом, виконує роботи, надає послуги, випускає продукцію, що мають суспільний характер, санкціоновані державою), а й прибутки матеріального характеру. Це сплата податків, обов`язкових платежів нарівні з іншими суб`єктами господарювання та відрахування певних коштів державі як власнику, засновнику.

Державні комерційні підприємства діють у конкурентному середовищі, господарюючи на внутрішньому ринку України та встановлюючи зв`язки з партнерами за кордоном, нарівні з суб`єктами господарювання, що відносяться до інших форм власності та інших організаційно-правових форм здійснення підприємницької діяльності, а також з фізичними особами підприємцями.

ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» відповідає наведеному у ст.74 Господарського кодексу України визначенню поняття державного комерційного підприємства, а положення норм ст.75 Господарського кодексу України знаходять своє відображення у Статуті цього Підприємства.

Відповідно до роз`яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 29.04.2016 № 3302-06/12875-06, яке являється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних закупівель, діяльність не є комерційною чи промисловою у разі якщо держава, підконтрольні їй організації при забезпечення певної державної потреби керуються іншими мотивами ніж прибутковість, водночас така діяльність не залежить від економічних ризиків і витрат на неї (оскільки держава визначила мету організації саме для здійснення такої діяльності та нормативно встановила спосіб, умови, ціни, тарифи тощо).

Діяльність здійснюється на комерційній основі у випадках, коли потреби держави та територіальної громади забезпечуються на конкурентному ринку.

Судом встановлено, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» здійснює свою господарську діяльність на конкурентному ринку, де формування ціни на продукцію формується попитом, держава не встановлює цін на продукцію цього Підприємства і воно самостійно несе усі ризики щодо своєї діяльності. Доказів на спростування наведеного органом уповноваженим на складання протоколу про адміністративне правопорушення суду не надано.

Відповідно до роз`яснень щодо діяльності підприємств на промисловій чи комерційній основі, наведених у офіційно оприлюдненому листі Мінекономіки від 21.05.2020 року № 3304/32275-06 «Щодо визначення замовників», «діяльність юридичних осіб не є промисловою чи комерційною у разі, якщо при забезпеченні певної державної або громадської потреби діяльність підприємств, установ та організацій не орієнтована виключно на одержання прибутку, а забезпечує певну суспільну потребу (функцію держави), та не залежить від економічних ризиків і витрат на неї. Держава нормативно, тобто через нормативно-правові акти, розпорядчі рішення, статути юридичних осіб тощо, визначила мету діяльності таких юридичних осіб, встановила спосіб, умови, ціни, тарифи тощо та здійснює контроль за діяльністю та виконанням публічних функцій, направлених на забезпечення потреб держави та/або територіальної громади.

Натомість, діяльність юридичних осіб здійснюється на промисловій чи комерційній основі у разі, якщо потреби держави або територіальної громади забезпечуються на конкурентному ринку, невід`ємною властивістю якого є, зокрема, попит, пропозиція, ціна та у конкурентний спосіб. Так, наприклад, за умови якщо Державне підприємство «Прозорро» не забезпечуватиме функцію держави щодо адміністрування веб-порталу Уповноваженого органу з питань закупівлі, покладену на нього наказом органу виконавчої влади, який є для Підприємства органом управління, а здійснюватиме виключно комерційну діяльність, то таке Підприємство не виступатиме замовником у розумінні Закону, і відповідно на нього не поширюватиметься дія Закону».

Наведене роз`яснення підтверджує позицію ОСОБА_1 , що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» здійснює свою діяльність на комерційній основі, оскільки держава не регулює ціни на продукцію, що виробляється даним підприємством, яка реалізовується на біржових торгах, електронних аукціонах, де і формується ринкова вартість ціни на продукцію.

Крім того, з витягу з акту від 27.01.2025 № 202007-27/01 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» за період з 01.01.2022 року по 30.09.2024 року вбачається, що ревізією встановлено, що протягом періоду, який підлягає ревізії ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» бюджетних коштів не отримувало, що свідчить про те, що придбання товарів, робіт і послуг, придбання яких органом Держаудитслужби інкримінується ОСОБА_1 без проведення процедур закупівель, оплачувалися за кошти отримані від господарської діяльності самого Підприємства.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» є державним комерційним підприємством та суб`єктом господарювання державного сектору економіки, яке не здійснювало закупівлі товарів, робіт і послуг за кошти державного чи місцевого бюджетів, а тому у посадових осіб Підприємства був відсутній обов`язок щодо проведення тендерних закупівель.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29 грудня 2022 року у справі 260/1666/19.

В судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 свою провину у вчиненому адміністративному правопорушенні заперечував, пояснив, що висновки перевіряючих органів в частині недотримання законодавства про закупівлі не відповідають фактичним обставинам та заперечують ЗУ «Про публічні закупівлі», так як цим законом визначається перелік основних умов за наявності яких усіх одночасно, а не виборочно, як це застосовує перевіряючий орган, суб`єкт може бути віднесений до категорії «замовник». Діяльність ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» здійснюється на промисловій та комерційній основі із залученням праці засуджених осіб, метою створення підприємства є залучення засуджених до суспільно-корисної праці та забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності, частину від прибутку з якої перераховує до державного бюджету, факту бюджетного фінансування підприємства не доведено, держава нормативно через нормативно-правові акти, розпорядчі рішення, статут не визначала спосіб, умови, ціни, тарифи підприємству, а тому таке підприємство не може бути віднесено до категорії «замовників» визначених Законом України «Про публічні закупівлі» та вимоги цього закону на діяльність підприємства свою дію не розповсюджують.

В якості доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.164-14 КУпАП органом уповноваженим на складання протоколу про адміністративне правопорушення надано суду протокол про адміністративне правопорушення №07/7 від 04 березня 2025 року та витяг з акту від 27.01.2025 № 202007-27/01 ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» за період з 01.01.2022 року по 30.09.2024 року.

Надаючи оцінку наданим органом Держаудитслужби доказам суддя зазначає, що останніми об`єктивно не підтверджується факт порушення законодавства про закупівлю, а саме: факт необхідності придбання товарів, робіт і послуг ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)» з дотриманням проведення процедур закупівель відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі», тому останні не є доказами вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП.

Вказані докази викликають сумніви та протиріччя, та обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи не підтверджують.

Інших належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП суду не надано.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, органом Держаудитслужби не було задокументовано, обґрунтовано та доведено належними і допустимими доказами факту порушення ОСОБА_1 , який у період з 01.01.2022 р. по 14.05.2023 р., з 20.06.2023 р. по 15.04.2024 р. займав посаду в.о. директора ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№25)», законодавства про закупівлю, а саме: придбання товарів, робіт і послуг без проведення процедур закупівель відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі», та порушення умов Особливостей здійснення публічних закупівель, що є ознакою об`єктивної сторони правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП та підлягає обов`язковому доведенню особою до компетенції якої віднесено повноваження щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Тобто, обставини, зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, не підтверджені доказами в передбаченому законодавством порядку, належних, допустимих та достовірних доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП органом Держаудитслужби не надано та матеріали справи не містять.

Таким чином, надавши оцінку зібраним по справі доказам прихожу до переконання, що протокол про адміністративне правопорушення №07/7 від 04 березня 2025 року та додані до протоколу матеріали не є достатніми доказами, котрі дають підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 164-14 КУпАП.

Суд не є тим органом, який збирає докази на підтвердження вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Це обов`язок органу, який складає протокол, і так само як і обов`язок доведення вини під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення. Особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, також не повинна доводити свою вину чи невинуватість.

Відповідно до ч.2 ст.255 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, зокрема справу Пол та ОдрейЕдвардз проти Сполученого Королівства/Pauland Audrey Edwards v the United Kingdom (№46477/99), в якому суд зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

Отже, суду не надано переконливих доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 164-14 КУпАП, яке йому ставиться у провину.

В межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин повинен проводитися їх судовий розгляд. З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що протокол про адміністративне правопорушення сам по собі без підтвердження іншими доказами не є доказом доведення вини, будь-яких переконливих доказів вини особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, суду не надано, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 не вбачається складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 № 463/1352/16-а зазначив, що у силу принципу презумпції невинуватості у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події правопорушення та винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно із ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Відповідно до статті 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в національному законодавстві України, особа вважається невинуватою у вчиненні правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Дотримання цих вимог є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, забезпечує реалізацію закріплених у ст.7 КПК таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та право на захист.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

Слід зауважити, що право на справедливий суд гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятою Радою Європи 04.11.1950, ратифікованою Україною 17.07.1997, відповідно до неї суд встановлює обґрунтованість будь-якого висунутого проти особи обвинувачення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП України відсутність події і складу адміністративного правопорушення є обставиною, що виключає провадження в справі про адміністративне правопорушення і провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю.

Згідно із ч.1 п.3 ст.284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) при наявності обставин, передбачених ст.247 КУпАП, виносить постанову про закриття справи.

З огляду на вищевикладене, оцінюючи, відповідно до ст.252 КУпАП, надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, беручи до уваги, що органом, яким складено протокол про адміністративне правопорушення, не доведено порушення ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 164-14 КУпАП, суд приходить до висновку про недоведеність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП, а тому провадження у даній справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 164-14, 221, 247, 277, 280, 283, 284 КУпАП, суддя, -

постановив:

Провадження по справі відносно ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 164-14 КУпАП, - закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Суддя: Д.В. Цвірюк