Справа № 307/2370/24
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2025 м. Ужгород

Суддя Закарпатського апеляційного суду Бисага Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника-адвоката Дьомушкіної Ірини Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 червня 2024 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1, ч. 1 ст. 185-10 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 червня 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204-1 КУпАП та ч. 1 ст. 185-10 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок судового збору.

Відповідно до постанови суду від 28.06.2024 вбачається, що 26 травня 2024 року близько 22 години 10 хвилин на південній околиці населеного пункту Тересва на напрямку прикордонного знаку №269 (територія Тячівського району Закарпатської області) на відстані 50 метрів до лінії державного кордону, в межах прикордонної смуги, було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який на неодноразову вимогу солдата ОСОБА_2 зупинитись не реагував та в подальшому вдавсь до втечі, чим порушив п.11 «Положення про прикордонний режим» затвердженого Постановою КМУ від 27.07.1998 року №1147. В подальшому ОСОБА_1 був затриманий складом прикордонного наряду «Секрет». Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законним вимогам військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, чим порушив вимоги ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», тобто вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

Окрім цього, 26 травня 2024 року близько 22 години 10 хвилин на південній околиці населеного пункту Тересва на напрямку прикордонного знаку №269 (територія Тячівського району Закарпатської області) на відстані 50 метрів до лінії державного кордону, в межах прикордонної смуги, було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, чим вчинив правопорушення, відповідальність за що передбачено ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Не погоджуючись з даною постановою захисник Дьомушкіна І.В. в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржувана постанова суду є незаконною та необґрунтованою, прийнята при неповному з`ясуванні обставин справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому підлягає скасуванню. Зазначає, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для доведення вини ОСОБА_1 у інкримінованих йому правопорушеннях та суперечать дійсним обставинам справи. Вказує на те, що висновки суду, викладені у постанові, не відповідають фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що підзахисний не був водієм, не рухався на автомобілі, не вчиняв спроб перетнути кордон, а йшов пішки в межах вказаного села, тому звинувачення останнього про порушення п.11 «Положення про прикордонний режим», затвердженого Постановою КМУ від 27.07.1998 №1147, є безпідставними. Зазначає, що після тривалої розмови прикордонників з ОСОБА_1 , останніми було викликано додаткову групу з невідомих 4-5 чоловіків, які по приїзду, близько 22.00 год. почали бити підзахисного, завдаючи йому тілесні ушкодження. Для збереження свого здоров`я та уникнення неправомірних дій з боку працівників ДПС, останній намагався уникати ударів та виривався з рук нападаючих осіб, проте спроби були марними, тобто ОСОБА_1 жодного супротиву не чинив та повідомив, що вказані дії є незаконними. Звертає увагу на те, що підтвердженням про те, що останній не збирався незаконно перетнути державний кордон з України в Румунію, є те, що його дружина ОСОБА_3 офіційно в цей день зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою розшуку свого чоловіка. Вказує, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б могли свідчити про намір перетину ОСОБА_1 державного кордону. Зазначає, що судом порушено вимоги ст. 268 КУпАП, оскільки підзахисному не було надано достатньо часу для ознайомлення з матеріалами справи, наявними доказами, надання відповідних пояснень, своїх доказів та заявлення відповідних клопотань. Просить скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 та його захисники-адвокати Дьомушкіна І.В., Шарко Д.Р. на розгляд справи щодо ОСОБА_1 не з`явилися. Останні рухом справи не цікавилися, повідомлені за допомогою смс-повідомлення, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли, а тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, передбачені ч. 4 ст. 294 КУпАП, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та його захисників-адвокатів Дьомушкіної І.В., Шарко Д.Р., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. За змістом вказаної норми закону, провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці вимоги закону судом першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_1 належним чином дотримані.

Частиною першою статті 185-10 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Частиною першою статті 204-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Протоколами про адміністративні правопорушення серій ЗхРУ за №286443, №286464 від 26.05.2024 стверджується, що 26 травня 2024 року близько 22 години 10 хвилин на південній околиці населеного пункту Тересва на напрямку прикордонного знаку №269 (територія Тячівського району Закарпатської області) на відстані 50 метрів до лінії державного кордону, в межах прикордонної смуги, було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону з України до Румунії поза пунктами пропуску через державний кордон. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991 року, чим вчинив правопорушення, відповідальність за що передбачено ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, а також на неодноразову вимогу солдата ОСОБА_2 зупинитись не реагував та в подальшому вдавсь до втечі, чим порушив п.11 «Положення про прикордонний режим» затвердженого Постановою КМУ від 27.07.1998 року №1147. В подальшому ОСОБА_1 був затриманий складом прикордонного наряду «Секрет». Своїми діями громадянин України ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законним вимогам військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, чим порушив вимоги ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», тобто вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

Викладені в протоколах про адміністративні правопорушення обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185-10 та ч. 1 ст. 204-1 КУпАП підтверджуються й протоколом про адміністративне затримання від 26.05.2024, письмовими поясненнями ОСОБА_4 від 28.05.2024 року.

Вищенаведені докази, які є належними й допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки порушень при їх збиранні в ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують порушення ОСОБА_1 вимог ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України від 04.11.1991, п. 10 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998, та його винуватість у вчиненні передбачених ч. 1 ст. 204-1 та ч. 1 ст. 185-10 КУпАП адміністративних правопорушень.

Апеляційним судом не приймаються до уваги посилання сторони захисту на те, що підзахисний не був водієм, не рухався на автомобілі, не вчиняв спроб перетнути кордон, а йшов пішки в межах вказаного села, тому звинувачення останнього про порушення п.11 «Положення про прикордонний режим», затвердженого Постановою КМУ від 27.07.1998 №1147, є безпідставними, - оскільки на підтвердження зазначеного не надано жодного доказу. При цьому, судом враховано, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 є м. Київ, місце виявлення ОСОБА_1 на південній околиці населеного пункту Тересва на напрямку прикордонного знаку №269 (територія Тячівського району Закарпатської області) на відстані 50 метрів до лінії державного кордону, що підтверджує намір незаконного перетину кордону. При цьому, фактичні обставини щодо часу та місця затримання ОСОБА_1 працівниками державної прикордонної служби, апелянт не оспорює.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не був позбавлений можливості викласти у протоколі або окремо свої заперечення щодо викладених у протоколах фактів, надати власні пояснення з приводу причин його знаходження 26.05.2024 близько 22.10 год. в районі прикордонного знаку №269 на напрямку південної околиці населеного пункту Тересва (територія Тячівського району Закарпатської області) до 50 м від лінії державного кордону України. Однак таких заперечень чи пояснень ОСОБА_1 не виклав, відмовився давати будь-які пояснення.

Апеляційний суд зауважує, що сукупність таких обставин, як:

- місце виявлення ОСОБА_1 , зокрема в безпосередній близькості від лінії державного кордону, а саме на відстані до 50 м від лінії державного кордону України на південній околиці населеного пункту Тересва, яке не є ні місцем реєстрації, ні місцем його проживання;

- час виявлення близько 22:10 год., тобто темна пора доби;

- спосіб намагання перетину державного кордону - поза межами пункту пропуску в пішому порядку;

- наявність у ОСОБА_1 при собі паспорту громадянина України для виїзду за кордон;

- відсутність дозвільних документів на перетин державного кордону, які надавали йому, як громадянину України чоловічої статі та призивного віку, право на перетинання державного кордону, зважаючи на обмеження, регламентовані Законом України «Про правовий режим воєнного стану», вагомо свідчать про наявність у діях ОСОБА_1 наміру на вчинення інкримінованого правопорушення та спростовують твердження сторони захисту про те, що він не мав умислу на скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

Всупереч доводам апеляційної скарги, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, примусу чи інших дій, які призвели до відмови від підписання протоколів та відмови від надання будь-яких пояснень та зауважень щодо протоколів.

Також апеляційним судом не встановлено яких-небудь даних, які би давали підстави вважати, що начальник відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) старший лейтенант ОСОБА_5 був упередженим при складанні щодо ОСОБА_1 протоколів за ознаками передбачених ч. 1 ст. 185-10, ч. 1 ст. 204-1 КУпАП адміністративних правопорушень, що в нього були підстави для фальсифікації протоколів чи обмови останнього у вчиненні адміністративних правопорушень, а також про його зацікавленість у результатах розгляду справи, у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги.

Тому, апеляційний суд приходить до висновку, що вищевказаний працівник прикордонної служби діяв саме у межах наданих йому повноважень.

Доводи апеляційної скарги про застосування щодо ОСОБА_1 неправомірних дій з боку працівників прикордонної служби - не спростовують висновків суду про вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204-1, ч. 1 ст. 185- 10 КУпАП, а надання оцінки вказаним діям прикордонників є завданням іншого провадження.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для доведення вини ОСОБА_1 у інкримінованих йому правопорушеннях та суперечать дійсним обставинам справи, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинені ним адміністративні правопорушення. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд враховує те, що в апеляційній скарзі відсутні посилання на конкретні докази та обставини, які б підтверджували вказані доводи апеляційної скарги та спростовували б висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204-1 та ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги, що підтвердженням про те, що ОСОБА_1 не збирався незаконно перетнути державний кордон з України в Румунію, є те, що його дружина ОСОБА_3 офіційно в цей день зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою розшуку свого чоловіка, апеляційний суд не визнає доцільними з огляду на те, що такі не підтверджені жодними доказами, про такі ОСОБА_1 не вказував під час затримання, а наявні у матеріалах справи докази беззаперечно свідчать про порушення останнім вимог cт. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України» від 04.11.1991, та вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП за вказаних у протоколі обставин.

Не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про порушення місцевим судом прав ОСОБА_1 з огляду на здійснення судового розгляду справи без виклику та за його відсутності, оскільки з матеріалів судової справи вбачається, що суд намагався сповістити особу, яка притягається до відповідальності, за наявними в матеріалах справи даними - за телефоном та повісткою.

Проте, достовірно знаючи про наявність адміністративних матеріалів щодо нього, до суду першої інстанції та апеляційної, ОСОБА_1 не з`явився, не цікавився провадженням у його справі, та не спростував обставини зазначені у протоколах та не довів свою невинуватість.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), зазначив, що сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Європейський суд з прав людини наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Проаналізувавши зміст складених щодо ОСОБА_1 протоколів, апеляційним судом встановлено, що такі повною мірою відповідають вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки в них відображені всі необхідні й передбачені цієї нормою відомості.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі, яке, на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

Правильно застосовано судом і ст. 36 КУпАП, згідно з якою, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом, стягнення накладається в межах санкції встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених, у даному випадку, саме з врахуванням санкції ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.

На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.

Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а подана захисником-адвокатом Дьомушкіною І.В. апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката Дьомушкіної Ірини Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 28 червня 2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1, ч. 1 ст. 185-10 КУпАП, - залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя