ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2025 року м. Черкаси

Суддя Черкаського апеляційного суду Белах А.В., за участю правопорушника ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану на постанову Соснівського райсуду м. Черкаси від 18.11.2024 р., якою

ОСОБА_1 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 в c. Полствин Канівського р-ну

Черкаської обл., громадянина України, який

має вищу освіту, розлучений, має на утри-

манні двох неповнолітніх дітей, не працює,

проживає

АДРЕСА_1 ,

притягнуто до адмінвідповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 17 000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, стягнуто судовий збір в розмірі 605,6 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до постанови суду першої інстанції, 14.10.2024 р. о 23:58 год. по вул. Благовісна, 219 у м. Черкаси ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Lanos, р/номер НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою приладу Drager Alcotest, результат позитивний та склав 0,61 ‰, чим порушив п. 2.9 а) ПДР України та вчинив адмінправопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити постанову суду першої інстанції в частині накладення стягнення. Виключити з мотивувальної та резолютивних частин постанови накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при призначенні стягнення суд формально, без дослідження відомостей про особу та обставин справи дійшов висновку про накладення стягнення в межах санкції статті, що порушенням вимог ст. ст. 33-35 КУпАП.

Звертає увагу суду на те, що вже склалася судова практика у подібних правовідносинах.

Зауважує, що займає активну громадянську позицію, активно займається волонтерською діяльністю, приймає участь в переміщенні техніки окремих підрозділів.

На даний час в нього немає постійної роботи, оскільки в нього на утриманні знаходиться мати інвалід 2 групи, яка потребує постійного догляду та без можливості керування транспортними засобами він не зможе забезпечити свою матір достатнім рівнем догляду та опіки.

Основним видом заробітку в нього є виконання перевезень людей та вантажу на будівництві, оскільки іншу роботу поки він виконувати не може, відповідно позбавлення його права керування однозначно залишить його за межею бідності та позбавить будь-яких засобів для виживання його сім`ї і в без того скрутний час.

Також просить звернути увагу на той факт, що в нього є старший син інвалід дитинства, якому також потрібен догляд, матеріальна допомога та який проживає в іншому населеному пункті, для відвідування сина йому потрібен автомобіль, саме він привозить синові продукти харчування, необхідні речі, періодично на автомобілі доставляє його на лікування та процедури, оскільки син в самостійному пересуванні обмежений, а в його матері не має змоги зробити це самостійно, відповідні докази є в матеріалах справи.

Просить врахувати наявність декількох пом`якшуючих обставин, індивідуалізувати стягнення, посилається на рішення Конституційного Суду України 2002 р. та 2004 р. про застосування ч. 1 ст. 69 КК України про призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за це правопорушення, зауважує що хоча санкція ст. 130 КУпАП є безальтернативною, наголошує, що призначене адмінстягнення є надмірно високим тягарем, що спричинить тяжкі наслідки для нього і його рідних, просить призначити стягнення без позбавлення права керування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, вивчивши матеріали справи про адмінправопорушення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши мотиви і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. При цьому, він не обмежений її доводами, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, також апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.

Згідно ч. 8 ст. 294 КУпАП, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін;

2) скасувати постанову та закрити провадження у справі;

3) скасувати постанову та прийняти нову постанову;

4) змінити постанову.

Так, відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами по справі про адмінправопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адмінправопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом закону, протокол про адмінправопорушення, пояснення особи, свідків, висновок експерта тощо, є документами, що офіційно засвідчує подію адмінправопорушення і, відповідно до ст. 251 КУпАП, є джерелами доказів, на основі яких ґрунтується повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи та правильне її вирішення. Протокол про адмінправопорушення складається відповідно до ст. ст. 254-256 КУпАП.

Згідно вимог ст. 245 КУпАП, завданням провадження у справах про адмінправопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

При цьому суд повинен дати оцінку не тільки даним, що додані до протоколу про адмінправопорушення, але й доказам, які представлені особою в порядку захисту. Досліджуючи всі наявні докази суддя дає їм об`єктивну оцінку з точки зору їх достовірності та ступеню підтвердження чи спростування обставин, що характеризують діяння особи як правопорушення.

Суд, який розглядав справу, ці вимоги закону виконав в повному обсязі.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 14.10.2024 р. о 23:58 год. по вул. Благовісна, 219 у м. Черкаси ОСОБА_1 керував автомобілем Daewoo Lanos, р/номер НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою приладу Drager Alcotest, результат позитивний та склав 0,61 ‰, чим порушив п. 2.9 а) ПДР України та вчинив адмінправопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Відповідно до вимог ст. 9 КУпАП, адмінправопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адмінвідповідальність.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 130 КУпАП адмінвідповідальність настає у випадку керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Суд першої інстанції дослідив матеріали справи, які надійшли від поліції та дійшов до висновку, що під час складання протоколу та проведення відеозапису скоєного ОСОБА_1 правопорушення, не було допущено порушень вимог нормативних актів. З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

З наявного в матеріалах справи відеозапису з нагрудних відеокамер, який доданий до протоколу про адмінправопорушення працівниками поліції, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 не заперечував факт керування транспортним засобом.

На відеозапису також зафіксовані дії, які передували складанню протоколу про адмінправопорушення та складання протоколу про адмінправопорушення, а саме як 14.10.2024 р. о 23:58 год. по вул. Благовісна, 219 у м. Черкаси поліцейські на патрульному автомобілі наздогнали та зупинили спеціальним сигналом автомобіль Daewoo Lanos, р/номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , підставами для зупинки стало погано працююча лампочка лівого стопу та перетин водієм вузької суцільної лінії. У водія поліцейський виявив ознаки алкогольного сп`яніння запах алкоголю з порожнин рота, порушення мови та координації рухів та запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці або в медичному закладі, на що ОСОБА_1 погодився пройти огляд на місці. Огляд на стан сп`яніння проводився за допомогою приладу Drager Alcotest, результат позитивний та склав 0,61 ‰, що є порушенням п. 2.9 а) ПДР України та становить склад адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Вина ОСОБА_1 в скоєнні правопорушення, окрім протоколу про адмінправопорушення серії ЕПР № 150865 від 15.10.2024 р., підтверджується і роздруківкою результатів огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 15.10.2024 р., виконаного із застосуванням приладу Drager Alcotest, який є позитивним та склав 0,61 ‰ (а. пр. 2); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, в якому зазначено що огляд проведено у зв`язку з виявленими ознаками алкогольного сп`яніння запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів (а. пр. 3).

На переконання апеляційного суду документи у справі складені у відповідності до діючих нормативно-правових актів, які регулюють такі правові відносини та які є предметом судового розгляду.

Суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про наявність декількох пом`якшуючих обставин, про індивідуалізацію стягнення, посилання на рішення Конституційного Суду України 2002 р. та 2004 р., про застосування ч. 1 ст. 69 КК України про призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за це правопорушення, оскільки санкція ст. 130 КУпАП є безальтернативною.

Європейський суд з прав людини зазначав, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 9.07.1997 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» від 20.05.2010 р.).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду з приводу того, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адмінправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП доведена сукупністю доказів, які є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими матеріалами провадження.

Таким чином, з урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги по суті немає, а постанова суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і скасуванню або зміні не підлягає.

Щодо доводів апеляційної скарги про пом`якшення адмінстягнення та виключення з мотивувальної та резолютивних частин рішення суду першої інстанції накладення стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, то, апеляційний суд вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Право в суспільстві відображається в поведінці його членів та має вид соціального факту. Встановлені в суспільстві правила поведінки є обов`язковими для всіх членів суспільного життя.

За порушення особи встановлених правил поведінки в суспільстві передбачається юридична відповідальність.

Юридична відповідальність для особи застосовується невідворотно, якщо є позитивно виражені умови для настання такої відповідальності та немає негативно виражених умов для її усунення. Відповідальність є мірою людини. Людина постає вольовою особою завдяки волі і свободи вона відповідає за свої вчинки.

Юридична відповідальність передбачає для порушника настання обов`язків зазнавати несприятливих наслідків у вигляді особистого, майнового та іншого характеру, вид і міра яких передбачені санкціями правових норм.

Вид і міра стягнення за вчинення діяння, передбаченого ст. 130 КУпАП, втратило значення, як дрібного делікту, оскільки роками відповідальність за такі діяння посилюється та є резонансними в національній системі права через настання суспільно небезпечних наслідків. Вказане обґрунтовується тим, що коли особа перебуває під дією певних речовин, які знижують увагу і швидкість реакції, вона нездатна належно реагувати на особливості дорожньої обставини.

Тобто, життя та здоров`я учасників дорожнього руху залежать від випадку чи трапиться на руху такої особи аварійна ситуація або складна дорожня обстановка, чи ні.

Тому, діяння за ст.130 КУпАП є одними з найбільш тяжких порушень у сфері безпеки дорожнього руху.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., яке з урахуванням положень ст. ст. 8, 9 Конституції України, а також ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства, наголошено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави. За результатами розгляду вказаної справи, Суд не встановив порушень прав заявників, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Таким чином, перевіряючи питання про відповідність застосованого судом першої інстанції адмінстягнення, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. ст. 33, 35, 38 та санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, урахувавши характер вчиненого правопорушення, особу правопорушника, його поведінку під час події, відсутності пом`якшуючих та обтяжуючих відповідальність обставини, волонтерську діяльність, вважає, що стягнення у виді штрафу з позбавленням права керуванням всіма видами транспортних засобів, є тим стягненням, яке відповідно до ст. 23 КУпАП, буде сприяти запобіганню вчинення ним нових правопорушень і розумінням на психологічному рівні, рівня тяжкості скоєного протиправного діяння.

Доводи апеляції про те, що правопорушник є волонтером і право керування йому необхідне для виконання волонтерської діяльності, на переконання апеляційного суду, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 мав усвідомлювати та передбачати наслідки його дій під час керування транспортним засобом, можливість втратити право керування транспортним засобом в разі істотного порушення вимог ПДР України. Наявність у нього в родині осіб з інвалідністю та зайняття волонтерською діяльністю не є підставою для звільнення його від стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Надані правопорушником в обґрунтування апеляції копії судових рішень, апеляційний суд не вважає релевантними, тому що суб`єкти в цих справах не є тотожними. В інших справах суб`єктами були військовослужбовці, які приймають безпосередню участь в захисті Батьківщини, апеляційний суд після ретельної перевірки встановив, що вони мають військову спеціальність водія або суміжну. Тобто, без посвідчення водія вони фактично не зможуть виконувати обов`язки за цією спеціальністю, а тому були наявні підстави для зміни стягнення.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даній справі встановлено, що правопорушник не є військовослужбовцем ЗСУ, він здійснює волонтерську діяльність (приймає участь в переміщенні техніки окремих підрозділів) виключно на добровільних засадах, цей обов`язок не покладений на нього державою, а його бажання та можливості, від яких він може відмовитись в будь-який час та без будь-яких негативних наслідків.

Будь-які докази, які можуть бути підставою для скасування призначеного судом першої інстанції стягнення, в матеріалах справи відсутні та правопорушником суду апеляційної інстанції не надані.

Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Соснівського райсуду м. Черкаси від 18.11.2024 р., якою ОСОБА_1 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Белах А.В.