Номер провадження: 33/813/874/25
Номер справи місцевого суду: 511/4600/24
Головуючий у першій інстанції Теренчук Ж. В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі судді - Комлевої О.С.,

з участю:

секретаря судового засідання Громовенко А.Г.,

адвоката Ювченка Андрія Васильовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності Клімакова Олексія Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів, апеляційну скаргу адвоката Ювченка Андрія Васильовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року,-

в с т а н о в и в:

Короткий зміст оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 8500,00 грн. Стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

На вищевказану постанову суду 10 березня 2025 року, адвокат Ювченко А.В., захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат Ювченко А.В., посилається на таке.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази (фото, відеозйомка, пояснення свідків), які б свідчили про те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, всупереч вимогам ст. 251 КУпАП.

Наявна конкретна мета прибуття ОСОБА_1 до Одеської області, яка пов`язана з його особистим життям та потребою у придбанні транспортного засобу, що у своїй сукупності виключає наявність навіть надуманих прикордонниками мотивів щодо спроби незаконного перетину державного кордону з метою уникнення призову під час мобілізації.

Надані суду матеріали не є допустимими доказами.

Протокол про адміністративне правопорушення та рапорти прикордонників не можуть бути доказами у справі про адміністративне правопорушення.

Пояснення особи, яку було затримано разом із ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та відібрання від такої особи пояснень під психологічним тиском не є доказом вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення.

Перебування особи чоловічої статі на території Одеської області не може саме собі бути складом будь-якого адміністративного правопорушення, у тому числі за ст. 204-1 КУпАП, адже така позиція працівників Державної прикордонної служби України суперечить положенням ст. 33 Конституції України щодо свободи пересування та вільного вибору місця проживання громадянина на території України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката Ювченко А.В., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Частиною 7 ст.294 КпАП України передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст.245 КУпАП, провадження по справам про адміністративні правопорушення повинно бути засновано на своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи та вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до вимог ст.280 КУпАП, Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду даної справи суд першої інстанції дотримався вказаних норм права та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Так, положеннями ч.1 ст.9 Закону України «Про державний кордон» встановлено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державний кордон України» пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України.

Згідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року на території Україні запроваджено воєнний стан (воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень).

Апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 в Україні запроваджено загальну мобілізацію, що передбачає здійснення визначених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходів, зокрема, обмеження виїзду чоловіків 18-60 років за кордон.

Досліджуючи матеріали справи в апеляційному порядку, суд вважає наявні в матеріалах справи докази достатніми для обґрунтування вини ОСОБА_1 за критерієм «поза розумним сумнівом».

Частиною 2 ст.204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених ч.1 цієї статті.

Тобто об`єктивна сторона складу даного адміністративного правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України одним із наступних способів: 1) поза пунктами пропуску через державний кордон України; 2) в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів; 3) в пунктах пропуску через державний кордон України з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу; 4) в пунктах пропуску через державний кордон України без дозволу відповідних органів влади.

Суб`єктивна сторона незаконного перетинання державного кордону передбачає наявність прямого умислу, тобто виражається в навмисній формі вини, коли особа розуміє, що незаконно перетинає ДКУ та бажає вчинити такі протиправні дії.

Так охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні Державною прикордонною службою України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №002634Е від 17 грудня 2024 року, 17 грудня 2024 року о 16:45, на північній околиці м. Роздільна, Роздільнянського району, Одеської області на відстані до 10 000 м від лінії державного кордону було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За результатами проведення фільтраційно-перевірочних заходів стало відомо, що даний громадянин в групі осіб, а саме: з громадянами України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , намагався перетнути державний кордон України на вихід з України в Республіку Молдова в районі прикордонного знаку № 0507/04 на напрямку с. Розалівка (Україна) - с. Стара Андріяшівка (РМ) поза пунктом пропуску через державний кордон України в пішому порядку з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги абзацу 1 ст. 9 Закону України «Про державний кордон України», тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 204-1 ч. 2 КУпАП.

Даний протокол складено уповноваженою особою, права та обов`язки ОСОБА_1 роз`яснено, зі змістом протоколу він ознайомлений на зрозумілій йому мові, від дачі пояснень під час затримання відмовився, як і відмовився підписувати протокол.

Від підпису складеного протоколу ОСОБА_1 відмовився в присутності свідків, що в свою чергу не спростовує даних, викладених у протоколі щодо обставин виявлення громадянина ОСОБА_1 в безпосередній близькості від ДКУ разом зі ОСОБА_2 .

Аналізуючи наведене, слід дійти висновку, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів у справі, але й актом обвинувачення у вчиненні конкретного адміністративного правопорушення.

Факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №002634Е від 17 грудня 2024 року (а.с.2); поясненнями від 17 грудня 2024 року у яких зазначено, що ОСОБА_1 згідно ст. 63 Конституції України відмовляється давати пояснення (а.с. 4); рапортом заступника начальника відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » майором ОСОБА_3 (а.с.5); доповідною запискою, старшого оперуповноваженого Матвієнко Д., про результати фільтраційно перевірочних заходів (а.с. 8-9); скірншотом екрану телефону з перепискою за допомогою месенджеру Телеграм з абонентом S A (а.с.10).

Крім того, відповідний протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №002635Е від 17 грудня 2024 року було складено і відносно ОСОБА_2 , який наявний в матеріалах справи (а.с.6).

З письмових пояснень ОСОБА_2 від 17 грудня 2024 року, встановлено, що він разом з ОСОБА_1 їхали на автомобілі з м. Вінниці у сторону прикордонної зони з метою її перетину. Свою провину він визнав щодо наміру перетнути в незаконний спосіб кордон, щиро покаявся (а.с. 7).

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2024 року притягнено до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст.204-1 ч.2 КУпАП України, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винним у спробі перетинання державного кордону України в групі з ОСОБА_1 .

Зазначені докази, які були повторно досліджені в ході апеляційного розгляду, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП.

Матеріали зібрані прикордонною службою, не містять пояснень ОСОБА_1 щодо підстав перебування ним 17 грудня 2024 року о 16:45 у місці виявлення прикордонним нарядом, в районі прикордонного знаку № 0507/04. При цьому, місце проживання ОСОБА_1 : Київська область, м. Бориспіль.

Доводи апеляційної скарги адвоката Ювченко А.В., захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про те, що перебування ОСОБА_1 в межах Одеської області не є спробою незаконного перетину державного кордону з метою уникнення призову під час мобілізації, апеляційний суд вважає необґрунтованими оскільки ОСОБА_1 на місці складення протоколу взагалі ніяк не обґрунтував мету свого перебування в межах Одеської області, а посилання адвоката, в апеляційній скарзі, на те, що ОСОБА_1 мав намір купити автомобіль, не підтверджено жодним доказом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відібрання пояснень від ОСОБА_2 відбулися під психологічним тиском прикордонної служби, апеляційний суд відхиляє, оскільки апелянт не надав до суду доказів про звернення ОСОБА_2 зі скаргами на дії даних працівників до компетентних органів, що дає підстави суду вважати такі посилання апеляційної скарги, як спроби апелянта уникнути відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення.

На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги про відсутність умислу у апелянта на вчинення спроби перетину Державного кордону України підтверджує той факт, що відповідна версія виникла вже на стадії апеляційного перегляду судового рішення з метою уникнення відповідальності.

Отже, посилання апелянта на незаконність постанови судді є непереконливими.

Інших правових доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та були підставою для її скасування або зміни, апелянтом не наведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Позиція апелянта, яку він висловив в апеляційній скарзі щодо невизнання своєї вини розцінюється апеляційним судом як спосіб самозахисту та уникнення від відповідальності за вчинене правопорушення.

Отже, вина ОСОБА_1 належним чином встановлена, та підтверджена сукупністю доказів, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а постанова районного суду, в свою чергу, є законною та обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування або зміни.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Підстав для скасування постанови суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Зважаючи на викладене, постанова суду щодо доведеності вини, кваліфікації дій, накладеного стягнення є законною та обґрунтованою, і підстав для її скасування не має, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Ювченка Андрія Васильовича, захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню в касаційному порядку на підлягає.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2025 року.

Суддя Одеського апеляційного суду О.С. Комлева