Номер провадження: 33/813/790/25
Номер справи місцевого суду: 496/971/25
Головуючий у 1-й інстанції Шаньшина М. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2025 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 лютого 2025 року

встановив:

Постановою судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 лютого 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 лютого 2025 року о 10:30 год. «прикордонний контроль» на автодорозі Одеса-Рені на відстані від 3900 км від лінії державного кордону, було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який не маючи документів які надають підстави для виїзду за кордон, в пункті пропуску через державний кордон України здійснив спробу, поза законним пунктом пропуску, незаконного перетинання ДКУ з України в Республіку Молдова, який демаркований у відповідністю до положення про демаркацію державного кордону між Україною та Республікою Молдова, на ділянці автодороги Одеса-Рені у районі п/зп № НОМЕР_1 , що проходить через ділянку автодороги Одеса-Рені, в районі прикордонного знаку №0608 на території Одеського району, Одеської області. Своїми діями порушив ст. 9 ЗУ «Про державний кордон України».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 лютого 2025 року та закрити провадження у справі.

За доводами апеляційної скарги обставини, зафіксовані та викладені у протоколі про адміністративне правопорушення не відповідають дійсності, оскільки того дня, тобто 06 лютого 2025 року апелянт, маючи відповідні дозвільні документи, передбачені законодавством, рухався рейсовим автобусом «Одеса-Кишинів», супроводжуючи свою бабусю ОСОБА_2 , яка є особою, що потребує постійного стороннього догляду. При перетині пункту пропуску «Маяки-Удобне-Паланка» його було затримано для перевірки документів та інкриміновано спробу незаконного перетину кордону, хоча він мав при собі дозвільні документи, які надають йому право перетину кордону. На місце події (пункт пропуску) він викликав правоохоронців, які склали протокол огляду місця події, яким підтверджується наявність у нього вказаних вище документів. Факт руху з міста Одеси у напрямку м. Кишинів підтверджується електронними квитками, придбаними апелянтом для себе та бабусі. Вказане вище спростовує ту обставину, що він мав намір незаконно перетнути державний кордон поза межами пункту пропуску, оскільки його було затримано саме на такому пункті. Щодо підписання ним протоколу про адміністративне правопорушення, зазначає, що не має юридичної освіти та вважав, що поданих ним письмових пояснень до протоколу достатньо, як заперечень стосовно того, що він не згоден з протоколом та заперечує факт вчинення ним адміністративного правопорушення. Також апелянт зазначає, що він був позбавлений можливості прийняти участь в розгляді судом цієї справи, оскільки повідомлення про судове засідання, яке призначене було на 18 лютого 2025 року о 16:15 год, він отримав лише 18 лютого 2025 року о 11:29 год, тому зважаючи на територіальну віддаленість від місця його проживання (м. Кривий ріг, Дніпропетровська область) він не міг прибути до приміщення суду (м. Біляївка, Одеська область) у призначений судом час.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Вислухавши ОСОБА_1 за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Приймаючи постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення, суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 у скоєні цього адміністративного правопорушення підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ПдРУ №331941 від 06 лютого 2025 року, схемою виявлення правопорушення від 06 лютого 2025 року, рапортом від 06 лютого 2025 року, поясненнями ОСОБА_1 від 06 лютого 2025 року.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду помилковими, з огляду на таке.

У відповідності до приписів ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких регламентовано законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.

При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Диспозиція ч.1 ст. 204-1 КУпАП передбачає відповідальність за перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.

Аналіз змісту диспозиції ч. 1 статті 204-1 КУпАП дає підстави дійти висновку про те, ця норма за своєю властивістю є бланкетною, тобто з метою її застосування та врегулювання суспільних відносин, виникає необхідність звернення до нормативно-правових актів, які детально регламентують зазначені правила.

Положеннями ст. 9 Закону України «Про державний кордон України» (далі Закон) передбачено, що перетинання державного кордону України здійснюється на шляхах сполучення через державний кордон з додержанням встановленого порядку. Залізничне, автомобільне, морське, річкове, поромне, повітряне та пішохідне сполучення через державний кордон України здійснюється в пунктах пропуску, що встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до законодавства і міжнародних договорів України, а також поза пунктами пропуску через державний кордон України у випадках, визначених законодавством. Пункт пропуску через державний кордон України - це спеціально виділена територія на залізничних та автомобільних станціях, автомобільних і пішохідних шляхах, в аеропортах (аеродромах), морських і річкових портах, включаючи частину їх акваторії (захищена повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження), з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, на якій здійснюються прикордонний, митний контроль, інші види контролю і пропуск через державний кордон України осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна. Положення про пункти пропуску через державний кордон України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.1 ст. 12 Закону пропуск осіб, які перетинають державний кордон України, здійснюється органами Державної прикордонної служби України за дійсними документами на право в`їзду на територію України або виїзду з України. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон України провадиться відповідно до законодавства України і міжнародних договорів України. Відповідно до міжнародних договорів України Кабінетом Міністрів України може бути встановлено спрощений порядок пропуску осіб, транспортних засобів, вантажів через державний кордон України.

