Справа №756/796/25
Провадження № 33/824/1888/2025 Доповідач в II інстанції: Полосенко В.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Полосенко В.С.,

за участю:

особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою на постанову Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року, щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до постанови судді, 15 січня 2025 року о 20 год. 00 хв., під час контрольного шикування особового складу, командиром батальйону виявлено відсутність на місці служби військовослужбовця призваного за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 . Після чого, 16 лютого 2025 року о 16 год. 40 хв. старший лейтенант ОСОБА_1 самостійно прибув до місця служби, за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 172-11 КУпАП.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що судом першої інстанції необ`єктивно та упереджено розглянуто дану справу, не надано оцінки відсутності належних доказів на підтвердження наявності в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, а також проігноровано доводи ОСОБА_1 про те, що вчинення ним інкримінованого адміністративного правопорушення було зумовлене крайньою необхідністю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 на підтримку вимог поданої апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену ч.3 ст.172-11 КУпАП.

Об`єктивна сторона може мати наступні прояви: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби тривалістю до трьох діб; нез`явлення військовослужбовця строкової служби вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб; самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби) а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин у разі призначення або переведення тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.

Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини.

Місцем служби військовослужбовця, як правило, є військова частина, в якій він проходить службу, і тому поняття військової частини і місця служби звичайно збігаються. Якщо вони не збігаються, то під місцем служби слід розуміти всяке інше місце, де військовослужбовець повинен протягом деякого часу виконувати військові обов`язки або перебувати відповідно до наказу або дозволу командира (начальника). Військова частина типова організаційна одиниця, що утримається на окремому штаті і призначається для виконання визначених завдань самостійно або у складі організаційної структури вищого рівня. Під військовими частинами розуміють органи військового управління, з`єднання, військові частини, військові кораблі(екіпажі), військові навчальні заклади та установи».

Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місця служби, а кінцевим - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Суб`єктивна сторона завжди характеризується прямим умислом з метою тимчасового ухилення від служби.

Самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.

Зважаючи на приписи ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настав з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відновний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває згідно з численними Указами «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні».

Пунктом 2 Указу Президента № 64/2022 постановлено військовому командуванню разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Пунктом 3 цього ж Указу передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст.ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою і незаконною, оскільки прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і без повного з`ясування обставин справи, не заслуговують на увагу.

Так, факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_1 місця служби, пітверджується протоколом Т0930 № 9 від 17.01.2025 року, відповідно до якого 15 січня 2025 року о 20:00 командиром батальйону було виявлено відсутність військовослужбовця призваного за мобілізацією до військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_1 на місці служби. 16 січня 2025 року о 16 год. 40 хв. ОСОБА_1 самостійно прибув до місця служби; поясненнями свідка ОСОБА_2 про те, що 15 січня 2025 року йому стало відомо, що військовослужбовець ОСОБА_1 покинув місце розташування підрозділу, нікого не повідомивши. ОСОБА_1 зателефонував капітан ОСОБА_3 з метою дізнатися його місце знаходження та чи повідомляв він когось, на що ОСОБА_1 відповів що не зобов`язаний повідомляти про своє місцезнаходження, та зазначив, що можливо повернеться 16 січня 2025 року; поясненнями свідка ОСОБА_4 , про те, що 15.01.2025 року під час контрольного шикування особового складу було виявлено відсутність ОСОБА_1 на місці служби. Повернувся ОСОБА_1 у військову частину на наступний день; поясненнями командира НОМЕР_2 батальйону охорони військової частини про те, що 15 січня 2025 року йому стало відомо про відсутність ОСОБА_1 на місці служби. Під час телефонної розмови з ОСОБА_1 , він повідомив, що не зобов`язаний повідомляти своє місцезнаходження, та що 15 січня 2025 року він повертатись не збирається, повернеться на наступний день. Для отримання дозволу на залишення місця служби ОСОБА_1 не звертався, керівництву повідомив, що вирішував свої особисті справи; та іншими письмовими доказами.

На переконання апеляційного суду, зібрані у справі докази є належними та допустимими, відповідають фактичним обставинам справи, встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції, і повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку за принципом «поза розумним сумнівом» про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3ст.172-11 КУпАП.

Посилання ОСОБА_1 на вимоги Конституції України, як на підставу своїх заперечень проти інкримінованого йому правопорушення, є помилковим тлумаченням таких норм, оскільки обмеження, які можуть нести військовослужбовці в умовах воєнного стану, покладають додатковий тягар відповідальності, зумовлений їхнім спеціальним статусом.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що незгода ОСОБА_1 із протоколом Т0930 №9, за своє суттю зводиться до намагання останнього захистити своє право за допомогою, у тому числі свого командування, у триваючій багаторічній юридичній процедурі, що пов`язана із кредитними зобов`язаннями та виконавчими діями стосовно нього. Водночас така процедура виконавчого провадження розпочата до призову ОСОБА_1 на військову службу і триває дотепер.

Наразі ОСОБА_1 маючи особливий статус військовослужбовця, наділений усіма конституційними правами щодо захисту своїх прав та основоположних свобод у спосіб, який не заборонений законом, не створюючи при цьому для себе негативних наслідків.

В той же час, самовільно залишаючи місце служби без дозволу командування, розуміючи правові наслідки, які зрештою настали, військовослужбовець ОСОБА_1 умисно допустив їх настання, надаючи перевагу вирішенню власних юридичних питань у справі, де він є боржником. Тобто свідомо обрав спосіб захисту, який спричинив настання адміністративної відповідальності, при цьому, право ОСОБА_1 на захист від протиправних дій стосовно себе, є беззаперечним, однак це право не може нівелювати обов`язків військовослужбовця дотримуватися спеціальної процедури для залишення місця служби. Саме нехтування процедурою та наказом командира призвело до визначення дій ОСОБА_1 , як свавільних.

Доводи ОСОБА_1 про те, що вчинення таких дій, як самовільне залишення військової частини, зумовлене крайньою необхідністю, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, наявність певного правового питання чи юридичного спору у ОСОБА_1 не спричиняє само по собі обставин, які можна тлумачити як «крайню необхідність», визначену статтею 18 КУпАП.

За диспозицією статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Проте, переконливих доказів того, що ОСОБА_1 залишаючи військову частину 15 січня 2025 року діяв з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління тощо, ОСОБА_1 не надано, так само, як і доказів того, що будь-яка небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами захисту, наприклад за допомогою професійного юриста, адвоката, або самостійно, у законно передбаченій десятиденній відпустці тощо.

Таким чином, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які б спростовували висновки судді про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.172-11 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, надаючи оцінку доказам у справі в їхсукупності, апеляційний суд вважає, що постанова суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не встановлено, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2025 року щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Полосенко