Справа №478/1453/24
Провадження № 33/812/141/25
Категорія: ч.1 ст. 130 КУпАП
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Базовкіної Т.М.,

із секретарем судового засідання - Носіковим І.М.,

за участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , його захисника адвоката Ляшенка М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови, яку ухвалив Казанківський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Сябренко І.П. у приміщенні цього суду 25 листопада 2024 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік

в с т а н о в и в :

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД №583736 складеного 18 жовтня 2024 р., 18 жовтня 2024 р. о 00 год. 15 хв., водій ОСОБА_1 , рухаючись по вул. Молодіжній в селищі Казанка Баштанського району Миколаївської області, керував транспортним засобом TOYOTA номерний знак НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення мовлення. Від огляду на стан алкогольного сп`яніння та від медичного огляду відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Постановою Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2024 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік та стягнуто 605 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

09 грудня 2024 р. ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу на постанову Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2024 р., тобто з пропуском строку на її подачу. У зв`язку з тим, що ним не було подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2024 р. вказана апеляційна скарга була повернута особі, яка її подала.

27 лютого 2025 р. ОСОБА_1 вдруге звернувся до суду з апеляційною скаргою, додавши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Мотивуючи клопотання про поновлення строку, ОСОБА_1 зазначив, що дізнався про повернення своєї апеляційної скарги, поданої 09 грудня 2024 р., тільки 21 лютого 2025 р. Також зазначає, що вважав те, що 28 листопада 2024 р. він отримав в канцелярії суду першої інстанції повну постанову від 25 листопада 2024 р. і строк рахується з дня отримання постанови суду. ОСОБА_1 зауважує, що до Миколаївського апеляційного суду він звернувся вперше пізніше на 5 днів, ніж це передбачено Законом.

Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисник Ляшенко М.Д. в судовому засіданні підтримали клопотання про поновлення пропущеного строку та просили його задовольнити.

Перевіривши доводи, викладені в клопотанні, апеляційний суд, дослідивши матеріали справи в межах, що стосуються строку звернення з апеляційною скаргою, виходить з таких міркувань

Відповідно до положень ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Чинні норми КУпАП в частині права на оскарження постанови судді місцевого суду є гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників судового розгляду і за аналогією з правом на доступ до суду, закріпленим у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, визначають порядок реалізації цього права, його законну мету.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

Також у рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Тому, в розумінні положень статті 294 КУпАП, строк, передбачений на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників судочинства про адміністративні правопорушення та своєчасного виконання ними передбачених КУпАП певних процесуальних дій. Інститут строків в процесі розгляду справ про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого учасник справи може оскаржити рішення про накладення на нього адміністративного стягнення; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду в порядку апеляційного перегляду постанови суду першої інстанції, постанова набирає чинності та пред`являється державою в особі її компетентних органів до виконання. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Сам строк звернення до апеляційного суду - це проміжок часу з дня винесення судом першої інстанції постанови у справі про адміністративні правопорушення, протягом якого особа має право звернутися до суду з апеляційною скаргою. Початок перебігу строку звернення до суду починається з дня винесення судом першої інстанції відповідної постанови.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до апеляційного суду зі скаргою починається від дня винесення постанови суду першої інстанції, а його пропуск з доведення цією особою обставин поважності його пропуску, тобто обставин незнання особи про складення відносно нею протоколу про адміністративне правопорушення та як наслідок цих обставин, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В цьому разі порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через неналежну реалізацію своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Інститут строків в справах про адміністративні правопорушення сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Розумні строки в судочинстві з розгляду справ про адміністративні правопорушення - це найкоротші за конкретних обставин строки, протягом яких правопорушник чи його захисник повинні вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Поважними причинами пропуску процесуального строку є причини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з апеляційною скаргою, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне оскарження постанови суду першої інстанції, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через пасивну поведінку скаржника щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Зокрема підставою для поновлення такого строку може бути неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., рішення у справах «Александр Шевченко проти України» п. 27, та «Трух проти України»).

