Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 33/4809/159/25Головуючий у суді І-ї інстанції Голосеніна Т. В.
Категорія - 130 Доповідач у суді ІІ-ї інстанції Кабанова В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2025 року.Суддя судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду Кабанова В.В., розглянувши апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Вацюка М.В. на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.01.2025, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працює заступником директора Олександрійського фахового коледжу культури і мистецтв, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.01.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративні стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн. з позбавлення права керування транспортним засобам строком на один рік.

Згідно постанови суду першої інстанції ОСОБА_1 визнано винуватим в тому, що 29 жовтня 2024 року о 14 год 43 хв у м. Олександрії по вул. Луначарського, 8 керував транспортним засобом Хонда Акорд, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме різкий запах алкоголю з ротової порожнини, нестійка хода, поведінка, що не співпадає з обставинами, тремтіння пальців рук. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився. Водій відсторонений від права керування шляхом передачі транспортного засобу тверезому водію. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Вацюк М.В. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом 29.10.2024, а отже немає підтверджень його вини за ч.1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до долучених відеозаписів відсутнє підтвердження факту керування Шевченком автомобілем.

Поліцейський свідків для документування правопорушення не залучав.

Суд першої інстанції безпідставно змінив на шкоду особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, фабулу викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме час вчинення правопорушення з 14 год 33 хв, як зазначено в протоколі, на 14 год. 43 хв., як зазначив у постанові. Будь-яких обгрунтувань, щодо встановлення такого часу вчинення адміністративного правопорушення, що відрізняється від часу зазначеного в протоколі, мотивувальна частина постанови не містить.

Крім зазначеного, досліджуючи відеозаписи, які додані до матеріалів справи, суд першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваної постанови уникнув посилань на конкретний час проведення відеозйомки та не оцінив належним чином не співпадіння часу, який зазначено на відео носіях та часу, який зазначено у протоколі про адміністративне правопорушення та у постанові суду.

Протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 161673 від 29.10.2024 року, складений відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки фактичні обставини, викладені у протоколі, не підтверджуються сукупністю доказів, а отже, протокол не відповідає вимозі його достовірності.

До складеного протоколу про адміністративне правопорушення не долучено відповідних доказів, що відображають об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення, а тому з урахуванням вказаного рішення ЄСПЛ, вважає, що фабула адміністративного протоколу не відповідає обставинам справи.

Крім того, вважає направлення на огляд ОСОБА_1 з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння неналежним та недопустимим доказом.

Додане до матеріалів справи пояснення громадянки ОСОБА_2 від 29.10.2024 року, яка повідомляє, що 29.10.2024 року о 14.20 на АЗС «ОККО» за адресою м. Олександрія вул. Гетьмана Мазепи, буд. 95, бачила, що водій автомобіля HONDA ACORD д.н.з НОМЕР_2 перебував у стані алкогольного сп`яніння, не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки зазначена нею обставина може бути лише її суб`єктивною думкою (щодо перебування водія в стані алкогольного сп`яніння), яка нічим не підтверджена, крім того час та місце зазначене в поясненні не стосується часу та місця скоєння правопорушення, що зазначене в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 161673 (14.33.00 м. Олександріявул. Луначарського, 8). її пояснення суд мав би вважати лише припущеннями, які не можуть бути доказами у справі.

Відповідно до відомостей зазначених у протоколі серія ЕПР1 № 161673 від 29.10.2024 року складеному поліцейським Олександрійського РВП ГУНП в Кіровоградській області капралом поліції Германом Дмитром Юрійовичем, в графі «До протоколу додається» зазначено «запис боді-камери », однак матеріали справи не містять будь яких доказів правомірного отримання та використання зазначеного приладу. Так до матеріалів справи не долучалася копія «Журналу обліку видачі, повернення портативного відео реєстратора та карт пам`яті, копіювання цифрової інформації». Саме зазначений журнал у відповідності до пункту 3 розділу II «Інстукції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото і кінозйомки, відеозапису» затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року № 1026, підтверджує законність використання працівником поліції технічного приладу, яким велася відео фіксація.

Додані диски та відео файли, що містяться в них, не мають їх ідентифікації, не підписані електронним підписом.

З`ясувавши обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, а також перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції при розгляді матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності дотримався вказаних вимог закону при розгляді справи. Ані при розгляді справи в суді першої інстанції, ані в суд апеляційної інстанції особа що притягається до адміністративної відповідальності та його представник не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду повідомлено не було.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з п.2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за ст.130 КУпАП настає виключно за керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Порядок проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначений ст.266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1103 від 17.12.2008, та регулюється Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України № 1452/735 від 09.11.2015.

