Справа № 127/554/25
Провадження № 33/801/304/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванченко Я. М.
Доповідач: Матківська М. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі судді Матківської М. В.,

розглянувши апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,

Встановив:

Згідно протоколу серії ВАД № 154847 від 30 грудня 2024 року, 30 грудня 2024 року о 22 год. 10 хв. у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру (словесно ображав) відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , чим завдав шкоду його психологічному здоров`ю, за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

Згідно протоколу про адміністративне затримання серії ВАД № 154199 від 31 грудня 2024 року, 30 грудня 2024 року о 22год. 46 хв. у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського, а саме під час вчинення домашнього насильства по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на зауваження припинити вчиняти протиправні дії не реагував, висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейських, шарпав за формений одяг, штовхав, чим вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року судові справи №127/557/25 та №127/554/25 об`єднано в одне провадження, присвоївши номер № 127/554/25.

Визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ст. 185 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП і застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. в дохід держави.

Стягнуто із ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,60 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі особа, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду відносно нього як незаконну та закрити провадження.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом під час розгляду справи не були допитані свідки та не дослідженні матеріали справи, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки. Зазначив, що він не вчиняв домашнього насильства, оскільки розмова з сином містила бесіду виховного характеру, про що ним особисто повідомлено в присутності дружини. Посилається на те, що він постійно перебував у своєму помешканні із сім`єю, а тому не можна вважати, що він не виконував законні вимоги працівників поліції.

В судовому засіданні правопорушник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просить її задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати.

Законний представник потерпілого ОСОБА_2 його матір ОСОБА_3 , проти задоволення апеляційної скарги не заперечує.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За змістом ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ст. 280 КУпАП орган при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судом встановлено, що відповідно до протоколу серії ВАД № 154847 від 30 грудня 2024 року, 30 грудня 2024 року о 22 год. 10 хв. у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру (словесно ображав) відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , чим завдав шкоду його психологічному здоров`ю (а. с. 15).

До протоколу додано: рапорт інспектора СПДН ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Ванжули О. М. (а. с. 18); пояснення потерпілого ОСОБА_2 (а. с. 19); матір потерпілого ОСОБА_2 та дружина правопорушника ОСОБА_1 ОСОБА_3 від дачі пояснень відмовилась (а. с. 20); форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, згідно якої поведінка кривдника вплинула на безпеку постраждалої особи, а також кривдник має алкогольну залежність або зловживає алкогольними напоями (а. с. 21-22); від медичного огляду у КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР ОСОБА_1 відмовився (а. с. 23).

Згідно протоколу про адміністративне затримання серії ВАД № 154199 від 31 грудня 2024 року, 30 грудня 2024 року о 22 год. 46 хв. у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинив злісну непокору законній вимозі поліцейського, а саме під час вчинення домашнього насильства по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на зауваження припинити вчиняти протиправні дії не реагував, висловлювався нецензурною лайкою на адресу поліцейських, шарпав за формений одяг, штовхав (а. с. 1).

До протоколу додано: протокол АА №174384 про адміністративне затримання від 30 грудня 2024 року, згідно якого ОСОБА_1 було затримано 30 грудня 2024 року о 22 год. 46 хв. у зв`язку із вчиненням правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП для складання адміністративних матеріалів (а. с. 4); рапорти інспектора СПДН ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Міськова Р. В. (а. с. 5), інспектора СПДН ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Ванжули О. М. (а. с. 6); пояснення потерпілого ОСОБА_2 (а. с. 7).

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих правопорушень.

Приписами ч. 1 ст. 173-2 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статті, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері захисту прав громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких із зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання чи настання фізичної або психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана потерпілому.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого зазначеною статтею можуть бути родичі, колишні чи теперішні подружжя, інші особи, які спільно проживають чи проживали однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Згідно п. 3, 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, та що його розмова з сином носила виключно виховний характер, не знайшли свого підтвердження та є лише суб`єктивним сприйняттям правопорушником обставин події.

Оцінка допустимості використання у виховній бесіді певної лексики, висловів чи манери спілкування є суб`єктивною. Водночас, факт виклику поліції малолітнім потерпілим свідчить про явне перевищення ОСОБА_1 меж «виховної бесіди» та наявність у його діях ознак психологічного насильства.

З аналізу обставин справи, а також письмових пояснень потерпілого ОСОБА_4 , убачається, що ОСОБА_1 висловлювався нецензурною лайкою на адресу бабусі потерпілого, а після того, як син зробив йому зауваження, почав ображати і його.

