Справа № 304/652/25 Провадження № 3/304/465/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2025 року м. Перечин

Суддя Перечинського районного суду Закарпатської області Гевці В.М.,

за участі секретаря судового засідання Гарайдич Р.А.,

особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,

його представника Лосякова Г.О.,

розглянувши матеріали, які надійшли з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Польща, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина Ізраїлю, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого,

за ч. 2 ст. 185-10 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

У С Т А Н О В И Л А:

13 березня 2025 року до Перечинського районного суду Закарпатської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 145633 від 18 лютого 2025 року за частиною 2 статті 185-10 КУпАП, складений відносно ОСОБА_1 , в якому зазначено, що 18 лютого 2025 року близько 19.30 год на околиці населеного пункту Дубриничі (територія Перечинської територіальної громади Ужгородського району Закарпатської області) в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 8 000 метрів до державного кордону України на напрямку 198 прикордонного знаку був виявлений та затриманий ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_2 під час сприяння незаконному перетинанню державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон громадянином України ОСОБА_3 , шляхом доставлення його до місця вчинення правопорушення, здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме законну, неодноразово повторену вимогу ОСОБА_4 пред`явити документ, що посвідчує особу, для перевірки та оглянути транспортний засіб і звірити номери його агрегатів, відкрито відмовився виконувати, у складі групи осіб, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23, ст. 34 Закону України «Про Державну прикордонну службу» від 03 квітня 2003 року та п. 10, 11 «Положення про прикордонний режим», за що відповідальність передбачена ч. 2 ст. 185-10 КУпАП

У судовому засіданні ОСОБА_1 вказав, що свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнає. Показав, що він взагалі не розуміє в чому полягає злісна непокора. Зазначив, що на посту в с. Дубриничі працівниками прикордонної служби було зупинено автомобіль, яким він керував, при цьому він мав при собі всі відповідні документи, які пред`являв військовослужбовцю Державної прикордонної служби та не здійснював ніякої перешкоди військовослужбовцям при огляді ними транспортного засобу.

Представник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адвокат Лосяков Г.О. просив провадження у справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 цього Кодексу за відсутністю складу адміністративного правопорушення, посилаючись на те, що дії останнього кваліфіковано за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП як злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, вчинена групою осіб. Проте, справа про адміністративне правопорушення відносно особи, з якою ОСОБА_1 нібито був виявлений та затриманий під час сприяння незаконному перетинанню державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон громадянином України ОСОБА_3 , закрита за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, про що надав копію постанови суду.

На підтвердження вини ОСОБА_1 в якості доказів до протоколу про адміністративне правопорушення додано протоколи про адміністративне затримання, письмові пояснення ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , рапорт старшого офіцера Є.Фалюша від 18 лютого 2025 року, а також довідку про результати проведення фільтраційно-перевірочних заходів з додатками до неї.

Оцінюючи зазначені докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, суддя враховує таке.

Для того, щоб особа була притягнута до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, який слід застосовувати при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

За змістом ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися на основі суворого дотримання законності.

Відповідно до ст. 256 КпАП України у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.

Частина 1 статті 185-10 КУпАП передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морський) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Частина 2 вказаної статті передбачає відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою цієї статті.

Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторних законних вимог чи розпоряджень військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України при виконанні ними службових обов`язків, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону. Тобто слово «непокора» означає відмову від виконання або ігнорування виконання певної вимоги.

Відповідно до ст. 185-10 КУпАП підставою для притягнення до адміністративної відповідальності повинна бути злісна непокора лише законному розпорядженню або вимозі працівника Державної прикордонної служби України.

Отже непокора розпорядженню або вимозі, що суперечать закону або не передбачені ним, не містять складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185-10 КУпАП.

