Справа № 462/827/25 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І. Д.
Провадження № 33/811/377/25 Доповідач: Романюк М. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Романюка М.Ф, з участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та захисника адвоката Галича П.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Галича Павла Орестовича на постанову судді Залізничного районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

встановив:

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення, у виді штрафу в розмірі 17 000 /сімнадцять тисяч/ грн 00 коп. із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 /один/ рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 605 грн 60 коп.

Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 22.01.2025 року о 22 год. 45 хв. у м. Львові на вул. Караджича, 13, керував транспортним засобом автомобілем Daewoo Lanos, номерний знак НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме звужені зіниці очей, які не реагують на світло, порушення координації рухів, різка зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у медичному закладі відмовився, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвокат Галич П.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та винести нову, якою звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що постанова суду незаконна, висновки суду не відповідають дійсним обставинам та побудовані на припущеннях, судом не дотримано вимог доведення винуватості особи «поза розумним сумнівом», а також не спростовано порушень законодавства, про які зазначала сторона захисту.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 жодного керування автомобілем Деу Ланос д.н.з. НОМЕР_2 , як зазначено інспектором поліції у протоколі, 22.01.2025 року об 22:45 год., не здійснював, оскільки в цей час перебував у нерухомому транспортному засобі, який був припаркований.

Крім того, інспектори поліції не здійснювали зупинку транспортного засобу, в якому перебував ОСОБА_1 .

Зазначає, що суд допустив самостійне редагування обвинувачення, оскільки змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 висунуто обвинувачення у порушенні ним вимог п. 2.9. «а» ПДР України.

Окрім цього, поліцейський у протоколі зазначив те, що ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» відмовився.

Вказує, що протокол про адміністративне правопорушення містить неправдиву інформацію про час вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, оскільки останній не керував транспортним засобом об 22:45 год. 22.01.2025 року, а самі поліцейські над`їхали до припаркованого автомобіля, в якому перебував ОСОБА_1 лише об 22:52:51 год. 22.01.2025 року, тобто через майже 8 хвилин після того, коли за припущенням поліцейського, ОСОБА_1 ніби здійснював керування автомобілем.

Вказує, що направлення не могло бути написане об 22:50 год. 22.01.2025 року і такого в цей час просто не існувало та не могло існувати, так як спілкування між поліцейськими та ОСОБА_1 почалося об 22:52:56 год.

Зазначає, що копія постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №3916342 від 22.01.2025 року не може бути належним доказом винуватості ОСОБА_1 з огляду на те, що така оскаржена ОСОБА_1 до Франківського районного суду м. Львова і позовна заява перебуває на розгляді.

Стверджує, що суд обмежив ОСОБА_1 та його захисника, у праві на дослідження доказів та двічі відмовив у допиті свідка, який був присутній на місці події.

Заслухавши виступ ОСОБА_1 та його захисника адвоката Галича П.О., на підтримку поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суд, при розгляді справи про адміністративне правопорушення, крім іншого, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту ст. 252 КУпАП вбачається, що оцінка доказів при розгляді справ про адміністративні правопорушення ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно зі ст. 251 КУпАП на основі доказів встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, поясненнями свідків та ін.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався всіх вказаних вимог закону, оскільки встановив обставини, які мають значення для об`єктивного та всебічного розгляду справи.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Незважаючи на позицію апелянта, про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, його вина підтверджується зібраними у справі і перевіреними доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 227881 від 22.01.2025 року, відеозаписом з нагрудних камер поліцейських, рапортом від 22.01.2025 року, направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану наркотичного сп`яніння від 22.01.2025.

Визнаючи винним та накладаючи на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП суддя виходив з того, що в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, яке виразилось у відмові особи, яка керує транспортним засобом від проходження, відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, чим порушено вимоги пункту 2.5 ПДР України.

З зазначеним висновком судді апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Так, пункт 2.5 ПДР України зобов`язує водія на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Відповідальність за порушення вимог пункту 2.5 ПДР України передбачена ст. 130 КУпАП.

Долучений до протоколу відеозапис надає можливість повно та об`єктивно дослідити обставини вчиненого правопорушення, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку осіб, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення, отриманий у встановленому законом порядку і здійснений працівниками поліції за допомогою наявних в них технічних засобів, тому є належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

З відеозапису чітко вбачається відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі.

Крім того, поведінка ОСОБА_1 , яка зафіксована відеозаписом вказує, що він повністю усвідомлював вимогу працівника поліції пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, розумів ситуацію у якій опинився, однак зайняв тверду позицію щодо відмови від проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Відеозапис з нагрудного відеореєстратора камери інспектора поліції, який з урахуванням вимог ст. 251 КУпАП, є належним доказом вини ОСОБА_1 та з достатньою повнотою підтверджує факт вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги про те, що інспектори поліції не здійснювали зупинку транспортного засобу, в якому перебував ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу з таких підстав.

Диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, що є самостійним складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та не залежить від законності зупинки чи перевірки документів водія працівниками поліції.

Отже, обставини законності зупинки автомобіля ОСОБА_1 працівниками поліції жодним чином не впливають на доведеність факту наявності в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив самостійне редагування обвинувачення, оскільки змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 висунуто обвинувачення у порушенні ним вимог п. 2.9. «а» ПДР України, є необґрунтованими, оскільки суть правопорушення в протоколі та формулювання правопорушення судом в постанові, викладено чітко та зрозуміло, відповідає змісту правопорушення пункту ПДР України, а саме п.2.5, тобто ч.1 ст.130 КУпАП.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені захисником неточності при складенні протоколу про адміністративне правопорушення та направлення на медичний огляд до закладу охорони здоров`я через розбіжності у часі із часом, котрий зафіксований у відеозаписі із нагрудних камер патрульних поліцейських, такими, що впливають на допустимість даних доказів, оскільки незначні розбіжності у часі не спростовують факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення та його вини.

Щодо посилання апелянта на те, що копія постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА №3916342 від 22.01.2025 року не може бути належним доказом винуватості ОСОБА_1 з огляду на те, що така оскаржена ОСОБА_1 до Франківського районного суду м. Львова і позовна заява перебуває на розгляді, то таке суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Вищевказані доводи суду першої інстанції спростовуються матеріалами даної справи, а саме відеозаписом з нагрудних камер працівників поліції, з яких вбачається, що під час надання пояснень працівникам патрульної поліції повідомив, що погоджується із вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, а саме із тим, що керував транспортним засобом, будучи не пристебнутим ременем безпеки (clip-0, 23:03 - час з нагрудної камери поліцейського, 10:23 хв. запису відео).

Щодо клопотання апелянта про дослідження відеозапису події, то подане клопотання не містить достатніх обґрунтувань щодо необхідності дослідження відозапису, окрім того, судом апеляційної інстанції переглянуто відеозапис з нагрудної камери працівника поліції щодо досліджуваних подій, а тому у задоволенні такого клопотання слід відмовити.

Щодо клопотання апелянта про допит свідка ОСОБА_2 , то апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи є достатні дані щодо обставин адміністративного правопорушення, яке мало місце 22.01.2025 року, які між собою взаємоузгоджуються, є чіткими, несуперечливими, відтак сумнівів не викликають та не потребують виклику вказаної особи у судове засідання для дачі пояснень. Жодних суперечностей, які б викликали сумнів у достовірності відомостей зазначених у документах, складених працівниками поліції, немає.

Доказів, які спростовують правильність висновків суду першої інстанції, апелянтом не надано, не встановлено їх і при апеляційному перегляді.

Позиція апелянта, яку той висловив в апеляційній скарзі та його процесуальна поведінка, пов`язана з наданням пояснень, які не підтверджені належними і достатніми доказами, та які не узгоджуються з дійсними обставинами справи, розцінюється апеляційним судом, як спосіб самозахисту з метою уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, суд першої інстанції в межах наданих йому матеріалів справи про адміністративне правопорушення провів судовий розгляд, дослідив надані йому докази, з`ясував обставини, що підлягали з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення та ухвалив законну, обґрунтовану постанову.

Порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б могли вплинути на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, апеляційним судом не встановлено.

Тому підстав для скасування постанови судді Залізничного районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

Постанову судді Залізничного районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Галича Павла Орестовича без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя М.Ф.Романюк