Справа № 275/1350/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2025 року смт. Брусилів

Суддя Брусилівського районного суду Житомирської області Миколайчук П.В., розглянувши матеріали, які надійшли з відділення поліції № 2 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області про притягнення до адміністративної відповідальності

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 126 КУпАП

ВСТАНОВИВ:

Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, 17.12.2024 об 18-57 год. в смт. Брусилів по вул. Тихі Верби 1, Житомирського району Житомирської області водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Ford Scorpio, д.н.з. НОМЕР_1 , будучи обмеженим у праві керування транспортними засобами обмеження встановлено Брусилівським відділом державної виконавчої служби у Житомирському районі, чим порушив п.2.1.а ПДР керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 126 КУпАП.

У судове засідання ОСОБА_1 повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою проживання останнього, вказаною у протоколі про адміністративне правопорушення. Судова повістка повернулась на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», тому, відповідно до положень ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справа розглядається без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Крім того, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Як відзначив суд у рішенні у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка сторони. Сторони самостійно повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З огляду на те, що ОСОБА_1 повідомлявся належним чином за вказаною в протоколі адресою проживання, заяв чи клопотань до суду не подав, тому, враховуючи встановлені строки розгляду справ зазначеної категорії, та враховуючи принцип судочинства, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд проводить розгляд справи за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи. Натомість, відповідно до ч. 2 ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, адже не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не доказує співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Судом досліджено:

- протокол про адміністративне правопорушення серія ЕПР1 №198853 від 17.12.2024, в якому відсутні підписи ОСОБА_1 та наявна відмітка з вихідним реєстраційним номером від 18.12.2024 (а.с.2);

- копію постанови державного виконавця від 29.03.2023, якою встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості згідно судового наказу (а.с.4);

- копію постанови серії ЕНА № 3680379 від 17.12.2024 за ч. 1 ст. 126 КУпАП, в якій відсутній підпис ОСОБА_1 та наявна відмітка про надіслання постанови рекомендованим листом (а.с.5).

Інших доказів суду не надано.

Суддя вважає, що при наявності у справі лише протоколу про адміністративне правопорушення та копії постанови держаного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та копії постанови про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу, проте за відсутності доказів в обізнаності ОСОБА_1 про застосований до нього захід та отримання ним копії постанови держаного виконавця, є недостатнім для доведення наявності в діях останнього складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 126 КУпАП.

Отже, в матеріалах справи відсутні дані про отримання ОСОБА_1 копії постанови старшого державного виконавця Брусилівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП №71284364 від 29.03.2023 про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Відповідно до вимог ст. 10 та ст. 11 КУпАП адміністративні правопорушення можуть бути вчинені умисно або з необережності, проте для обох форм вини згідно з диспозицією ч.3 ст.126 КУпАП притаманна обізнаність особи у тому, що вона, будучи обмеженою у праві керування транспортним засобом, порушила вказане обмеження та керувала транспортним засобом.

Будь-яких доказів того, що на момент складання протоколу ОСОБА_1 був ознайомлений з постановою державного виконавця від 29.03.2023, в матеріалах справи немає.

Також, в матеріалах справи відсутні докази обізнаності ОСОБА_1 про складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №198853 від 17.12.2024, відсутні будь-які пояснення ОСОБА_1 щодо складеного протоколу чи інші докази на підтвердження вчинення правопорушення ОСОБА_1 ..

Таким чином, суду не надано достовірних даних про наявність вини у будь-якій формі в діях особи, яка притягається до відповідальності, а отже і про наявність в діях останнього ознак складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП.

Суд звертає увагу, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення.

Інших належних доказів, наданих не працівниками патрульної поліції, зокрема пояснення свідків, рекомендованих поштових повідомлень про вручення поштових відправлень, записами технічних приладів із функцією відеозапису, фотозйомки, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до протоколу не додано.

Особа, яка притягається до адміністративно відповідальності, не повинна доводити свою невинуватість, а навпаки її вину у вчиненні правопорушення повинен довести орган, який виявляє правопорушення та складає відносно неї протокол, що передбачено положеннями частини 2 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і суд, розглядаючи матеріали адміністративної справи на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, повинен прийти до висновку про винність особи поза розумним сумнівом.

Зважаючи на наведене, надані до протоколу докази поза розумним сумнівом не доводять вину ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за обставин, зазначених у протоколі.

Положення ст. 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. за № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою, може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Відповідно до ст. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно із ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з посиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) зазначається, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування поза розумним сумнівом (рішення від 18.01.1978 у справі Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі зазначав, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип in dubio pro reo, згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Приймаючи до уваги встановлені під час розгляду обставини, керуючись у тому числі ст. 62 Конституції України, приходжу до переконання, що провадження у справі стосовно ОСОБА_1 слід закрити у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Керуючись статтями 7, 9, 126, 245-247, 251-252, 280, 283-285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення 17.12.2024 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрити на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Брусилівський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя П. В. Миколайчук