Справа № 366/2847/24
Провадження № 3-в/366/15/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2025 с-ще Іванків

Суддя Іванківського районного суду Київської області Слободян Н.П., розглянувши подання начальника відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області Олега Рясенчука про припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення відносно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

до якого застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 доводи подання

Постановою судді Іванківського районного суду Київської області від 04.10.2024 у справі № 366/2847/24, яка набрала законної сили 15.10.2024, ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.173-2 КУпАП, до нього застосовано адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком 5 діб, з його утриманням під вартою у визначеному органом Національної поліції місці.

Строк відбування адміністративного арешту ОСОБА_1 вирішено рахувати з моменту його затримання для відбування адміністративного стягнення, після набрання постановою законної сили.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Постанова надійшла для виконання до відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області.

Начальник ВП № 1 Вишгородського РУП звернувся в суд з поданням, у якому просить припинити виконання згаданої постанови суду.

Подання мотивоване тим, що виконати постанову суду неможливо, оскільки згідно з довідкою КНП ІСР «Іванківська ЦРЛ», виданою лікарем-психіатром 17.12.2024, ОСОБА_1 встановлено діагноз F 11.2 і він за станом здоров`я не може утримуватись в умовах ІТТ.

Крім цього, Святошинським районним судом міста Києва 15.03.2025 до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження строком до 12.05.2025.

ІІ. Оцінка судді

Розглянувши подання, суддя приходить до висновку про відмову у його задоволенні з таких підстав.

Відповідно до ст. 304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

За ч. 1 ст. 327 КУпАП осіб, підданих адміністративному арешту, тримають під вартою в місцях, що їх визначають органи Національної поліції. При виконанні постанови про застосування адміністративного арешту арештовані піддаються особистому оглядові.

Умови, за якими припиняється виконання постанови про накладення адміністративного стягнення визначені ст. 302 КУпАП, відповідно до якої за наявності обставин, зазначених у пунктах 5, 6 і 9 статті 247 цього Кодексу, орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання.

Відповідно до п.п. 5, 6 і 9 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин:

видання акта амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення;

скасування акта, який встановлює адміністративну відповідальність;

смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі.

Інших обставин, які б стали підставою для припинення виконання постанов КУпАП не містить.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 32 КУпАП адміністративний арешт не може застосовуватись до вагітних жінок, жінок, що мають дітей віком до дванадцяти років, до осіб, які не досягли вісімнадцяти років, до осіб з інвалідністю першої і другої груп.

Тому, зазначена в поданні обставина не є підставою для припинення виконання постанови.

Звернення в суд з таким поданням суперечить завданням КУпАП в частині обов`язковості виконання судового рішення та зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Разом з цим, не містить КУпАП і положень, за якими було б можливо вирішити питання про заміну невідбутої частини адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту на інших вид адміністративного стягнення.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до ст.32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Так, ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

У рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 року (заява №36673/04) зазначено, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом). Виходячи з практики застосування Європейським судом Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до статті 6 Конвенції.

Сукупність таких обставин свідчить про те, що посадова особа, яка уповноважена на складання протоколів про адміністративні правопорушення і на яку в силу ч. 2 ст. 251 КУпАП покладено збирання доказів на підтвердження відображених у протоколі відомостей повинна більш відповідально ставитись до збору доказів у справі про адміністративні правопорушення, у тому числі в такій справі, де на особу може бути накладено адміністративне стягнення, накладення якого містить визначені КУпАП обмеження щодо визначеного кола осіб.

Підставою для судового провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 став складений працівниками ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області протокол про адміністративне правопорушення.

Працівник поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення, в силу займаної ним посади повинен був мати знання процедури провадження у справах про адміністративні правопорушення та розумно припустити, який вид адміністративного стягнення може бути застосований до особи внаслідок визнання її винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, про вчинення якого складався відповідний протокол.

Відносно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.

За це правопорушення передбачається накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту.

Такі обставини мав усвідомлювати поліцейський, що складав протоколи про адміністративне правопорушення та як мінімум з`ясувати про можливість/неможливість накладення на ОСОБА_1 такого виду адміністративного стягнення, про що зазначити в процесуальних документах по суті справи та підтвердити такі обставини належними доказами.

Однак, зі змісту постанови судді вбачається, що такі обставини з`ясовані не були, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився і не повідомив суду наявність обставин, що унеможливлюють накладення до нього адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, у зв`язку з чим, оцінивши в сукупності надані докази, суддя прийшла до висновку про застосування адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, оскільки документальне підтвердження обмежень щодо застосування такого виду адміністративного стягнення не було.

Разом з цим, суддя критично ставиться до долученої до матеріалів подання довідки КНП ІСР «Іванківська ЦРЛ» про наявність у ОСОБА_1 діагнозу, що унеможливлює його утримування в умовах ІТТ, оскільки така довідка не містить дати, з якої в ОСОБА_1 встановлено такий діагноз, чим унеможливлюється надання оцінки часу, з якого саме ОСОБА_1 має такий діагноз (до винесення постанови чи після неї).

Крім цього, з наданої до подання копії ухвали слідчого судді Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2025 вбачається, що відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід, пов`язаний з позбавленням волі, що свідчить про відсутність обмежень в застосуванні до нього адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту.

Щодо строків давності виконання постанови

Питання, пов`язані з виконанням постанов про накладення адміністративних стягнень, визначені у розділі V КУпАП.

Аналізуючи зазначений розділ, суддя приходить до висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 КУпАП (давність виконання постанов про накладення адміністративних стягнень), законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання.

Чинним КУпАП врегульовано лише питання стосовного того, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення.

Із супровідного листа Іванківського районного суду від 16.10.2024 вбачається, що постанова у справі № 366/2847/24 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту отримана до виконання ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області 16.10.2025.

Відтак, постанова звернута до виконання вчасно і в силу ст.ст. 298 та 327 КУпАП є обов`язковою для виконання уповноваженими посадовими особами органу національної поліції.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями», а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд зазначив, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі».

ЄСПЛ в своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та який знайшов своє закріплення у судовій практиці Конституційного та Верховного Суду, а також прецедентних рішеннях ЄСПЛ, суддя приходить до переконання, що при вирішенні питання у цій справі, з урахуванням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, є можливим застосувати аналогію, закону зокрема Кримінального кодексу України, яка регламентує подібні правовідносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст. 80 розділу ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Таким чином, системний аналіз положень КУпАП у поєднанні із зазначеним законодавством та судовою практикою, дають підстави вважати, що строк давності виконання постанови судді про накладення адміністративного стягнення повинен розпочинатися з дня набрання нею законної сили, тобто через 10 днів з дня її винесення, та не перевищувати 2 років.

При цьому, ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області слід роз`яснити що сплив 2 річного строку з дня набрання законної сили постановою про накладення адміністративного стягнення є наслідком виникнення права на звернення в суд з поданням про звільнення від відбування адміністративного стягнення у зв`язку із закінченням строку давності виконання судового рішення.

За таких обставин, у задоволенні подання слід відмовити, наголосивши ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області на необхідності врахування вимог цієї постанови для недопущення в подальшому ситуацій з неможливістю виконання судових рішень про накладення адміністративного стягнення .

Керуючись ст.ст. 1, 32, 298, 302, 304, 305, 327 КУпАП, суддя

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні подання відмовити.

Наголосити ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області про врахування в подальшій діяльності обставин, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Н.П. Слободян