Справа №461/5297/22
Провадження №3-в/461/48/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2025 року м. Львів.

Суддя Галицького районного суду м.Львова Радченко В.Є., розглянувши матеріали заяви адвоката Борисова Максима Петровича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2022 року у справі № 461/5297/22 за виключними обставинами,-

в с т а н о в и в:

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2022 року ОСОБА_1 визнано винним вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.483 МК України та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 100% вартості товару, що був предметом порушення митних правил, а саме 5 554 710,00 грн. Виявлений відповідно до протоколів № 0945/20900/22 від 28.09.2022 р. товар, який був безпосереднім предметом порушення митних правил - конфісковано в дохід держави, а у разі неможливості конфіскації товару стягнути, згідно ч.2 ст.541 МК України, з ОСОБА_1 , його вартість, що становить 5 554 710,00 гривень, в дохід держави. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДСА України судовий збір в розмірі 496,20 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10.02.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львові від 28.11.2022 року - без змін.

20.03.2025 року представник ОСОБА_1 , адвоката Борисов М.П., подав до Галицького районного суду м.Львова заяву про перегляд за виключними обставинами постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2025 року, яка мотивована наступним. Зазначає, що з 05 січня 2024 року абзац 2 частини 1 статті 483 МК України, за яким ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Вважає, що постанова Галицького районного суду м. Львова від 29.11.2022 року підлягає перегляду за виключними обставинами на підставі того, що Конституційним Судом України встановлена неконституційність правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи. Зазначає, що право на перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами належно не врегульовано, ні Митним кодексом України, ні Кодексом України про адміністративні правопорушення. З урахуванням того, що провадження у справах про адміністративне правопорушення вважається кримінальним, на думку заявника, до нього застосовуються норми Кримінального процесуального кодексу України, які передбачають перегляд рішення за ново виявленими або виключними обставинами та містять перелік даних обставин. Тому у зв`язку із визнанням неконституційною нормою, за якою притягнуто ОСОБА_2 до відповідальності, просить суд скасувати постанову Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2022 року, а провадження у справі закрити.

Відповіднодо ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом.

Статтею 1 МК України передбачено, що законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

У відповідності до ст. 487 МК України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, повноваження суду при розгляді справ про порушення митних правил здійснюються відповідно до вимог МК України, в частині, не врегульованій вказаним кодексом, визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст.1 КУпАП завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 24-1 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за ново виявленими або виключними обставинами чинний КУпАП не передбачає.

При цьому, норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Отже, місцевий загальний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративні правопорушення, яка набрала законної сили.

Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України», яке містить висновки про можливість перегляду за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, не може бути застосоване в даному випадку, оскільки ця справа стосується порушення права заявниці на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, гарантованого ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та несправедливість судового провадження. В указаній справі не йдеться про можливість перегляду за нововиявленими обставинами постанов про накладення адміністративного стягнення.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (провадження № 51-4998ска19).

Доводи заявника про можливість застосування положень ст.459, ст.460 КПК України при розгляді його заяви про перегляд за виключними обставинами постанови суду у справі про адміністративні правопорушення з огляду на неврегульованість цього питання у КУпАП та практику Європейського суду з прав людини, який визнає адміністративне правопорушення як кримінальне, суд відхиляє з таких міркувань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерландів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов`язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, а пов`язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч.1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який … встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч.1 ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст.6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за правилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Слід відмітити, що у справі «Гурепка проти України» ЄСПЛ прийшов до висновку про порушення ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції з огляду на те, що КУпАП (в редакції станом на 1998 рік) передбачав, що процедура перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення могла бути ініційована лише прокурором або головою вищестоячого суду. Така процедура не була доступна стороні та не залежала від його волі і аргументів, а тому не була достатньо ефективним засобом захисту для цілей Конвенції (п.60 рішення ЄСПЛ).

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративні правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

В даній справі ОСОБА_1 скористався своїм правом на перегляд апеляційним судом постанови суду першої інстанції, якою він визнаний винним за ч.1 ст.483 МК України і така процедура дотримана.

Постановою Львівського апеляційного суду від 10.02.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львові від 28.11.2022 року - без змін.

Враховуючи викладене, постанова Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2022 року не може бути предметом перегляду за виключними обставинами.

На підставі викладеного, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження за заявою адвоката Борисова Максима Петровича в інтересах ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Галицького районного суду м.Львова від 28.11.2022 рокуу справі № 461/5297/22 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня її оголошення.

Суддя В.Є. Радченко