Відповідно до ст.252 КУпАП орган, посадова особа оцінює докази за їх внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Необхідною умовою для застосування до порушників відповідальності, передбаченої вищевказаними статтями зокрема, наявність доказів, які б безпосередньо свідчили про порушення викладених вище вимог.

У відповідності до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 161673 від 29.10.2024, в якому зафіксовано обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, чим порушено вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності вини ОСОБА_1 в інкримінуємому адміністративному правопорушенні, що було досліджено в суді першої інстанції та перевірено під час апеляційного розгляду, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №161673 від 29.10.2024 року (а.с.1); направленням на огляд водія т/з (а.с.3); письмовими поясненнями свідка ОСОБА_2 , яка бачила, як водій автомобіля HondaAсcord, державний номерний знак НОМЕР_2 , йшов хиткою ходою до свого автомобіля, сів за кермо та почав рух, про що вона повідомила на лінію 102 (а.с. 4), розпискою ОСОБА_3 (а.с.5); відеозаписом що міститься на DVD-диску, який доданий до протоколу про адміністративне правопорушення.

З переглянутого запису вбачається послідовність подій, які відбувались 29.10.2024 під час проходження процедури огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 .

Порушень законодавства про адміністративні правопорушення, які б вплинули на правильність прийнятого місцевим судом рішення, та були б підставою для його скасування, під час складання протоколу про адміністративні правопорушення, та під час розгляду справи в суді першої інстанції, допущено не було.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Хонда Акорд», реєстраційний номер НОМЕР_2 , підтверджується відеозаписом «NOR_000000_000000_4633_AA_N0003», на якому зафіксовано рух транспортного засобу по вул. Луначарського у м. Олександрії, а після зупинки вказаного транспортного засобу ОСОБА_1 знаходився на водійському місці, отже є логічним, що саме він керував транспортним засобом.

Враховуючи зазначене, твердження апелянта з приводу відсутності доказів, які підтверджують факт керування Шевченком транспортним засобом та розцінюються лише як способом уникнути відповідальності за скоєне правопорушення.

Посилання апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 161673 від 29.10.2024 року, складений відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки фактичні обставини, викладені у протоколі, не підтверджуються сукупністю доказів, є хибними виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом Рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть лише фактичні дані, одержані відповідно до вимог чинного законодавства України, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до пункту п`ятого Рішення Конституційного Суду України №1-рп/19 від 26 лютого 2019 року презумпція невинуватості є важливою гарантією дотримання прав особи та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду. Конституційний Суд України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип indubioproreo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості.

Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Згідно з пунктом 2 статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип презумпції невинуватості вимагає, зокрема, щоб при виконанні своїх обов`язків судді не починали розгляду справи з упередженням щодо вчинення підсудним правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується; тягар доведення лежить на стороні обвинувачення, і будь-який сумнів тлумачиться на користь обвинуваченого; сторона обвинувачення має повідомити підсудного про висунуте проти нього обвинувачення (для того, щоб він міг підготувати і представити свій захист відповідно) та надати суду докази, достатні для його засудження (пункт 77 рішення у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 р., пункт 97 рішення у справі «Яношевич проти Швеції» від 23.07.2002 р.).

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справи "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року, «Шмауцер проти Австрії» від 23 жовтня.1995 року, «Маліге проти Франції» від 23 вересня 1998 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (пункти 17, 21 рішення "Надточій проти України").

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 7, 251, 252, 280 КУпАП та ст.ст. 85, 86 КПК України в поєднанні із вказаною вище позицією Конституційного суду України, викладеною у рішенні № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, а також практикою ЄСПЛ, що за правилами, визначеними ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" має враховуватися судом як джерело права, можна зробити висновок, що у справах про притягнення осіб до адміністративної відповідальності належними вважаються докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність передбачених ст. 280 КУпАП обставин, які підлягають доказуванню у справі, а також інших обставин, які мають значення для справи, та прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

В той же час допустимим визнається доказ, якщо він отриманий суб`єктом, уповноваженим на це законодавством із належного джерела та з додержанням належної процедури отримання, тобто дотримання процесуального порядку їх збирання та закріплення відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема КУпАП.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів, покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

За правилами, визначеними відповідними нормами КУпАП, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин адміністративного провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно cт.cт.254-256 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення - це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння (діянь), яке (які) містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною статтею КУпАП, є джерелом доказів у справах про адміністративні правопорушення. У ньому, крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків та потерпілих якщо вони є; пояснення, особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Судовий розгляд справи про адміністративне правопорушення має відбуватися виключно в межах зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин інкримінованого особі адміністративного правопорушення.