Відповідно до ст. 35 Закону особи, винні в порушенні або спробі порушення режиму державного кордону України, прикордонного режиму або режиму в пунктах пропуску через державний кордон України, у незаконному переміщенні або спробі незаконного переміщення через державний кордон України вантажів, матеріалів, документів та інших предметів, а також в інших порушеннях законодавства про державний кордон України, несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством України.

Правила, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року №724) (далі Правила).

Перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (пункт 2 Правил).

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи, які здійснюють постійний догляд за особами з інвалідністю I чи II групи і супроводжують таких осіб для виїзду за межі України, за наявності документів (посвідчення, довідки) про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або документів, що підтверджують інвалідність, та акта встановлення факту здійснення догляду. Акт встановлення факту здійснення догляду за особою з інвалідністю I чи II групи складається на підставі звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, до районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради із заявою про здійснення особою такого догляду. У випадку, якщо особа з інвалідністю I чи II групи є взятою на облік внутрішньо переміщеною особою, звернення із заявою про здійснення догляду подається за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. На підставі такого звернення особи з інвалідністю I чи II групи або особи, яка здійснює догляд, районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів після надходження заяви складається акт встановлення факту здійснення догляду в довільній формі. Зазначений акт надсилається заявнику або видається особисто за його бажанням (пункт 2-1 Правил).

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто прикордонників.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

На підтвердження винуватості ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, прикордонниками надано до суду такі докази: протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №331941 від 06 лютого 2025 року, схему виявлення порушника державного кордону України від 06 лютого 2025 року, рапорт від 06 лютого 2025 року, пояснення від 06 лютого 2025 року.

Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення ПдРУ №331941 від 06 лютого 2025 року, складеного відносно ОСОБА_1 , прикордонниками зафіксовано, що: «06 лютого 2025 року о 10:30 год прикордонним нарядом «Контрольний пост» на автодорозі Одеса-Рені (М-15) 48 км 600 м на відстані 3800 м від лінії державного кордону, було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , який не маючи документів, які дають підстави для виїзду за кордон в пунктах пропуску через державний кордон, здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетинання державного кордону України з України в Республіку Молдова, який демаркований у відповідності до Положення про демаркацію державного кордону між Україною та Республікою Молдова, на ділянці автодорога Одеса-Рені, в районі прикордонного знаку №0608 на території Одеського району, Одеської області, чим порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України» від 04 листопада 1991 року №1777-ХII, ст. 5 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05 листопада 1991 року №1710-VI. Своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 204-КУпАП (а.с.1).

Зі схеми місця виявлення порушника державного кордону України, складеної прикордонниками 06 лютого 2025 року убачається, що місце виявлення порушника державного кордону одночасно є місцем несення служби прикордонного наряду «Контрольний пост» (48 км. 600 м. автодороги «Одеса-Рені») (а.с. 2).

З рапорту, складеного 06 лютого 2025 року, помічником старшого зміни прикордонних нарядів відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » старшим прикордонного наряду «Контрольний пост» старшим лейтенантом ОСОБА_3 серед іншого убачається, що: «громадянин ОСОБА_1 пред`явив для перевірки паспорт громадянина України для виїзду за кордон. У ході проведення опитування було встановлено, що він є онуком

ОСОБА_4 , яка потребує стороннього догляду. Під час додаткової перевірки встановлено, що вказана громадянка (бабуся) раніше прослідувала у супроводі ОСОБА_5 (сина), який не повернувся в Україну, чим порушив вимоги ПКМУ 57 пункти 2-1 абзац 13 «Зобов`язані повернутися в Україну не пізніше повернення на територію осіб, яких вони супроводжували. Таким чином, ОСОБА_1 документів, що дають право на перетинання державного кордону не мав, чим здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетинання державного кордону» (а.с. 3).

Надаючи прикордонникам письмові пояснення, ОСОБА_1 зазначив, що він намагався перетнути кордон України разом зі своєю бабусею, яка раніше вивезла свого сина, тобто мого батька рік тому. З батьком він не підтримує зв`язок. За кордон їхав з метою відпочинку, планував повернутися додому через тиждень. Щодо оформлення документів звертався за допомогою до адвоката, який пояснив, що цей спосіб дійсний і будь-які закони у такому випадку не порушуються. Суть вчиненого розуміє та причина відмови у перетині кордону України зрозуміла (а.с. 5).

