Номер провадження: 33/813/631/25
Номер справи місцевого суду: 947/445/25
Головуючий у 1-й інстанції Щербіна А. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2025 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , потерпілої ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову судді Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 року

встановив:

Постановою судді Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 рокуматеріали про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності передано начальнику Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області для вирішення питання про відкриття кримінального провадження. Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито на підставі ч.2 ст. 284 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 року та закрити провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

За доводами апеляційної скарги апелянт зазначає, що вона не вчиняла домашнього насильства відносно потерпілої, не заподіювала останній будь-яких дій психологічного чи фізичного характеру. Звертає увагу, що саме потерпіла ОСОБА_2 завдала їй удар кулаком в голову, унаслідок чого у неї була нудота, запаморочення та згідно акту судово-медичного дослідження №1944/155, їй було заподіяно легкі тілесні ушкодження, а саме забій м`яких тканин обличчя параорбітальна гематома зліва. Стверджує, що вказані наслідки виникли унаслідок заподіяння потерпілою удару їй в голову, у зв`язку з чим ОСОБА_2 і пошкодила палець своєї руки. Правоохоронці помилково склали відносно неї протокол про адміністративне правопорушення, оскільки керувалися суб`єктивними припущеннями, жодних відомостей про те, в чому саме виразилося психологічне насильство та які воно спричинило наслідки у протоколі не зазначено. Наведеним вище обставинам суд першої інстанції не надав належну правову оцінку, і дійшов помилкового висновку про направлення матеріалів цієї справи до правоохоронного органу для вирішення питання про відкриття кримінального провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що оскаржувану постанову було оприлюднено лише 30 січня 2025 року та цього ж дня нею отримано копію цього судового рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Потерпіла ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши учасників справи, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Строк на апеляційне оскарження, пропущений із поважних причин, може бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.

При вирішенні питання про можливість поновлення пропущеного процесуального строку, суд має зважати на причини, які слугували перешкодами у реалізації особою права на апеляційне оскарження.

Поважними причинами потрібно вважати лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд повинен у сукупності оцінити всі обставини справи, навести мотиви щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та зазначити, з яких підстав подане скаржником клопотання може бути задоволене.

Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в апеляційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку апеляційного оскарження з поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КУпАП постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Так, оскаржувана постанова суддею прийнята 27 січня 2025 року, тому строк на її апеляційне оскарження у відповідності до ст. 294 КУпАП розпочався з 28 січня 2025 року і закінчився 06 лютого 2025 року.

З матеріалів справи убачається, що копію оскаржуваної постанови апелянт отримала під розписку 30 січня 2025 року, з апеляційною скаргою звернулася 07 лютого 2025 року.

З огляду на вказане, апеляційний суд доходить висновку, що наведені апелянтом доводи у якості причин пропуску строку на апеляційне оскарження є поважними, у зв`язку з чим клопотання про поновлення строку підлягає задоволенню.

Приймаючи оскаржувану постанову, суддя першої інстанції, окрім письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, також врахував надані потерпілою ОСОБА_2 суду пояснення, яка зазначила, що 08 грудня 2024 року, ОСОБА_1 під час конфлікту била її, внаслідок чого потерпіла отримала тілесні ушкодження, а саме закритий авульсивний перелом нігтьової фаланги 3 пальця лівої кістки, і дійшов висновку щодо наявності правових підстав для передачі матеріалів цієї справи до правоохоронного органу з метою вирішення питання про відкриття кримінального провадження, оскільки вважав, що у діях ОСОБА_1 містяться ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 КК України.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками судді, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких визначено законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.

При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП (у редакції чинній на час складення протоколу про адміністративне правопорушення) передбачала відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП (у редакції чинній на час ухвалення оскаржуваної постанови) передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» (далі - Закон).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої "домашнє насильство" означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Отже необхідною передумовою з наявністю (існуванням) якої законодавець передбачає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП у зв`язку із скоєнням домашнього насильства фізичного та психологічного характеру є встановлення тієї обставини, що неправомірна поведінкою кривдника, полягає, серед іншого, але не виключно, у вчиненні дій з нанесення потерпілій побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, унаслідок чого заподіюється шкода фізичному здоров`ю потерпілої, а також у разі настання наслідків, які викликають у особи, яка постраждала від домашнього насильства, побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 , у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейських.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №616434 від 08 грудня 2024 року убачається, що у графі склад адміністративного правопорушення, поліцейськими зазначено: «08 грудня 2024 року о 20:00 год за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинила відносно двоюрідної сестри ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного та фізичного характеру, а саме: ображала, застосовувала фізичну силу, чим могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю заявника, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП».

Надаючи правоохоронцям письмові пояснення 08 грудня 2024 року, потерпіла

ОСОБА_2 зазначила, що цього дня ввечері на кухні вона заступилася за свою сестру, яку ображав ОСОБА_3 (чоловік ОСОБА_1 ), у зв`язку з чим між нею та ОСОБА_3 відбулася бійка, в цей час на кухню також прийшла ОСОБА_4 та почала битися. Під час бійки вони кричали, ображали одне одного. Після чого приїхали поліцейські, які склали на них трьох протоколи про адміністратративні правопорушення (а.с. 4).