Втім, оцінюючи обставини звернення ОСОБА_1 з клопотанням про поновлення строку на оскарження постанови суду від 25 листопада 2024 р. з урахуванням наведених вище висновків ЄСПЛ, а також положень статті 294 КУпАП слід врахувати, що вказаною нормою встановлено строки звернення до апеляційного суду в порядку розгляду справ про адміністративні правопорушення, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого перегляду судового рішення у справах про адміністративні правопорушення, зокрема поновлення порушених прав заявника, який повинен діяти добросовісно.

Апеляційний суд не приймає як поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені заявником, з наступних міркувань.

У справі «Індепендент ньюс енд медіа» та «Індепендент ньюспейперс» проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що юридична визначеність передбачає повагу до принципу остаточності рішень. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому випадку, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова судді першої інстанції відносно Леонова Д.О. була винесена судом 25 листопада 2024 р. за його участю та участю його захисника. Вказану постанову ОСОБА_1 та його захисник Ляшенко М.Д. отримали 25 листопада та 26 листопада, 25 грудня 2024 р. відповідно (а.с.39, 40).

З огляду на положення статті 294 КУпАП щодо строку оскарження постанови судді місцевого суду останнім днем на подання апеляційної скарги було 04 грудня 2024 року.

Проте, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подана вперше лише 09 грудня 2024 р., тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 грудня 2024 р. її було повернуто у зв`язку з відсутністю клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Вказану постанову суду апеляційної інстанції згідно витягу з поштового реєстру АТ «Укрпошта» ОСОБА_1 отримав 19 грудня 2024 р., що він підтвердив в судовому засідання апеляційного суду. Крім того згідно заяви ОСОБА_1 він також отримав копії постанов місцевого та апеляційного судів особисто 23 січня 2025 року, тобто був достеменно обізнаний з тим, що подана ним 09 грудня 2024 року апеляційна скарга повернута (а.с. 50).

Такі фактичні обставини спростовують посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що про повернення апеляційної скарги судом він дізнався лише 21 лютого 2025 року.

Однак вдруге ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду лише 27 лютого 2025 р.

Таким чином, ОСОБА_1 навіть з урахуванням обставин, пов`язаних із поверненням йому першої апеляційної скарги та зверненням після цього з повторною апеляційною скаргою все одно пропустив строк на апеляційне оскарження на тривалий термін.

Будь-яких обставин, які суд може розцінити як об`єктивні та непереборні, і які б перешкоджали поданню вдруге апеляційної скарги в найкоротший строк після повернення першої апеляційної скарги, ОСОБА_1 у клопотанні не зазначив. Також не навів таких обставин і в суді апеляційної інстанції, пояснив лише, що «не було часу» і «він не знав», що не є поважними причинами зволікання зі зверненням до суду з апеляційною скаргою.

Крім того, суд враховує те, що особа, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 був присутнім під час проголошення винесеної відносно нього постанови та обізнаний щодо її змісту, оскільки її копію ним було отримано в день проголошення оскаржуваної постанови, а саме 25 листопада 2024 р., як і обізнаний про повернення апеляційним судом в грудні 2024 року його апеляційної скарги на цю постанову. Але останній не скористався своїм правом, не діяв розсудливо, не звернувся вчасно до захисника.

Саме таке зволікання з реалізацією права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, зі своєчасною подачею апеляційної скарги, мала наслідком подання апеляційної скарги з суттєвим порушенням процесуального 10-ти денного строку.

Отже, особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не надано апеляційному суду доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції. За таких обставин суд вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції апелянтом був пропущений без поважних причин та не підлягає поновленню.

Керуючись ст. 294 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Казанківського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2024 р., якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Апеляційну скаргу разом з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Миколаївського

апеляційного суду Т.М. Базовкіна