Провадження № 3/734/384/25 Справа № 734/280/25
ПОСТАНОВА

іменем України

18 березня 2025 року селище Козелець

Суддя Козелецького районного суду Чернігівської області Іванюк Т.І., розглянувши матеріали, які надійшли від Управління патрульної поліції в Чернігівській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,-

в с т а н о в и в:

відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №214764 від 07.01.2025, водій ОСОБА_1 11 год. 59 хв. в с.Кіпті Чернігівськеого району Чернігівської області на автодорозі М01не маючи права керування транспортним засобом керував автомобілем марки ВАЗ21093 д.н.з. НОМЕР_1 , чим порушив п.2.1 а ПДР керування ТЗ особою, яка не має права керування таким ТЗ.

У судове засідання особа, яка притягується до адміністративної відповідальності не з`явився, при цьому надав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 , на даний час перебуває в зоні проведення бойових дій. 07 січня 2025 року у військовій частині зранку, виникла нагальна та невідкладна потреба у тому, щоб транспортувати пораненого бійця до шпиталю. Йому було відомо про те, що зволікання з його доставленням суттєво впливало на погіршення стану здоров`я пораненого. Тому, до нього звернувся безпосередній командир, ОСОБА_2 та надав наказ, розпорядження, доставити пораненого військовослужбовця до лікувального закладу, оскільки іншого виходу в тій ситуації не було. Тому, маючи навики керування автомобілем, він сів за кермо автомобіля ВАЗ 21093, та виїхав, щоб транспортувати пораненого бійця. На посту в с. Кіпті, Чернігівського району,Чернігівської області, його зупинили працівники поліції, перевіряли документи, а потім склали протокол про адміністративне правопорушення, за керування автомобілем, будучи позбавленим права керування транспортним засобом. Того дня 07 січня 2025 року він виконував розпорядження та наказ, маючи обмаль часу за відсутності інших військовослужбовців, які могли би транспортувати, оскільки іншого виходу не було, про це також він повідомляв працівникам поліції. Протокол про адміністративне правопорушення складено в його присутності, та працівником поліції було зачитано суть правопорушення, яка полягала в керуванні автомобілем будучи позбавленим права керувати транспортним засобом, а коли ознайомився з матеріалами справи в суді його представник, та надала йому копії цих матеріалів, він побачив, що в протоколі виправлення, які здійснені без його присутності, та згідно вказаного протоколу працівники поліції звинувачують його в керуванні транспортним засобом не маючи права керувати. Тобто фактично різний зміст суті адміністративного правопорушення. Вину свою не визнає, оскільки діяв в стані крайньої необхідності, усунув шкоду більшу, яка могла бути, зберіг здоров`я та життя своєму побратиму. Те, що він перевозив пораненого бійця підтверджується наявним відеозаписом.

До суду також надішли письмові пояснення вогневої підтримки військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , в яких останній зазначає, що ОСОБА_1 є його підлеглим. 07 січня 2025 року в ранковий час виникла негайна та невідкладна потреба у тому, щоб транспортувати пораненого бійця до лікувального закладу та зволікання з його доставленням суттєво впливало на погіршення його стану здоров`я. В зв`язку з тим, що ОСОБА_1 залишився єдиним з військовослужбовців частини, який не був задіяний в той час у виконанні завдань по захисту, було прийнято рішення та надано наказ останньому доставити пораненого військовослужбовця до медичного закладу, оскільки іншого виходу в тій ситуації не було. Тому саме за його наказом та розпорядженням ОСОБА_1 повіз 07 січня 2025 року автомобілем ВАЗ 21093 пораненого бійця до місця призначення.

Захисником адвокатом Лущик О.М. до суду подано клопотання про закриття провадження в справі відносно ОСОБА_1 на підставі п.4 ст.247 КУпАП у зв`язку із вчиненням даного адміністративного правопорушення в стані крайньої необхідності. Своє клопотання захисник обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 07 січня 2025 року перевозив з місця несення служби пораненого побратима до шпиталю, що підтверджується відеозаписом, діяв в стані крайньої необхідності, виконував розпорядження начальника в умовах військового стану. Вказаний факт також підтверджується долученими до матеріалів справи письмовими поясненнями командира. Вину свою не визнає, оскільки діяв в стані крайньої необхідності, усунув шкоду більшу, яка могла бути, зберіг здоров`я та життя своєму побратиму.

Відповідно до довідки № 30 від 06.01.2025 ТВО командира військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 АДРЕСА_2 з 08.11.2024.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Вищевказані у протоколі про адміністративне правопорушення дії, вчинені ОСОБА_1 під час воєнного стану в Україні, введеного на Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2023р. №64/2023, затвердженого відповідним Законом України від 24.02.2023р. №2102-ІХ, який продовжений до теперішнього часу.

Положеннями пункту 2 вищезазначеного Указу Президента України було зобов`язано військове командування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Як вбачається з правових норм статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок, до якого входить, у тому числі, проходження військової служб, полягає у захисті Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. І це є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Приписами пункту 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено обов`язок військовослужбовця виконати наказ командира сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

У судовому засіданні встановлено, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 , ОСОБА_1 07 січня 2025 року отримавши наказ про негайне транспортування пораненого військовослужбовця до медичного закладу з метою збереження життя та здоров`я останнього. Оскільки в даному випадку не було можливості та часу виконувати поставлене завдання іншій особі, ОСОБА_1 самостійно поїхав на автомобілі, щоб виконати невідкладний наказ.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Вищевказані дії вчинені ОСОБА_1 під час воєнного стану в Україні, введеного на Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2023 №64/2023, затвердженого відповідним Законом України від 24.02.2023 №2102-ІХ, який продовжений до теперішнього часу.

Положеннями пункту 2 вищезазначеного Указу Президента України було зобов`язано військове командування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Як вбачається з правових норм статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок, до якого входить, у тому числі, проходження військової служб, полягає у захисті Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. І це є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Приписами пункту 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено обов`язок військовослужбовця виконати наказ командира сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Отже, отримавши наказ командування про виконання службових обов`язків, пов`язаних з захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, ОСОБА_1 як військовослужбовець повинен був сумлінно та своєчасно виконати цей наказ. І з огляду на наявні можливості та відповідну обстановку, ним було прийняте рішення про виконання наказу командира саме у той спосіб, який в подальшому став підставою для складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Такі дії вчинені ОСОБА_1 з метою доставлення пораненого бійця до медичного закладу з метою збереження його життя та здоров`я. При цьому заподіяна шкода (порушення Правил дорожнього руху) є менш значною, ніж відвернена шкода. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що небезпека вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, могла бути усунута іншими засобами, враховуючи обстановку воєнного часу та суворий обов`язок військовослужбовців дотримуватися приписів Дисциплінарного Статуту ЗСУ та виконувати накази командиру, які пов`язані з обороною України.

Відповідно до ст. 18 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.

Згідно з п. 4 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі вчинення дії особою в стані крайньої необхідності або необхідної оборони.

Таким чином, проаналізувавши усі встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про наявність підстав, передбачених п. 4 ст. 247 КУпАП, для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 125 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , оскільки дії вчинені ним у стані крайньої необхідності.

Керуючись ст. ст. 17,18, 126, 247, 283, 284, 287, 288 КУпАП, суд

п о с т а н о в и в:

провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 5 ст.125 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити відповідно до п. 4 ст. 247 КУпАП, у зв`язку із вчиненням даного адміністративного правопорушення в стані крайньої необхідності.

Постанова може бути оскаржена протягом 10-денного строку до Чернігівського апеляційного суду через Козелецький районний суд Чернігівської області.

Суддя