ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.03.2025 Оболонський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Касьян А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 51 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП №316643 «15.09.2024 приблизно об 20:26 за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б, перебуваючи у магазині «СІЛЬПО» ОСОБА_2 таємно викрав з полиці магазину: оселедець під шубою у кількості 0,448г вартістю 81,24 грн (без ПДВ), биток свинячий 0,298 г вартістю 100,53 грн, риба смажена 0,516 г вартістю 148,28, на загальну суму 340,06 грн (без ПДВ), чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 51 КУпАП».

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився.

Про дату, час і місце розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 51 КУпАП ОСОБА_2 повідомлявся шляхом направлення повістки про виклик до суду за адресою проживання, повідомленою поліцейському під час складання протоколу про адміністративне правопорушення. Однак, відповідно до наявних у матеріалах справи зворотніх повідомлень рекомендованого відправлення за повідомленою адресою, конверти повернулись з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 (справа №911/3142/19) направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 04.03.2021 у справі №910/6835/20, від 26.04.2021 у справі №916/335/18).

До повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення на час вчинення тих чи інших процесуальних дій під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи вважається належними доказами повідомлення учасника судового процесу про вчинення судом певних процесуальних дій. Вказані висновки узгоджуються з позицією, викладеній у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №820/1400/17, від 31.03.2021 у справі №640/2371/20 та від 29.04.2021 у справі №826/12038/17.

Крім того, про дату, час і місце розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 51 КУпАП ОСОБА_2 був повідомлений шляхом направлення SMS-повідомлення на номер телефону, повідомлений останнім під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього.

Відповідно до сформованих за допомогою автоматизованої системи документообігу суду довідок згідно вимог Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 №28, SMS-повідомлення про призначення розгляду справи направлені за номером телефону, повідомленим ОСОБА_2 під час складання адміністративного протоколу щодо нього, було доставлено абоненту.

Надання особою, стосовно якої складено протокол під час складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього номеру мобільного телефону свідчить, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними. Вказані висновки узгоджуються із позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №757/48467/21 (провадження №61-10924св22), від 23.01.2025 у справі №591/4693/15 (провадження №51-3209км24), ухвалі Верховного Суду від 17.11.2022 у справі №560/5541/20 (провадження №К/9901/30825/21).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження (рішення у справах «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, «Каракуця проти України» від 16.05.2017).

Стала прецедентна практика ЄСПЛ свідчить, що ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі за власним бажанням прямо чи мовчазно відмовитися від права на гарантії справедливого судового розгляду (рішення у справі «Квятковська проти Італії» від 30.11.2000). Однак, якщо відмова від права брати участь у судовому розгляді має бути ефективною для цілей Конвенції, вона має бути підтверджена недвозначним чином і супроводжуватися мінімальними гарантіями, відповідними її важливості (рішення у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23.11.1993). Крім того, воно не повинно суперечити будь-якому важливому суспільному інтересу (рішення у справі «Хаканссон і Стурессон проти Швеції» від 21.02.1990).

Також про обізнаність ОСОБА_2 про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення стосовно нього відбудеться у Оболонському районному суді міста Києва свідчить його підпис у відповідні графі протоколу про адміністративне правопорушення.

Крім того, постановами Оболонського районного суду міста Києва від 21.10.2024, 16.12.2024, 17.01.2025, 31.01.2025, 13.02.2025 та 28.02.2025 ОСОБА_2 було піддано приводам в судові засідання, призначені на 16.12.2024, 17.01.2025, 31.01.2025, 13.02.2025, 28.02.2025 та 21.03.2025 відповідно, однак вказані постанови суду виконані не були.

Таким чином, судом було вжито всіх необхідних заходів, спрямованих як на повідомлення особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, про дату, час та місце судового розгляду за його останньою відомою адресою та шляхом СМС-повідомлення, так і на забезпечення його присутності при розгляді справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 268 КУпАП.

З огляду на вищевикладене та беручи до уваги, зокрема, поведінку особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 мовчазно, але однозначно відмовився від свого права з`явитися на розгляд справи в суді (що узгоджується з висновками, викладеними, серед іншого, у рішенні у справи «Баттісті проти Франції» від 02.12.2006, ухвалі про неприйнятність у справі «Боярченко проти України» від 25.11.2008, а тому суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Вивчивши та дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до положень ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статей 245, 251, 280, 283 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Зі змісту ст. 19 Закону України від 29.06.2004 №1906-IV «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та стала практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема в рішеннях у справах «Гурепка проти України (№2)» від 08.04.2010, «Лучанінов проти України» від 09.06.2011, на необхідності суворого дотримання процедури притягнення особи до відповідальності (як кримінальної, так і адміністративної).

Як встановлено рішенням ЄСПЛ у справах «Швидка проти України» від 30.10.2014, «Лучанінова проти України» від 06.06.2011, провадження у справах про адміністративні правопорушення вважається кримінальними у розумінні Конвенції. У справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 ЄСПЛ зазначив, що Уряд України визнав кримінально-правовий характер КУпАП. У рішенні «Маліга проти Франції» від 23.09.1998 ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в ст. 62 Конституції України.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Вказане положення знайшло своє відображення у КУпАП, за змістом ст. 7 якого ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 №1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Виходячи з практики застосування ЄСПЛ ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до ст. 6 Конвенції.

Статтею 254 КУпАП встановлено, що основним документом, який фіксує юридичний факт адміністративного правопорушення, є протокол, вимоги до змісту якого встановлені статтею 256 цього Кодексу. Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і у спосіб, передбачений законодавством, а також обставини, викладені у ньому, підтверджуються сукупністю інших доказів, долучених на його обґрунтування.

Частиною 1 статті 51 КУпАП встановлено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Вимоги щодо оформлення протоколів про адміністративні правопорушення органами поліції встановлено Інструкцією з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 №1376 (далі - Інструкція №1376).

Тобто, Інструкцією №1376 встановлено порядок оформлення в органах Національної поліції України, у тому числі в їх структурних (відокремлених) підрозділах, матеріалів про адміністративні правопорушення, порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також визначено порядок контролю за дотриманням законодавства під час оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення.

Зокрема, п. 15 розділу ІІ Інструкції №1376 визначено, що до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення).

Тобто, вищевказані положення КУпАП та Інструкція № 1376 визначають правила допустимості і відповідності доказів, що є гарантом їх достовірності та істинності.

Так, зі змісту протоколу вбачається, що ОСОБА_2 «15.09.2024 приблизно об 20:26 за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 1б, перебуваючи у магазині «СІЛЬПО» таємно викрав з полиці магазину: оселедець під шубою у кількості 0,448г вартістю 81,24 грн (без ПДВ), биток свинячий 0,298 г вартістю 100,53 грн, риба смажена 0,516 г вартістю 148,28, на загальну суму 340,06 грн (без ПДВ)», поміж тим до матеріалів справи на підтвердження обставин викладених у протоколі, долучено лише довідку про вартість викраденого майна, заяву старшого зміни СБ магазину ОСОБА_3 щодо крадіжки товару невідомою особою, розписку ОСОБА_4 про отримання на зберігання викраденого майна, рапорт уповноваженої особи Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 15.09.2024.

Жодних інших доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 може бути причетним до події в цій справі, а також на обґрунтування обставин, зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, уповноваженою особою до матеріалів справи не долучено.

Відповідно до ст. 254 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо належного складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання доказів на підтвердження викладених в протоколі відомостей покладається на особу, яка його складає (ч. 1 ст. 254 КУпАП та ч. 2 ст. 251 КУпАП), та не може бути перекладено на суд.

Системний аналіз положень КУпАП свідчить про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення проводиться лише в межах обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, та перевіряє їх дійсність на підставі оцінки сукупності долучених до матеріалів справи доказів.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, адже це не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не доказує співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Вказані вимоги закону також узгоджуються з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яку національні суди повинні враховувати при розгляді справ.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справі «Бербера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 ЄСПЛ встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №463/1352/16-а (провадження №К/9901/21241/18) у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини («Малофеєв проти Росії» від 30.05.2013 та «Карелін проти Росії» від 20.09.2016), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу. У такому випадку справа про адміністративне правопорушення має бути закрита у зв`язку з відсутністю складу правопорушення.

Таким чином, в матеріалах справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 відсутні беззаперечні докази його вини в учиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП, а тому суд вважає, що обставини, викладені у протоколі, є недоведеними.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю в разі відсутності складу правопорушення.

Враховуючи викладене та те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягається до відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості, а тому суд вважає, що провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 51 КУпАП слід закрити за відсутності в діях останнього вказаного складу адміністративного правопорушення, а товар, що був вилучений, після набрання постановою законної сили підлягає залишенню представнику магазина «СІЛЬПО» (розписка без дати) за належністю.

Оскільки стягнення судового збору передбачено законом лише при накладенні адміністративного стягнення, судовий збір стягненню не підлягає.

Керуючись статтями 247, 251, 252, 254, 283-286 КУпАП, суд, -

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 51 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного суду в десятиденний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Оболонський районний суд міста Києва.

Суддя А.В. Касьян