Відповідно до відомостей протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 145635, ОСОБА_1 18 лютого 2025 року близько 19.30 год на околиці населеного пункту Дубриничі (територія Перечинської територіальної громади Ужгородського району Закарпатської області) в межах контрольованого прикордонного району на відстані близько 8 000 метрів до державного кордону України на напрямку 198 прикордонного знаку був виявлений та затриманий ОСОБА_1 , який спільно з ОСОБА_2 під час сприяння незаконному перетинанню державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон громадянином України ОСОБА_3 , шляхом доставлення його до місця вчинення правопорушення, здійснив злісну непокору законній вимозі військовослужбовця Держприкордонслужби під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону України, а саме законну, неодноразово повторену вимогу ОСОБА_4 пред`явити документ, що посвідчує особу, для перевірки та оглянути транспортний засіб і звірити номери його агрегатів, відкрито відмовився виконувати, у складі групи осіб.

Натомість з пояснень ОСОБА_1 , наданих ним безпосередньо у судовому засіданні, слідує, що у день події він разом з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 їхали на автомобілі, після чого у с. Дубриничі на блокпосту їх було зупинено працівниками Державної прикордонної служби. Показав, що він мав при собі всі відповідні документи, які пред`являв військовослужбовцю Державної прикордонної служби, та не здійснював ніякої перешкоди військовослужбовцям при огляді ними його транспортного засобу, при цьому жодної непокори військовослужбовцям Державної прикордонної служби такий не вчиняв.

Також судом не встановлено доказів та фактів у чому саме проявилася злісність непокори ОСОБА_1 .

За таких обставин указані доводи дають суду підстави дійти висновку про недоведеність того, що ОСОБА_1 у зазначені в протоколі час та місці дійсно здійснив злісну непокору законній вимозі працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону.

Крім цього, частина 1 статті 185-10 КУпАП передбачає відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону, суверенних прав України в її виключній (морський) економічній зоні чи здійсненням прикордонного контролю в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України або контрольних пунктах в`їзду-виїзду, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.

Частина 2 вказаної статті передбачає відповідальність за ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за правопорушення, передбачене частиною першою цієї статті.

Суддя звертає увагу, що дії ОСОБА_1 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП як злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, вчинена групою осіб.

Проте, справа про адміністративне правопорушення відносно особи, з якою ОСОБА_1 був виявлений та затриманий під час сприяння незаконному перетинанню державного кордону з України в Словацьку Республіку поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон громадянином України ОСОБА_3 , закрита за відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, що підтверджується постановою судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2025 року.

Враховуючи вищевикладене, суд уважає, що в матеріалах справи про адміністративне правопорушення відсутні будь-які належні та допустимі докази вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні та інше.

При цьому слід зазначити, що розглядаючи адміністративні матеріали, які направлені до суду з метою притягнення винної особи до адміністративної відповідальності і які визнані органом, що їх направляє достатніми для досягнення поставленої мети, суд не може вийти за межі обвинувачення або уточнити в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунути певні розбіжності або неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки в такому випадку суд перебиратиме на себе функції сторони обвинувачення, чим порушить принцип рівності сторін і вимоги змагальності процесу. За таких обставин особа буде позбавлена можливості захищатися від висунутого проти неї обвинувачення перед незалежним судом. Навпаки, вона буде змушена захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується.

З урахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя.

Частиною 1 ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 463/1352/16-а (провадження № К/9901/21241/18) у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції», Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства" (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Наведені факти відповідно до статті 62 Конституції України повинні тлумачитись судом на користь ОСОБА_1 і вони не дають змоги судді однозначно оцінити дії останньої, як такі, що містять склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185-10 КУпАП.

Згідно з положеннями статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

За таких обставин суддя дійшла висновку, що наявні всі підстави для закриття провадження у справі за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

З цих підстав, керуючись статтями 1, 9, 23, 33, 123, 276-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суддя

П О С Т А Н О В И Л А:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення № 304/652/25 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 цього Кодексу за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова в справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Постанова може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником до Закарпатського апеляційного суду через місцевий суд, який виніс постанову, протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя:Гевці В. М.