Зазначені обставини знаходять своє підтвердження у рапортах поліцейських та даних, зафіксованих у відповідних протоколах.

Також відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не допитав свідків, зокрема дружину правопорушника ОСОБА_1 та матір потерпілого ОСОБА_5 , оскільки остання під час оформлення матеріалів справи відмовилася надавати пояснення на підставі ст. 63 Конституції України.

З огляду на те, що станом на момент розгляду апеляційної скарги правопорушник має реальну можливість впливати на пояснення членів своєї сім`ї, дослідження доказів має здійснюватися виключно в межах тих, що існували на момент оформлення матеріалів справи про адміністративне правопорушення.

Посилання правопорушника на те, що він постійно перебував у своєму помешканні з сім`єю, а тому не можна вважати, що він не виконував законні вимоги працівників поліції, не заслуговує на увагу та не спростовує факту вчиненого правопорушення, з урахуванням наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію України» законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Відповідальність за ст. 185 КУпАП настає за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків, а також вчинення таких же дій щодо члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку.

Об`єктом цього правопорушення виступають суспільні відносини у сфері забезпечення громадського порядку та суспільної безпеки, також у сфері державного управління. Об`єктивна сторона: правопорушення полягає у злісній непокорі законному розпорядженню або вимозі працівника поліції (або члена громадського формування з охорони громадського порядку чи державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку) при виконанні ним службових обов`язків. Суб`єктивна сторона: правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.

Тобто, протиправним діянням є саме злісна непокора, яка виражається у відмові від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог чи розпоряджень, виражена в зухвалій формі, що свідчить про явну неповагу до осіб, які охороняють громадський порядок (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26 червня 1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів»).

Відмова правопорушника проявляється в недвозначній формі словами, жестами, мовчанням, невиконанням вимог, намаганням до втечі та іншими діями чи бездіяльністю.

Факт інкримінованого ОСОБА_1 правопорушення, за обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, які повністю узгоджуються між собою.

Підстав вважати їх недопустимими апеляційний суд не вбачає.

При цьому апеляційний суд наголошує на тому, що у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 444/2115/17 зроблено висновок, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнана правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Отже, невиконання законної вимоги поліцейського не допускається. Правопорушник володіє правом оскаржувати незаконні на його думку дії працівників поліції, однак ухилення від виконання вимоги працівника поліції на момент оголошення такої вимоги, не може вважатися допустимим способом захисту ймовірно порушених прав та свідчить виключно про зухвале нехтування громадянином встановленого законодавством порядку.

В оскаржуваній постанові зазначено, що «по приїзду працівників поліції ОСОБА_1 не хотів впускати їх до помешкання, вважаючи, що для цього не було підстав». Це твердження правопорушника узгоджується з рапортами поліцейських, які брали участь в оформленні адміністративних матеріалів.

Водночас, із рапортів інспекторів СПДН ВВГ ВРУП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції Міськова Р. В. та капітана поліції Ванжули О. М. (а. с. 56), вбачається, що, незважаючи на зауваження правоохоронців, ОСОБА_1 продовжував вчиняти домашнє насильство в їхній присутності, а також чинив активний фізичний опір шарпав за формений одяг та штовхав поліцейських. У зв`язку з цим до нього було застосовано спеціальний засіб кайданки.

ОСОБА_1 спочатку доставили до КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР для проходження огляду на стан сп`яніння, а потім до ВП №1 ВРУП для оформлення адміністративних матеріалів.

При цьому він не висловлював жодних скарг чи зауважень щодо дій працівників поліції, що підтверджується відповідним записом у підписаному ним протоколі про адміністративне затримання № 174384 від 30 грудня 2024 року (а. с. 4).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, є доведеною наявними у справі доказами, які були належним чином досліджені судом першої інстанції у їх сукупності.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами справи не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та не спростовують факту вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апеляційний суд враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення і його мотивування є достатніми й зрозумілими та відповідають вимогам закону. Об`єктивних підстав ставити під сумнів належність, допустимість та достовірність наведених доказів і викладених обставин суд апеляційної інстанції не вбачає.

Постанова суду першої інстанції є законна та обґрунтована, а тому підстави для її скасування чи зміни відсутні.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовані повно та об`єктивно; вина ОСОБА_1 доведена повністю, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а призначене судом адміністративне стягнення повністю відповідає вимогам статті 33 КУпАП.

На підставі викладеного та керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 185, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддяМ. В. Матківська