ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2322/24 Головуючий в 1 інст. Тучков С.С.
Провадження №33/807/380/25 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Клєц Т.С., розглянувши в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Клєц Т.С. на постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2025 р., якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, військовослужбовця, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до оскаржуваної постанови суддя суду першої інстанції встановив, що 2 березня 2024 року, о 01-15 годині, по вул. Космічна, 104, у м.Запоріжжя, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Opel Vectra», державний номерний знак НОМЕР_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги п.2.9 (а) Правил дорожнього руху. Огляд на стан алкогольного сп`яніння зі згоди водія, у встановленому законодавством порядку проводився із застосуванням спеціального засобу Alcotest Drager 6820, результат позитивний 0,85 проміле, тест 1849, з результатом згоден. Від керування транспортним засобом відсторонений, про повторність попереджений.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Клєц Т.С., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій зазначив, що оскаржувана постанова винесена при неповному дослідженні обставин справи, з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх доводів зазначила про помилки, які містяться в матеріалах справи, а саме: в описовій частинні протоколу невірно вказано д.н.з. автомобіля марки «Opel Vectra»; в рапорті невірно зазначений рік народження ОСОБА_1 ; в таблиці порушень ПДР вказані правопорушення, які не мають відношення до ОСОБА_1 . Таким чином вважає, що вина ОСОБА_1 не доведена. В даному випадку докази в справі є неналежними, недопустимими та неповними.

Акцентує увагу на те, що суддею суду першої інстанції справа розглядалась без урахування особи водія, його особистих якостей, статусу, характеристики, виконання солдатом ОСОБА_1 бойового завдання, необхідності в користуванні ТЗ по службі, відсутності порушень тощо.

Вказує, що в зазначений в протоколі день та час, ОСОБА_1 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки є військовослужбовцем та виконував поставлену перед ним задачу. Однак, на вищевказану обставину, суд першої інстанції не звернув уваги.

Посилається на те. що судом першої інстанції порушенні права ОСОБА_1 через розгляд справи за його відсутністю.

Звертає увагу судді апеляційного суду на те, що ОСОБА_1 жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, жодних інших правопорушень не мав, проходить військову службу в ЗСУ з липня 2022 року та виконує бойові завдання, неодноразово був нагороджений, щиро розкаявся, керував авто в стані крайньої необхідності та те, що посвідчення водія ОСОБА_1 вкрай необхідне для виконання бойових задач, захисту території України, її громадян, рятування своїх побратимів, евакуації населення з зони бойових дій та тварин.

Просить постанову судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 січня 2025 року відносно ОСОБА_1 скасувати, провадження в справі закрити на підставі відсутності в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

У судовому засідання апеляційного суду адвокат Клєц Т.С. просила задовольнити подану нею апеляційну скаргу та прийняти до уваги те, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем. Вважає, що результат 0,85 проміле виявлених в крові ОСОБА_1 на момент його огляду, є недостатнього високим.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, встановивши відсутність порушення норм процесуального та матеріального права, вважаю, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вищевказані вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Так, вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, за обставин викладених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД № 886642 від 2 березня 2024 р. підтверджується:

- роздруківкою до протоколу з приладу «Драгер 6820» від 2 березня 2024 р. з результатом 0,85‰ (а.с. 4);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 5);

- відеозаписом події (а.с. 9).

Суд дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Так, дослідивши вказані вище докази, суд встановив, що у ОСОБА_1 працівниками патрульної поліції виявлені ознаки сп`яніння про що було вказано в акті огляду та засвідчено підписами як співробітника поліції так і особисто ОСОБА_1 .

З дотриманням встановленого законом порядку, поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу проведено огляд на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу газоаналізатора Alcotest Drager 6820 за згодою ОСОБА_1 , за результатами якого встановлено перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння, результат тесту - 0,85 проміле.

Так, умови та послідовність дій поліцейських по виявленню у водіїв транспортних засобів ознак, зокрема, алкогольного сп`яніння, визначений ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (в подальшому Порядок № 1103) та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015 року (в подальшому Інструкція № 1452/735).

Відповідно до змісту ст. 266 КУпАП та Інструкції якщо поліцейський уповноваженого підрозділу НПУ виявляє ознаки стану алкогольного сп`яніння у водія транспортного засобу (запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів; порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, поведінка, що не відповідає обстановці), у зв`язку з чим є законні підстави вважати, що останній перебуває у такому стані, то має право вимагати пройти відповідно до встановленого порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння.

За ч. 2 ст. 266 КУпАП огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, проводиться з використанням спеціальних технічних засобів.

