Номер провадження 33/816/623/25 Суддя-доповідач Рунов В. Ю.
Категорія 122-2 КУпАП
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 березня 2025 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/13014/24 за апеляційною скаргою захисника ХУРСЕНКА С. О. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2025, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП,

учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 ,

захисника адвоката Хурсенка С. О.,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 адвокат ХУРСЕНКО С. О. просить скасувати постанову судді суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою закрити провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, оскільки поліцейські не забороняли йому рух на т/з, вимог п. 2.4 ПДР він не порушував, справа розглянута без нього та захисника.

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2025 ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 153 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Згідно постанови судді, ОСОБА_2 18.12.2024 о 01:52, рухаючись на т/з Subaru Outback, д. н. з. НОМЕР_1 у м. Суми по просп. Свободи вул. Сумської артбригади вул. Г. Кондратьєва, не виконав вимогу працівників поліції про зупинку т/з, яка була йому надана проблисковими маячками синього та червоного кольору та спеціальним звуковим сигналом, був зупинений шляхом переслідування та блокування кількома службовими автомобілями, чим порушив вимоги п. 2.4 ПДР.

Вислухавши доводи ОСОБА_2 та його захисника Хурсенка С. О., які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 119116 від 18.12.2024, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшла висновку, що ОСОБА_2 не виконав вимогу поліцейського про зупинку т/з, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та, окрім протоколу, об`єктивно підтверджується відеозаписами з технічних засобів поліцейських, з яких вбачається як останні зупиняють т/з, за кермом якого перебуває водій ОСОБА_2 . Під час перевірки документів у поліцейської виникає підозра, що ОСОБА_2 має ознаки алкогольного сп`яніння та пропонує йому пройти відповідний огляд, на що водій погоджується, але зачиняє вікно свого т/з та починає рух, попри те, що поліцейська повідомила йому про необхідність залишатись на місці. Після цього т/з під керуванням водія ОСОБА_2 починає переслідувати декілька службових автомобілей поліцейських, неодноразово подаючи сигнали про зупинку т/з шляхом ввімкнення проблискових маячків та подання спеціального звукового сигналу. Не зважаючи на це, ОСОБА_2 проїхав на своєму т/з відстань з просп. Свободи до вул. Г. Кондратьєва, де був зупинений шляхом переслідування та блокування його т/з службовими автомобілями поліції.

Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.

Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП настає за невиконання водіями вимог поліцейського. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_2 вимог п. 2.4 ПДР, згідно яких на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил.

Доводи апеляційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення є необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються наведеними вище доказами, згідно яких після зупинки т/з під керуванням ОСОБА_2 поліцейська йому повідомила, що він має ознаки алкогольного сп`яніння та запропонувала пройти відповідний огляд, на що останній погодився, при цьому ОСОБА_2 було доведено про необхідність залишатися на місці зупинки т/з. Незважаючи на вказану вимогу, ОСОБА_2 зачинив вікно свого т/з та поїхав з місця зупинки, після чого був переслідуваний кількома екіпажами поліції, які неодноразово подавали звукові та світлові сигнали про необхідність зупинки. В подальшому т/з під керуванням ОСОБА_2 зупинився та був заблокований службовими автомобілями поліцейських.

Наведені обставини об`єктивно підтверджують той факт, що ОСОБА_2 не міг не розуміти необхідності виконання передбаченого п. 2.4 ПДР обов`язку здійснити зупинку т/з на законну вимогу поліцейських, тобто він усвідомлював протиправний характер своїх дій, що і вказує на існування суб`єктивної сторони та складу всього правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП. При цьому той факт, що ОСОБА_2 зупинився біля будинку, в якому він мешкає, жодним чином не спростовує умисного характеру його дій, оскільки він мав можливість зупинитися одразу після подання вимоги поліцейськими ще на просп. Свободи, а не ігнорувати цю вимогу протягом певного періоду часу, який явно не відповідав обстановці, в якій водій ОСОБА_2 ухилявся від зупинки т/з.