В письмових поясненнях від 08 грудня 2024 року, ОСОБА_1 зазначила, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 та сестрами проживають у комунальній квартирі. Цього дня до них в гості прийшла ще одна сестра ( ОСОБА_5 ), між останньою та її чоловіком ОСОБА_3 на кухні виникла словесна суперечка в яку втрутилася ОСОБА_2 , яка почала сваритися та битися з її чоловіком. ОСОБА_1 заступилася за свого чоловіка і була втягнута в бійку. Після чого приїхали поліцейські, які відносно учасників конфлікту склали адміністративні матеріали (а.с.5).

Подібні за змістом пояснення тим, що надані ОСОБА_1 , також у письмовій формі надав її чоловік ОСОБА_6 (а.с. 6).

В письмових поясненнях від 08 грудня 2024 року ОСОБА_7 повідомила правоохоронцям про те, що вона прийшла до себе додому та почала готувати вироби, вийшов чоловік її двоюрідної сестри та почав знімати її на відео, потім почав кричати, вийшла її рідна сестра ОСОБА_2 і він разом з ОСОБА_1 напали на неї (долучає відеозапис з камер) (а.с. 7).

З письмових пояснень від 08 грудня 2024 року, наданих ОСОБА_8 убачається, що цього дня вона зі своєї кімнати почула звуки криків та сварки, прийшовши в коридор, вона побачила бійку між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_3 , які штовхалися, били один одного, ображали, сварилися, кричали, вона разом ОСОБА_9 намагалися їх заспокоїти, але вони не реагували. Причина виникнення конфлікту їй не відома, сварка продовжувалася до приїзду поліції (а.с. 8).

Під час розгляду справи судом першої інстанції, потерпілою ОСОБА_2 було надано до суду сукупність доказів, серед яких флеш-накопичувач з відеозаписом, та довідку, видану закладом охорони здоров`я.

Так, з довідки №36985 від 09 грудня 2024 року, виданої КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР убачається, що 09 грудня 2024 року о 00:15 год ОСОБА_2 зверталася до відділення екстреної медичної допомоги, де їй було встановлено діагноз: закритий авульсивний перелом нігтьової фаланги 3 пальця лівої кисті. Ця довідка не містить інформації про заподіяння шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_2 (а.с. 38).

З відеозапису, що міститься на флеш-накопичувачу, наданому потерпілою убачається, що за допомогою камери відеоспостереження, яка розташована всередині приміщення, зафіксовано конфлікт, який (з урахуванням вказаних вище пояснень) виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , під час якого вказані особи штовхалися та билися, та в цей час до цієї сутички згодом долучилися ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка намагалися припинити бійку. В цілому дії ОСОБА_1 були спрямовані на припинення конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , а не заподіяння останній ударів, які б могли викликати тілесні ушкодження, що зазначені вище.

Згідно з довідкою №6573 від 09 грудня 2024 року, виданої КНП «Міська клінічна лікарня №11», яка надана ОСОБА_6 убачається, що 09 грудня 2024 року о 14:00 год вона зверталася до відділення екстреної медичної допомоги, за результатами чого їй було встановлено діагноз: забій м`яких тканин обличчя. Параорбітальна гематома зліва (а.с.22).

Відповідно до акту судово-медичного дослідження (обстеження) №1944/155 від 27 грудня 2024 №б/н убачається, що лікар-судмедексперт ОСОБА_10 дійшла висновку, що у ОСОБА_1 виявлене тілесне ушкодження: забій мяких тканин обличчя-параорбітальна гематома зліва. Дане ушкодження виникло від дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні особливості яких в ушкодження не відобразились. Вказане ушкодження утворилося незадовго до звернення ОСОБА_1 у лікувальний заклад (КНП «МКЛ №11» ОМР) і таким чином могло бути заподіяне 08 грудня 2024 року. Це ушкодження має незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6-ти днів і за цим критерієм, згідно з п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносить до категорії легких тілесних ушкоджень (а.с.23-24).

Наведені вище обставини, суд першої інстанції залишив поза увагою, не надав повноцінну правову оцінку усім доказам, що містяться у матеріалах справи, тим самим усупереч засадам всебічності, допустив неповноту судового розгляду, що перешкодило суду ухвалити законне рішення.

Вказані докази спростовують обставини, викладені у фабулі протоколу про адміністративне правопорушення та не підтверджуються суть звинувачення, висунутого ОСОБА_1 , оскільки як підтверджує відеозапис, остання не застосовувала відносно потерпілої фізичну силу, яка б могла викликати заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень у вигляді перелому нігтьової фаланги 3 пальця лівої кисті, про що зазначено у медичних документах, які містяться у матеріалах справи, у той час як інформація щодо заподіяння їй інших тілесних ушкоджень відсутня.

Крім того, у матеріалах справи, зокрема документах, наданих закладом охорони здоров`я, відсутні відомості щодо заподіяння шкоди психічному здоров`ю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти росії" ("Malafeyeva v. russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти росії" ("Karelin v. russia" заява N 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності є винною у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що своїми діями саме ОСОБА_1 завдала або могла завдати шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 , апеляційний суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для скасування постанови суду та закриття провадження у справі.

За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Отже підстави для направлення матеріалів справи для вирішення питання про відкриття кримінального провадження відсутні, тому вказані вище висновки судді першої інстанції є помилковими.

У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржувану постанову Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 року скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП

постановив:

Клопотання ОСОБА_1 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Київського районного суду м.Одеси від 27 січня 2025 року скасувати.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко