запорізький апеляційний суд
Провадження №33/807/283/25Головуючий у 1-й інстанції Губанов Р.О.
Єдиний унікальний №322/1853/24Доповідач в 2-й інстанції Гончар О.С.
Категорія ч.1 ст.130 КУпАП
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року м.Запоріжжя

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Гончар О.С., за участі захисника Шиша А.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями захисника Шиша Антона Борисовича на постанову судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживає у АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП,

ВСТАНОВИВ

Згідно з постановою суду, 12.10.2024 року о 16 год. 58 хв. на 83 км автодороги Павлоград Токмак, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Peugeot Expert» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст.130 КУпАП і на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник Шиш А.Б. просив скасувати зазначену постанову суду та закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 вчинені дії, які хоч і містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, проте на нього не може бути накладене адміністративне стягнення, оскільки правопорушення було вчинено в стані крайньої необхідності, тобто ОСОБА_1 своїми діями відвернув настання більшої можливої шкоди життю та здоров`ю громадянам, аніж суспільна небезпека від порушення Правил дорожнього руху України.

Протокол про адміністративне правопорушення не відповідає формі, затвердженій Інструкцією №1376 (додаток 1) та технічному опису (додаток 2).

Заслухавши захисника Шиша А.Б., який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями та наполягав на її задоволенні, перевіривши матеріали справи, доводи, наведені у скарзі, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення в повному обсязі підтверджена даними, що містяться

- у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №149072 від 12.10.2024 року, підписаному особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, відповідно до якого водій ОСОБА_1 у зазначений час керував автомобілем «Peugeot Expert» д.н.з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння;

- в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Alcotest Drager 6810, за результатом якого встановлено позитивний результат з показником 3,58 ‰ алкоголю і з яким ОСОБА_1 погодився;

- у роздруківці результатів приладу "Alcotest Drager 6810", з яких вбачається, що ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного приладу «Alcotest Drager 6810», а результат тестування склав 3,58 ‰ алкоголю, (тест №2464), з результатом ОСОБА_1 погодився, підписавши його;

- відеозаписом правопорушення.

Зазначені докази в їх сукупності суд першої інстанції належним чином проаналізував та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Наявність в діях ОСОБА_1 складу передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП адміністративного правопорушення не оспорюється, натомість захисник зазначає, що вказане правопорушення було вчинено ОСОБА_1 у стані крайньої необхідності.

Відповідно до положень ст.17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності не підлягає адміністративній відповідальності.

З відеозаписах вбачається, що на початку дійсно ОСОБА_1 зазначив, що він їде на службу, вказував, що нічого не вживав, потім намагався «домовитися» з поліцейським коли той виявив у нього ознаки сп`яніння, зазначав про несприятливі для себе наслідки у разі, якщо він пройде огляд. ОСОБА_1 ні під час спілкування з поліцейським, ні під час проведення огляду інспектором СРПП про будь-який невідкладний випадок, наказ командира, тим більше обставини, які могли бути розцінені як крайня необхідність, не повідомляв.

Коли інспектор пропонував ОСОБА_1 комусь телефонувати для пошуку знайомого водія, з огляду на те, що він буде відсторонений від керування транспортним засобом, той нікуди не квапився. Ба-більше на питання особи, яка залишались за кадром (вочевидь військовослужбовця ВСП) чи телефонував ОСОБА_1 своєму керівництву, той відповідає, що він викличе когось щоб забрали автомобіль, а його відвезли в частину.

Співрозмовник в свою чергу наголошував на тому щоб цей хтось був представником військової частини, в іншому разі ним буде викликано зональний відділ ВСП чи командування частини.

Згодом відбулося аналогічне за змістом спілкування ОСОБА_1 з іншим військовослужбовцем, який також питав у нього чи повідомляв він про подію командуванню і хто за ним приїде. Тобто усі дії ОСОБА_1 вказують на те, що він був зацікавлений у тому щоб старше командування бригади не дізналося про обставини події.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_1 станом на 12.10.2024 року був військовослужбовцем та виконував термінове доручення командування військової частини, пов`язане з військовою службою, не спростовують порушення ОСОБА_1 вимог п.2.9а ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно зі ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові.

Крайню необхідність можна визнати правомірною лише за наявності наступних обставин (ознак): небезпеку не може бути усунуто іншим шляхом, окрім як заподіянням шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Заподіяна в стані крайньої необхідності шкода повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої не може бути виправдано станом крайньої необхідності. Зокрема, не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинно бути покладено як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Доказів того, що саме 12.10.2024 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння матеріали справи не містять. В апеляційній скарзі не йдеться про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не йдеться в ній і про заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди, в наслідок усунення ним такої небезпеки. Не йдеться в апеляції й про те, щоб хтось інший, ніж ОСОБА_1 , який вживав алкогольні напої, не мав змоги доправити останнього на місце несення служби.

На думку апеляційного суду, працівниками поліції дотримано порядок оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, передбачений ст.266 КУпАП, Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України 09 листопада 2015 року за № 1452/735, Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.

Протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складений з дотриманням вимог ст.ст.254-256 КУпАП та містить всі необхідні для розгляду справи відомості, якихось істотних недоліків при його складанні, які б тягли за собою визнання цього протоколу недопустимим доказом, не убачається. Достовірність відомостей, зазначених у протоколі, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколу.

Об`єктивних даних, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що протокол про адміністративне правопорушення та інші адміністративні матеріали складені не уповноваженими особами, в матеріалах справи немає.

Доводи захисника про те, що у протоколі серії ЕПР1 №149072 від 12.10.2024 не підписана графа у п.18, жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки у п.18 протоколу особа засвідчує факт ознайомлення з ним, отримання його копії і правильність відомостей щодо себе. В решті граф інших пунктів, які підписуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, підписи ОСОБА_1 наявні. Отже існує велика імовірність того, що графа згаданого пункту не підписана ОСОБА_1 через неуважність. За таких обставин наявність підпису в п.18 Протоколу наразі по суті є формальністю.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне і обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, з наведенням обґрунтованої мотивації прийнятого рішення.

Переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду в постанові і були підставами для її скасування та закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, захисником не наведено і при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, вмотивованою, підстав для її скасування апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника Шиша Антона Борисовича залишити без задоволення.

Постанову судді Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2024 року в цій справі щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.С. Гончар

Дата документу Справа № 322/1853/24