Так відеозапис, наявний на технічному носії, наданий у достатньому об`ємі задля розуміння обставин, які є важливими у контексті складеного відносно ОСОБА_1 протоколу.

Вищезазначеним відеозаписом події, зафіксовано рух та зупинку транспортного засобу «Opel Vectra», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 в період дії комендантської години. Перевірка документів водія. На запитання співробітника поліції куди прямує водій, ОСОБА_1 жодного разу не зазначає про необхідність виконання ним військового наказу або розпорядження (в подальшому під час спілкування із поліцейським пояснює необхідність сісти за кермо після вживання алкогольних напоїв обставиною, яка жодного відношення до військової служби не має). Далі, зафіксовано візуальний огляд водія - шляхом його подиху, встановлення запаху алкоголю з порожнин рота. Зафіксовано процедура огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння за допомогою приладу «Драгер», результат огляду становить - 0,85 проміле. Згода ОСОБА_1 з результатом проведеного огляду. Складання та підписання протоколу.

Таким чином, працівниками поліції було в повній мірі дотримано процедуру проведення огляду водія ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння, визначену ст. 266 КУпАП та Інструкцією «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», а зафіксовані відеозаписом факти наявні у достатньому об`ємі задля встановлення обставин, які мають значення у рамках даної справи.

На переконання судді апеляційного суду факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння у вказаний час та у зазначеному в протоколі місці не викликає сумніву.

Відповідаючи на доводи апелянта щодо порушення судом прав ОСОБА_1 через розгляд справи за його відсутності, суддя апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку скаржник при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Суд першої інстанції вісім разів призначав розгляд справи, проте, у зв`язку з надходженням до суду як заяв від сторони захисту про відкладення розгляду справи, так і з підстав перебування судді у відпустці судові засідання відкладалися. 20 січня 2025 року, адвокат Клєц Т.С. звернулася з заявою про долучення до матеріалів справи доказів щодо отримання бойового поранення ОСОБА_1 . Разом із цим, про час та місце розгляду справи, призначене на 23 січня 2025 року, ОСОБА_1 та його захисник адвокат Клєц Т.С. були повідомленні належним чином. Із заявами про відкладення розгляду справи до суду не зверталися.

Сам по собі факт розгляду справи у відсутності ОСОБА_1 не може прямо вказувати про порушення судом його права на захист, оскільки судом першої інстанції здійсненні всі необхідні процесуальні заходи для забезпечення розгляду справи та прийняття рішення у строк, встановлений ст. 38 КУпАП.

Одночасно, суддя апеляційного суду зауважує, що апеляційним судом права, передбачені ст. 268 КУпАП були поновленні ОСОБА_1 шляхом призначення апеляційної скарги його захисника до розгляду, виклику його та адвоката до суду апеляційної інстанції, і останні реалізували зазначені права.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 2 березня 2024 року діяв у стані крайньої необхідності, оскільки є військовослужбовцем жодним доказом не підтверджені, сам ОСОБА_1 на місці зупинки жодних обставин, пов`язаних із несенням служби не пояснює, а отже не спростовують порушення останнім вимог п. 2.5 ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.

Доказів того, що саме 2 березня 2024 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння матеріали справи не містять та стороною захисту не надано. Як і не містять матеріали справи доказів про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не містіть і доказів заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди, в наслідок усунення ним такої небезпеки.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.

Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, зважаючи на конкретні обставини справи, а тому зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

Отже, суддя апеляційного суду вважає, що докази наявні в матеріалах справи не надають законних підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, оскільки його протиправні дії не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

На доводи сторони захисту щодо помилки зазначеної в рапорті співробітника поліції в році народження ОСОБА_1 та описки поліцейським в протоколі в одній літері номерного знаку транспортного засобу слід зазначити, що такі розбіжності являють собою суто технічну помилку та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про встановлення порушень в діях ОСОБА_1 та ухвалення по суті правильного рішення.

При цьому слід враховувати, що ОСОБА_1 не заперечується, що саме відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення та ухвалено оскаржувану постанову, апелянтом вказується лише про наявні описки.

Таким чином, суддя суду першої інстанції дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Суддя апеляційного суду зауважує, що сукупність досліджених доказів засвідчує обґрунтованість висновків суду з приводу доведеності провини ОСОБА_1 і їх відповідність критерію достатності для такого висновку.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах встановлених цим Кодексом, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке стосується безпеки дорожнього руху і є грубим. Призначене стягнення відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке є безальтернативним.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах справи, ні під час дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, тому визнаються необґрунтованими.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Клєц Тетяни Сергіївни, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2025 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 333/2322/24