Необхідно зауважити, що відеозапис події правопорушення є об`єктивним доказом у справі і не залежить від суб`єктивного сприйняття будь-якою особою, а засвідчує, що у даній справі мала місце належна правова процедура та законний алгоритм дій поліцейських, а тому недотримання водієм ОСОБА_2 вимог ПДР цілком логічно завершилось складенням відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення. При цьому вказаний вище протокол про адміністративне правопорушення містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона) не виконання вимоги працівників поліції про зупинку т/з, яка була надана проблисковими маячками синього та червоного кольору та спеціальним звуковим сигналом, конкретний пункт ПДР 2.4 і нормативно-правовий акт, який передбачає адміністративну відповідальність ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.

Із самих відеозаписів є очевидним, що вони здійснювалися поліцейськими, які оформлювали адміністративний матеріал, а той факт, що зафіксовані на них події за участю водія ОСОБА_2 мали місце та стосуються саме цієї справи, ніким не оспорюється, тому ці відеозаписи як доказ є належним, достовірним і допустимим. При цьому доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП).

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення права на захист у зв`язку із розглядом справи без участі ОСОБА_2 та його захисника, то вони задоволенню не підлягають, оскільки справа надійшла до суду першої інстанції 20.12.2024. Судовий розгляд вперше був призначений на 07.01.2025, але 06.01.2025 від захисника надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.

Наступне судове засідання, призначене на 22.01.2025, не відбулося, оскільки ОСОБА_2 заявив відвід судді, у зв`язку з чим після вирішення вказаного питання розгляд справи був відкладений на 07.02.2025, до початку якого ОСОБА_2 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його відрядженням в зону ведення воєнних (бойових) дій.

До початку судового розгляду, призначеного на 09:00 год. 24.02.2025 ОСОБА_2 цього дня о 08:15 год. особисто подав чергову заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із службовим відрядженням, а від захисника також надійшла заява про відкладення судового засідання через відрядження ОСОБА_2 .

Загальна тривалість провадження справи в суді першої інстанції складала більше двох місяців, протягом яких судові засідання призначалися чотири рази, у зв`язку з чим апеляційний суд погоджується із суддею суду першої інстанції про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_2 , що допускається положеннями ст. 268 КУпАП, ураховуючи при цьому усталену судову практику ЄСПЛ щодо оцінки поведінки особи та її вплив на тривалість розгляду справи, згідно якої право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р (далі Конвенція), «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).

У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання».

Крім того, захист ОСОБА_2 здійснював професійний захисник (адвокат), якому останній доручив надання правової допомоги, уклавши з цією метою відповідний договір, але в судове засідання 24.02.2025 захисник не з`явився виключно у зв`язку з відрядженням ОСОБА_2 , хоча міг в суді відстоювати правову позицію останнього, користуючись всіма необхідними правами.

Твердження захисника відносно того, що ОСОБА_2 виконував наказ свого керівництва не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки він був зобов`язаний з`явитися на судовий виклик, враховуючи, що дата судового засідання була визначена ще 07.02.2025, а наказ про відрядження ОСОБА_2 виданий 21.02.2025.

Таким чином, право ОСОБА_2 на доступ до суду не було обмежено таким чином чи такою мірою, що сама суть права була зведена нанівець. Таке обмеження відповідало §1 ст. 6 Конвенції, так як воно переслідувало легітимну мету, при цьому існувала розумна пропорційність між використаними засобами та поставленою метою.

В своєму рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (OHalloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі», а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), тому апеляційний суд вважає, що поліцейським при складанні відносно ОСОБА_2 протоколу дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм та права і законні інтереси останнього.

Здійснена апеляційним судом перевірка і аналіз зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_2 керував т/з і не виконав вимогу поліцейських про зупинку свого т/з, яка була йому надана за допомогою проблискових маячків синього та червоного кольору і спеціальним звуковим сигналом, так як будь-який обґрунтований сумнів був спростований фактами, встановленими на підставі належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів, внаслідок чого доводи апеляційної скарги з цих підстав на увагу не заслуговують і є безпідставними.

Суддя суду першої інстанції не вийшла за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 24.02.2025 відносно ОСОБА_3 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ХУРСЕНКА С. О. на цю постанову без задоволення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя В. Ю. Рунов