З цього слідує, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод», а також Протоколи 1, 7, 11, які є невід`ємною частиною Конвенції, чим визнала її дію в національній правовій системі, а також обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини по всім питанням що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення (справа "Надточій проти України" від 15 травня 2008 року). ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер правопорушення.

У рішенні Суду «Енгель та інші проти Нідерландів» були визначені критерії, за наявності одного із них будь-яке правопорушення повинне розцінюватись як кримінальне і розглядатись за процедурою, визначеною національним законодавством для кримінальних правопорушень.

Такими критеріями є: «критерій національного права», який визначає те, що будь-яке протиправне діяння є злочином, якщо воно передбачене як злочин відповідним національним законодавством; «критерій кола адресатів», відповідно до якого правопорушення повинне розглядатись як кримінальне, якщо відповідальність за нього поширюється на невизначене коло осіб; «критерій мети та тяжкості наслідків» за змістом якого, вчинене правопорушення розглядається за природою кримінального злочину якщо санкція за його вчинення є достатньо суворою і передбачає елемент покарання. Зазначені положення знайшли в подальшому своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ, зокрема: «Лутц проти Німеччини», «Карелів проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Лучанінова проти України» та інших.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене вказує на те, що при розгляді зазначене вище правопорушення повинні застосовуватись принципи кримінального судочинства. У зв`язку із цим при розгляді адмінматеріалу, при наданні оцінки доказам та вирішенні питань про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, законності та обґрунтованості судового рішення, суд вважає за необхідне застосовувати відповідні положення кримінального процесуального закону, в тому числі і щодо сутності адміністративного правопорушення, яке за своєю юридичною природою фактично є обвинуваченням.

Отже, відповідно до викладеного, суд розглядає справу про адміністративне правопорушення лише в межах обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення.

З цього слідує, що суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка є викладом обставин складу адміністративного правопорушення, що ставиться у вину особі, винуватість якої у скоєнні правопорушення має доводитися в суді; перекваліфіковувати дії, самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки суд, діючи таким чином, порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перебираючи на себе функції прокурора та позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

У справі «Малофєєва проти Росії», серед іншого зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принцип) рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Нормами ст.251 КУпАП передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Вимоги до змісту протоколу визначені ст. 256 КУпАП, відповідно до вимог ч.1 якої у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються:

-дата і місце його складення,

-посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол;

-відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення);

-місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення (із зазначенням від якого саме огляду водій відмовився (в разі такої відмови) ;

-нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення;

-прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є;

-пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності;

-інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належними доказами по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у Суду.

Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17 вказав, що візуальне спостереження за вчинення адміністративного правопорушення працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі лише у тому випадку, коли воно зафіксоване у встановленому законом порядку та підтверджує факт скоєння правопорушення.

Якщо в ході виявлення правопорушення застосовувався технічний засіб, він має бути зазначений у протоколі про адмінправопорушення, як то передбачено ст.256 КУпАП.

Верховним Судом визначено, якщо у протоколі про накладення адмінправопорушення не вказано технічний засіб яким здійснений фото або відеозапис, і відсутні інші докази вчинення адмінправопорушення, то провадження підлягає закриття на підставі ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події і складу адмінправопорушення.

В ході дослідження доказів, які знаходяться в матеріалах справи № 398/5833/24, можна дійти до беззаперечного висновку, що вони є належними, допустимими та доводять вину ОСОБА_1 в інкримінованому йому правопорушенні.

Враховуючи зазначене, позиція апелянта, не узгоджуються з дійсними обставинами справи, розцінюються апеляційним судом як спосіб уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що процесуальна поведінка ОСОБА_1 під час складання протоколу про адміністративне правопорушення свідчила про те, що він не бажав використовувати надані йому права з метою ефективного захисту своїх інтересів та намагався своїми діями ускладнити працівникам поліції виконання покладених на них обов`язків.

Пункт 2.5 ПДР зобов`язує водія транспортного засобу на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Невиконання цієї вимоги тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч.1 ст.130 КУпАП.

Відповідно до положень ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Враховуючи викладене у сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст 245,251 КУпАП, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини даної справи із урахуванням наявних та досліджених в судовому засіданні доказів, дійшов до правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Жодних підстав ставити під сумнів допустимість, достовірність та належність зібраних поліцейськими доказів відсутні.

На підставі вищевикладеного, дослідивши зібрані докази у справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, доводи намаганням уникнути відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.283,294 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Вацюка Миколи Володимировича залишити без задоволення.

Постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.01.2025, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1рік - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду В.В. Кабанова