ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/901/25 Справа № 932/7466/24 Суддя у 1-й інстанції - Юдіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Піскун О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року м. Дніпро

Суддя Дніпровського апеляційного суду Піскун О. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Пасічника Тараса Валерійовича в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),

за участю:

особи, яка притягається до

адміністративної відповідальності ОСОБА_1

захисника Пасічника Т. В.

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Згідно з постановою суду першої інстанції, близько 10 год 58 хв., за адресою м. Дніпро, проспект Богдана Хмельницького (Героїв Сталінграда) 31Д, 17.08.2024, водій ОСОБА_1 керував т.з. Volkswagen Pointer д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: розширені зіниці, що не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5. ПДР України. Таким чином, ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається, що суд не надав належної оцінки доводам заперечення захисника щодо відсутності доказів керування транспортним засобом, відеозапис цих даних не містить, як і факту зупинки транспортного засобу, що виключає відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. За таких обставин підстав для вимоги поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння не було і відмова ОСОБА_1 від проходження такого огляду є правомірною. Усі складені відносно нього матеріали не можуть бути належними та допустимими доказами його вини, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду. З наданого відеозапису не вбачається момент виявлення або фіксування правопорушення, у зв`язку з чим він не може прийматися до уваги, оскільки не відображає відомостей про вчинення правопорушення, а лише містить процесуальну послідовність винесення протоколу. В матеріалах справи відсутнє направлення водія для проведення огляду до відповідного закладу охорони здоров`я, тому проведений огляд є недійсним, викладені в протоколі обставини не відповідають дійсності, а сам протокол є неналежним та недопустимим доказом.

Всупереч чинному законодавству водія не було відсторонено від керування транспортним засобом, про що свідчить відсутність акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу.

Працівником патрульної поліції при складанні протоколу були грубо порушені вимоги КУпАП та Інструкції, що в подальшому потягло за собою прийняття незаконного рішення. Рапорт поліцейського також не може бути допустимим доказом.

Позиції учасників апеляційного процесу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його захисник підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити, постанову суду скасувати та закрити провадження у справі за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Перевіривши постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону з огляду на наступне.

Так, приймаючи рішення про доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, суд послався на відомості, які містяться в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 113336 від 17.08.2024 року, в якому зафіксовано, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме розширені зіниці, що не реагують на світло, тремтіння пальців рук. Від проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у встановленому законодавством порядку відмовився; направленням на огляд водія на стан сп`яніння; рапортом поліцейського; відеозаписом з нагрудної камери поліцейського.

Проте з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки зазначені вище письмові докази, у своїй сукупності не можуть беззаперечно свідчити про те, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, з огляду на таке.

Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Визначення терміну керування транспортним засобом було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.

Крім того, в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 404/4467/16-а, касаційний суд зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Відповідно до п. 1.10 ПДР України, водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.

В апеляційній скарзі захист стверджує, що відеозапис з нагрудних камер поліцейських свідчить про те, що він не містить жодних відомостей про керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, факту керування ним та його зупинки, а тому відсутність доказів керування транспортним засобом виключає відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Дослідивши матеріали провадження та відеозапис з нагрудної камери працівників поліції, суд доходить висновку, що матеріали справи про адміністративне правопорушення не містять прямих або непрямих доказів, на підставі аналізу яких можна було б дійти висновку, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом за обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення та які суд вважав доведеними.

Так, з відеозапису слідує, що екіпаж патрульної поліції під`їжджає до транспортного засобу, який був припаркований на стоянці біля торгівельного центру. Поліцейський повідомив ОСОБА_1 про наявність інформації, що водій може знаходитися в стані наркотичного сп`яніння та пред`явив вимогу надати посвідчення водія, на що останній пояснив, що автомобіль належить не йому, а тестю та зауважив, які взагалі підстави для такої вимоги щодо пред`явлення документів, він не керував автомобілем, який є припаркованим на стоянці і не був зупинений працівником поліції в ході руху, просив надати докази керування ним, на що поліцейський з телефону показав йому відео начебто з рухом даного автомобіля, проте такий відеозапис не був долучений до матеріалів справи.

В ході спілкування ОСОБА_1 з працівниками поліції, яке розпочинається з того моменту, коли він знаходиться біля припаркованого на стоянці автомобіля, працівники поліції не запитували у нього звідки і куди він рухається, чи є водієм даного транспортного засобу тощо, тобто працівники поліції не ставили йому ті питання, аналізуючи відповіді на які суд міг би дійти висновку, що ОСОБА_1 дійсно керував даним транспортним засобом. Водночас відеозаписом підтверджено, що ОСОБА_1 неодноразово заперечував факт керування ним транспортним засобом в цей час, є пішоходом, а працівники поліції під`їхали до припаркованого автомобіля, в якому він знаходився, а на пред`явленому з телефону відеозаписі взагалі незрозуміло де рухається даний автомобіль та хто є водієм.

Аналогічну позицію ОСОБА_1 висловив в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та підтвердив, що поліцейським було пред`явлено відеозапис на телефоні, на якому взагалі незрозуміло було де рухався даний транспортний засіб, в який час та хто був за його кермом.

Для перевірки даних доводів та підтвердження наявності факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, апеляційним судом неодноразово здійснювався виклик поліцейського, який спілкувався з ним та склав даний протокол про адміністративне правопорушення, однак останній не з`явився. У зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст. 294 КУпАП, відповідно до яких апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду, апеляційний суд провів апеляційний розгляд на підставі тих доказів, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, відеозаписом зафіксовано порушення працівниками поліції порядку проведення огляду водія на стан сп`яніння, оскільки поліцейський в ході суперечки та з`ясування обставин щодо дійсності керування ОСОБА_1 транспортним засобом, пред`явив останньому вимогу для проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння у зв`язку з наявністю в нього таких ознак, як розширені зіниці очей, що не реагують на світло, тремтіння пальців рук, проте ОСОБА_1 зауважив, що ці ознаки поліцейським не перевірялися, на що останній повідомив, що йому не потрібно це перевіряти, бо він і так все бачить. ОСОБА_1 відмовився пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння з підстав того, що не є водієм і підстав для такої вимоги немає, після чого поліцейським був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, при цьому не роз`яснив йому ні порядок проходження огляду на стан наркортичного сп`яніння, ні про права, передбачені ст. 268 КУпАП, і, що за відмову від проходження огляду водія на стан сп`яніння також передбачена відповідальність за ст. 130 КУпАП.

Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , зазначених у протоколі про адміністративне правопорушення, останній не керував транспортним засобом, стояли на парковці, під`їхала патрульна поліція та почала вимагати документи, з протоколом не згодний.

Протокол про адміністративне правопорушення, хоча і є доказом у справі про адміністративне правопорушення в розумінні ст. 251 КУпАП, проте він складається, виходячи з тих обставин, які працівник поліції вважає встановленими і не має наперед встановленої сили.

Інші докази у справі, зокрема направлення на огляд водія на стан наркотичного сп`яніння, рапорт поліцейського також не є належним доказом керування ОСОБА_1 транспортним засобом.

Аналізуючи докази, наведені в оскарженій постанові та досліджені в судовому засіданні апеляційного суду, суд не може дійти обґрунтованого висновку, який би спростовував версію захисту. Для доведення винуватості особи недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Апеляційний суд зважає на те, що Європейський суд з прав людини для застосування гарантій Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, які стосуються кримінально-правових аспектів, напрацював три критерії, на основі яких провадження можна вважати „кримінальним, а саме юридичну кваліфікацію відповідного правопорушення в національному законодавстві, саму природу такого правопорушення, а також характер і ступінь суворості покарання [рішення у справі „Engel and оthers v. the Netherlands від 8 червня 1976 року (заяви №№ 5100/71, 5101/71, 5102/71, 5354/72, 5370/72), § 82, § 83].

ЄСПЛ у рішенні «Лучанінова проти України», № 16347/02, від 09 червня 2011 року, пункти 39, 40 ЄСПЛ, зазначив: «Суд зауважує, що заявницю було визнано винною у вчиненні дрібної крадіжки. Відповідно до частини 1 статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення за таке правопорушення передбачалось стягнення у вигляді штрафу або виправних робіт. З огляду на загальний характер законодавчого положення, яке порушила заявниця, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених цим положенням, Суд вважає, що провадження, про яке йдеться, є кримінальним для цілей застосування Конвенції. Той факт, що стягнення, застосоване до заявниці Тростянецьким районним судом,- штраф - було згодом замінено на зауваження, не може позбавити правопорушення, про яке йдеться, притаманного йому кримінального характеру.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України) (п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010).

Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Порядок притягнення осіб до адміністративної відповідальності встановлений Кодексом України про адміністративне правопорушення, який передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно положень КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Формулювання в протоколі про адміністративне правопорушення слід вважати по суті викладенням обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, винуватість у скоєнні якого має бути доведено не Судом, а перед Судом у змагальному процесі.

За вказаних обставин, апеляційний суд вважає, що працівниками поліції, як органу, на якого законом покладається доведення винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, не доведено, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, тобто є належним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, що вказує на відсутність й об`єктивної сторони складу вищевказаного адміністративного правопорушення, а тому висновки суду першої інстанції є необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

Відтак, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а провадження у справі має бути закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, тобто у зв`язку з недоведеністю органом поліції в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника Пасічника Тараса Валерійовича задовольнити.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя О. П. Піскун