Справа № 465/422/25 Головуючий у 1 інстанції: Чорний І. Я.
Провадження № 33/811/405/25 Доповідач: Гончарук Л. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі: судді Гончарук Л.Я., з участю захисника особи, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 адвоката Янчишин Тетяни Іванівни, представника потерпілої ОСОБА_2 адвоката Федірко Ірини Ігорівни, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 на постанову судді Франківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року,

встановив:

цієї постановою, провадження у справі про адміністративне правопорушення передбаченого за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , закрито на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до постанови, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД 391136 від 15.01.2025, 07.12.2024 близько 01 год 00 хв, за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, що не спричинило тілесних ушкоджень відносно свого малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю дитини та вимушені були звернутися в Український центр психологічної безпеки за допомогою, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст.173-2 КУпАП.

На вказану постанову потерпіла ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та постановити нову постанову, якою визнати ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В обгрунтування вказує про те, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, незаконною, такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного, об`єктивного з`ясування та дослідження всіх обставин справи.

Зауважує, що вчинення психологічного насильства з боку ОСОБА_1 стосовно сина ОСОБА_3 призвело до постійного відчуття страху та побоювання за свою безпеку, вказаний наслідок у вигляді шкоди психічному здоров`ю перебуває в безпосередньому причинному зв`язку з діями ОСОБА_1 , які полягають зокрема, у побитті кулаками та ногами вхідних дверей квартири, де проживає малолітня дитина, виламуючи ручки дверей, криках та порушенні заборонного припису.

Вказує, що в даному випадку матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 вчинив домашнє насильства.

Стверджує, що суддею не досліджено відеозаписів, наявних в матеріалах справи, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення та завдання ОСОБА_3 психологічних страждань.

Також зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги Експертне заключення Українського Центру психології безпеки № 3 від 07.01.2025.

Наголошує, що в матеріалах справи відображено конкретні дії, які вчиняв ОСОБА_1 та такі дії також перелічені в рапорті старшого інспектора від 15.01.2025, зазначені в письмових поясненнях ОСОБА_2 від 15.01.2025 та випливають з пояснень її малолітного сина ОСОБА_3 , які зафіксовані на відеозаписі, відтак вважає висновок судді передчасним.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисник адвокат Янчишин Т.І. просила апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Франківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року без змін.

В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції розглянуто справу об`єктивно з дослідженням доказів у повному обсязі, що мають значення для правильного вирішення справи, відтак постанова судді Франківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року є законна та обґрунтована.

Зауважує, що безпосередньо на експертному заключенні міститься підпис лише голови Центру, а саме ОСОБА_4 . Матеріали справи не містять інформації про те хто саме проводив спілкування з дитиною, про наявність у даної особи відповідної освіти та підтверджуючих на це документів. Витяг долучений до матеріалів адміністративної справи підтверджує лише, що дана організація зареєстрована як громадська організація проте не підтверджує наявність спеціальних знань у сфері психології у особи, яка проводила співбесіду із дитиною. ОСОБА_5 відсутній у реєстрі атестованих судових експертів Міністерства юстиції України.

Вказує про те, що з відео, які долучені до матеріалів справи не є належними доказами в розумінні КУпАП. адже з таких не можливо встановити: яка саме особа стукала у двері, у який період мали місце події, що зафіксовані на відео, не є можливим встановити ні дату, ні час таких подій. Також не відомо у який період зроблено відео із малолітнім сином ОСОБА_6 та чи здійснювався на дитину вплив.

Зазначає, що в суді першої інстанції з`ясовано, що протягом тривалого часу існує конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо спільного проживання, ведення побуту та виховання їхнього спільного сина ОСОБА_3 , в ході якого вони постійно висловлюють своє незадоволення один одним, що свідчить про їхні триваючі конфліктні відносини.

Стверджує, що зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення дії ОСОБА_1 не утворюють самі по собі складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Наголошує, що в матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази про те, що ОСОБА_1 діяв з умислом спричинити ОСОБА_3 емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, а відтак завдати шкоди його психічного здоров`ю.

У судове засідання особа, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення ОСОБА_7 , потерпіла ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Натомість захисник адвокат Янчишин Т.І. та представник адвокат Федірко І.І. не заперечили проти розгляду апеляційної скарги у відсутності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Заслухавши виступ представника адвоката Федірко І.І., яка підтримала подану апеляційну скаргу, думку захисника адвоката Янчишин Т.І., яка заперечила проти апеляційних вимог, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити, чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти законне вмотивоване рішення.

Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Положеннями Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в ході апеляційного перегляду справи не встановлено обставин, які б спростовували вказані висновки суду.

Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення від 15.01.2025 серії ВАД № 391136, 07.12.2024 близько 01год 00 хв, за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, що не спричинило тілесних ушкоджень відносно свого малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю дитини та вимушені були звернутися в Український центр психологічної безпеки за допомогою, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення має містити в собі належним чином встановлені та підтверджені відомості і факти, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Диспозицією ч. 1 ст. 173-2 КупАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається в умисному вчиненні будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Норма статті 173-2 КУпАП є бланкетною, а тому для того, щоб повністю розкрити суть адміністративного правопорушення у протоколі повинно бути зазначено, які конкретно дії вчинила особа, який спосіб насильства прослідковується у діях порушника, якщо дій кілька, то зазначена кожна дія і, вид насильства, наслідки цих дій по відношенню до особи, щодо якої вони були спричинені.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

З аналізу наведених вище норм Закону вбачається, що домашнє насильство, яке охоплюється диспозицією статті 173-2 КУпАП, має місце тоді, коли діяння фізичного, психологічного або економічного характеру тягнуть за собою можливість настання чи фактичне настання фізичної або психологічної шкоди.

Жодним із здобутих доказів у справі не підтверджено вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо ОСОБА_3 , а саме психологічне насильство, зазначене в протоколі про адміністративне правопорушення серії 15.01.2025 серії ВАД № 391136.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП від 15.01.2025 серії ВАД № 391136, що складений відносно ОСОБА_1 не вказана об`єктивна сторона правопорушення, зазначено лише «вчинив домашнє насильство психологічного характеру», тобто не конкретизовані дії правопорушника, що кваліфіковані за відповідною статтею КУпАП, тому вказані обставини не дозволяють зробити висновок про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно усталеної судової практики ЄСПЛ (рішення від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08) у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey).

Згідно з вказаною позицією ЄСПЛ «розумним» є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».

Враховуючи вище викладене, сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення фізичного чи психологічного насильства в розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду ОСОБА_2 та її представником Федірко І.І. не надано доказів на підтвердження факту наявності в діях ОСОБА_1 ознак домашнього насильства, які б свідчили про вчинення ним відповідного адміністративного правопорушення.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки судді в постанові, при розгляді апеляційної скарги не було здобуто, а обставини на які покликається апелянт, як невраховані судом першої інстанції, були в повній мірі враховані судом першої інстанції при винесенні постанови.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).

При розгляді справи в суді першої інстанції порушень норм матеріального чи процесуального права допущено не було.

Суддя відповідно до ст.ст. 245, 280 КУпАП повно й всебічно з`ясував усі обставини, що мали значення для правильного вирішення справи. Докази, які лягли в основу судового рішення, були досліджені суддею в ході судового розгляду й отримали належну оцінку.

Апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування судового рішення.

З огляду на наведене, оскаржувана постанова судді першої інстанції є законною, обґрунтованою, а отже підстав для її зміни чи скасування та задоволення апеляційних вимог потерпілої немає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову судді Франківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2025 року, якою закрито провадження у справі відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточна й оскарженню не підлягає.

Суддя Л.Я. Гончарук