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Зважаючи на ту обставину, що справу розглянуто без участі ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за можливе надати правову оцінку доказам, які долучені до апеляційної скарги.

Згідно висновку ЛКК №312 від 20 лютого 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за станом здоров`я, через стійке порушення функцій організму, не здатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду з 20 лютого 2024 року по 20 лютого 2025 року (а.с. 27).

Відповідно до висновку ЛК №95 від 31 січня 2025 року про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 рекомендовано такі соціальні послуги: денного догляду, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Цей висновок дійсний до 31 січня 2026 року (а.с. 28).

Актом встановлення факту здійснення догляду для перетинання державного кордону №2/1212 від 28 лютого 2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 здійснює догляд за ОСОБА_2 , яка потребує постійного догляду (а.с. 29).

06 лютого 2025 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 придбали електронні квитки на автобус сполучення «Одеса-Кишинів» (а.с. 30-32).

З протоколу огляду місця події від 06 лютого 2025 року, складеного слідчим СВ Одеського РУП №2 ГУНП Войтовою Д.Р. убачається, що проведеним оглядом серед іншого встановлено, що об`єктом огляду є територія контрольованого пункту пропуску під умовною назвою «Маяки». Під час проведення цієї слідчої дії на столі у службовому приміщенні ДПСУ виявлено: висновок ЛКК №312 від 20 лютого 2024 року, акт встановлення факту здійснення догляду для перетину державного кордону №2/1212 від 28 лютого 2024 року, та висновок ЛК №95 від 31 січня 2025 року, які в ході огляду вилучено до поміщеного сейф-пакету (а.с. 33-35).

Надаючи письмові пояснення правоохоронцям, ОСОБА_1 повідомив, що 06 лютого 2025 року він з бабусею прибув до міста Одеси, після чого вони пішли у напрямку автостанції до автобусу. Близько 10:20 год під час проходження контрольованого пункту пропуску під умовною назвою «Маяки», його разом з бабусею зняли з рейсового автобусу працівники ДПСУ та повідомили, що у зв`язку з тим, що його бабуся вже здійснювала перетин кордону у 2024 році з його батьком, він не може виїхати з нею (а.с. 36-37).

Подібні за змістом письмові пояснення правоохоронцям також надала ОСОБА_2 (а.с.38).

Отже ОСОБА_1 було затримано безпосередньо на території контрольованого пункту пропуску під час проходження ним прикордонного контролю, у той час як він намагався перетнути державний кордон України, рахуючись автобусом у напрямку м. Кишинів (Республіка Молдова), супроводжуючи свою бабусю ОСОБА_2 , яка згідно медичних документів є особою, яка потребує постійного догляду.

Сукупність документів, які підтверджують стан здоров`я ОСОБА_2 були пред`явленні прикордонникам, що підтверджується протоколом огляду місця події, складеного поліцейською.

Фактично у даному випадку ОСОБА_1 було відмовлено у перетинанні державного кордону у напрямку Республіки Молдова у зв`язку з тим, що у 2024 році його батько, який супроводжував свою мати ОСОБА_2 (бабусю ОСОБА_1 ), перетнувши державний кордон, не повернувся до України.

Матеріли справи не містять відомостей на підтвердження того, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на безпосереднє перетинання державного кордону України поза межами пунктами пропуску, тобто у спосіб, заборонений законом, навпаки сукупність доказів, що містяться у справі, вказують на протилежне, а саме те, що ОСОБА_1 намагався перетнути державний кордон саме у пункті пропуску, при цьому маючи при собі певні документи, які на його думку надавали йому право на перетин державного кодону.

Усупереч ст. 251 КУпАП, особою, уповноваженою на складення протоколу про адміністративне правопорушення до матеріалів справи не долучено доказів, які б беззаперечно свідчили про наявність у діях ОСОБА_1 умислу на перетин кордону у неправомірний спосіб, що ставиться йому у провину.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення помилковими, необґрунтованими і такими, що не відповідають фактичним обставинам цієї справи.

Жоден з доказів, покладених судом в основу оскаржуваної постанови не підтверджує факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого правопорушення, та наявності у нього умислу на перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом саме поза пунктами пропуску через державний кордон України, як про те зазначено у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення.

Апеляційний суд зауважує, що суд розглядає справу лише (виключно) у межах протоколу про адміністративне правопорушення, правова оцінка діям прикордонників щодо відмови у перетину кордону ОСОБА_1 не надається, оскільки ця обставина не стосується предмета доказування та виходить за межі розгляду цієї справи.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності є винною у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Отже підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 204-1 КУпАП відсутні, тому вказані вище висновки судді першої інстанції є помилковими.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржувану постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 лютого 2025 року скасувати та закрити провадження у справі на підставі

п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 18 лютого 2025 року скасувати.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 204-1 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко