Дата документу Справа № 336/5788/24
запорізький апеляційний суд
Провадження №33/807/352/25Головуючий у 1-й інстанції Галущенко Ю.А.
Єдиний унікальний №336/5788/24Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі захисника Гончарова М.С. (в режимі відеоконференції), діючого в інтересах ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Гончарова Михайла Сергійовича (з доповненнями) на постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

Згідно з постановою суду, 26.05.2024 року о 01 год. 09 хв. по вул.Донецьке шосе, 4 у м.Запоріжжі водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Mitsubishi L200» н.з. НОМЕР_1 , відмовився від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України.

ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї захисник Гончаров М.С. просив скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Крім того, захисник, посилаючись на необхідність застосування за аналогією закону положень ст.69 КК, просив змінити оскаржувану постанову суду в частині накладеного адміністративного стягнення та не призначати ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ та обіймає посаду водія-електрика. Відсутність у ОСОБА_1 права керування транспортними засобами протягом одного року позбавить його та решту військовослужбовців можливості виконувати службові обов`язки.

Свої вимоги апелянт мотивував тим, що постанову суду винесено з порушенням норм матеріального і процесуального права, допущено спрощений підхід до розгляду даної справи.

В оскаржуваній постанові суд першої інстанції не виклав власних тверджень щодо установлених фактичних обставин правопорушення, а послався лише на зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення відомості та обґрунтував вину формальним переліком документів без їх належної правої оцінки.

Апелянт посилається на невідповідність дій працівників поліції вимогам Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС №1376 від 06.11.2015 року.

Відтак, захисник вважає, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого йому адміністративного правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи.

Водночас апелянт вказує, що ОСОБА_1 за викладених у протоколі обставин діяв в стані крайньої необхідності, адже він виконував службові обов`язки та здійснював евакуацію поранених військовослужбовців.

До початку апеляційного розгляду від особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на адресу електронної пошти Запорізького апеляційного суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких ОСОБА_1 підтримує апеляційну скаргу свого захисника та подані ним клопотання.

У судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги його було повідомлено у відповідності до Порядку надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року за №28, через додаток «Viber».

Відповідно до ч.6 ст.294 КУпАП неявка ОСОБА_1 до суду не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги за його відсутності в судовому засіданні.

Заслухавши захисника Гончарова М.С., діючого в інтересах ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; перевіривши матеріали справи, наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення вбачається, що висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 судом виконано вимоги ст.ст.280, 283 КУпАП, повно та всебічно розглянуто обставини справи.

Всупереч протилежним доводам апелянта, судом першої інстанції дотримано вимоги щодо змісту постанови про адміністративне правопорушення та вказано у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення опис установлених під час розгляду справи обставин.

Рішення суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується відомостями, які зазначені у

- протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД №179992 від 26.05.2024 року, відповідно до якого водій ОСОБА_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, відмовився від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння;

- акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого, у водія ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння; огляд за допомогою спеціального технічного засобу не проводився у зв`язку із відмовою водія;

- направленні на огляд водія транспортного засобу до КНП «ОКЗ НПД» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 26.05.2024 року, відповідно до якого у ОСОБА_1 виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, огляд не проводився у зв`язку з відмовою водія;

- долученим до матеріалів справи відеозаписом.

У зв`язку з чим у апеляційного суду відсутні підстави сумніватися в тому, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення обставини мали місце.

Об`єктивна сторона поставленого у провину ОСОБА_1 адміністративного правопорушення проявляється у відмові особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.

Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом та відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за викладених у протоколі про адміністративне правопорушення обставин ніким не заперечується.

Підстави, умови та порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння визначені ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС/МОЗ №1452/735 від 09.11.2015 року (в подальшому "Інструкція"). За змістом цих нормативних документів водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти огляд з метою встановлення стану сп`яніння.

Відповідно до п.2 розділу Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Як вбачається з матеріалів справи, працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння внаслідок виявлення у нього передбачених п.3 розділу І Інструкції ознак.

Відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 порушив вимоги п.2.5 ПДР та вчинив передбачене ч.1 ст.130 КУпАП адміністративне правопорушення.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що відповідно до п.2.5 ПДР проведення огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського є обов`язком водія, при цьому жоден із нормативних документів не дає права оспорювати таку вимогу поліцейського.

Апеляційний суд зауважує, що мотиви відмови від проходження огляду на стан сп`яніння не мають значення для висновків про наявність в діях водія складу вказаного адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо порушень вимог Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом МВС №1376 від 06.11.2015 року під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення. Адже відповідно до п.1 Розділу I зазначеного нормативно-правового акта, сфера застосування даної інструкції не поширюється на правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про дії ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від фактичних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

На переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги захисника про наявність в діях ОСОБА_1 передбаченої ст.18 КУпАП обставини, що виключає адміністративну відповідальність, є неприйнятними та недоведеними.

Змістом наявного в матеріалах справи відеозапису об`єктивно зафіксовано, що транспортний засіб під керуванням водія ОСОБА_1 зупинено працівниками поліції (часове позначення 2024/05/25 01:09:40). Водій зазначив напрямок свого руху та пояснив, що вживав алкогольний напій пиво. У подальшому на неодноразові законні вимоги уповноваженої особи пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного приладу або у закладі охорони здоров`я водій відповів відмовою (часовий інтервал 2024/05/25 01:28:11 01:32:40; 01:34:54; 01:43:43). При цьому оформлення протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 завершено після спливу майже півтори години з моменту зупинки транспортного засобу (часове позначення 2024/05/25 02:38:15).

Дослідивши та проаналізувавши сукупність зібраних доказів, в тому числі і зміст відеозапису, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання дій ОСОБА_1 такими, що були вчинені в стані крайньої необхідності у розумінні ст.18 КУпАП.

Зазначені апелянтом обставини жодним чином не позбавляли ОСОБА_1 , як водія транспортного засобу, обов`язку виконати вимоги п.2.5 ПДР. Однак від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 все одно відмовився.

Апеляційний суд враховує передбачені Інструкцією з експлуатації приладу «Drager Alcotest» технічні характеристики та акцентує увагу на тому, що загальна тривалість тестування за допомогою вказаного спеціального технічного засобу становить менше однієї хвилини. Включаючи до вказаного проміжку час увімкнення приладу, розпаковки та установки мундштука, тестового забору повітря, а також час проведення тестування водія.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не встановлено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння була пов`язана з усуненням ним небезпеки, що загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління. Зокрема, не підтверджено й існування небезпеки, що загрожує життю та здоров`ю вказаними стороною захисту особам, і ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута в інший спосіб, ніж відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан сп`яніння.

Судом не встановлено даних, які би свідчили про існування такої загрози, яка була викликана необхідністю у ОСОБА_1 порушувати вимоги п.2.5 ПДР та відмовлятися від огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку.

При цьому його проходження, як обґрунтовано вище, тривало би протягом незначного часу. Проте складання протоколу про адміністративне правопорушення та інших супутніх документів тривало близько півтори години.

За таких обставин, позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_1 діяв, а скоріше бездіяв, у стані крайньої необхідності, не узгоджується з вимогами закону та не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з усуненням передбаченої ст.18 КУпАП небезпеки.

Враховуючи вищевикладене, такі доводи апелянта суд апеляційної інстанції розцінює як спрямований на ухилення від встановленої законом відповідальності спосіб захисту.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення на зазначених підставах.

Відтак, постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому у апеляційного суду відсутні підстави вважати, що постанова прийнята судом першої інстанції без урахування всіх фактичних обставин справи.

Перевіряючи вимоги заступника командира військової частини з логістики військової частини НОМЕР_2 щодо зміни оскаржуваної постанови суду в частині накладеного адміністративного стягнення та непризначення ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами з підстав того, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ та обіймає посаду водія-електрика, апеляційний суд виходить з такого.

Регламентований положеннями глави 21 КУпАП перелік осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, є вичерпним.

Вказану вище посадову особу до такого переліку не віднесено, а відтак, правами учасників провадження заявляти відповідні клопотання вона не наділена.

Водночас клопотання захисника ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі з посиланнями на аналогічні підстави щодо проходження особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, військової служби, не може бути задоволено.

Положеннями ч.4 ст.277 КУпАП регламентовано можливість зупинення строків розгляду лише щодо справ про пов`язані з корупцією адміністративні правопорушення та у передбачених вказаною статтею випадках.

Натомість порядок зупинення розгляду та апеляційного перегляду передбачених ст.130 КУпАП справ про адміністративне правопорушення чинними нормами КУпАП не передбачено.

Застосування у даному випадку за аналогією закону положень ст.335 КПК, якими регламентовано порядок зупинення судового провадження у разі якщо обвинувачений, зокрема, був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, на що посилається захисник у клопотанні про зупинення провадження по справі, апеляційний суд вважає неприпустимим.

Згідно ч.1 ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що норми КПК до сфери національного законодавства про адміністративні правопорушення у розумінні ст.2 КУпАП не віднесено, а тому під час розгляду справ про адміністративне правопорушення та їх апеляційного перегляду норми кримінального процесуального права застосуванню не підлягають.

Крім того, відповідно до наданих Запорізькому апеляційному суду роз`яснень згідно інформаційного листа Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду №109/0/158-24 від 23.02.2024 року висвітлено аналогічну позицію щодо застосування під час розгляду справ про адміністративне правопорушення як норм кримінального права, так і викладених у постановах Верховного Суду правових висновків щодо їх застосування.

Відтак, вимоги захисника в цій частині є безпідставними та відхиляються апеляційним судом.

Обґрунтована вище неможливість застосування норм кримінального права під час розгляду справ про адміністративне правопорушення та їх апеляційного перегляду об`єктивно зумовлює й неможливість реалізації положень ст.69 КК, на застосуванні якої наполягала сторона захисту.

Що стосується долучених захисником до матеріалів провадження відомостей, які позитивно характеризують особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Вчинене ОСОБА_1 передбачене ч.1 ст.130 КУпАП адміністративне правопорушення віднесено до категорії правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Більш того, накладене на ОСОБА_1 адміністративне стягнення, як за своїм видом, так і розміром, є безальтернативним, відповідно до санкції вказаної вище частини статті КУпАП.

Відтак, суд апеляційної інстанції не має правових підстав для пом`якшення накладеного на ОСОБА_1 адміністративного стягнення (в частині невизначення останньому такого виду стягнення як позбавлення права керування транспортними засобами) з урахуванням підстав, на які посилається захисник.

З огляду на вищезазначене, накладене судом першої інстанції адміністративне стягнення за вчинене ОСОБА_1 порушення Правил дорожнього руху узгоджується з вимогами ст.33 КУпАП, а також відповідає передбаченій ст.23 КУпАП меті стягнення - вихованню особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, та запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування постанови суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи не встановлено.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу захисника Гончарова Михайла Сергійовича (з доповненнями) залишити без задоволення.

Постанову судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 січня 2025 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Гончар