Номер провадження: 33/813/577/25
Головуючий у першій інстанції Іванов В.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025 року м. Одеса

Суддя Одеського апеляційного суду Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , її захисника Гузя Григорія Васильовича, представника потерілого ОСОБА_2 , адвоката Кудрявцева Ігоря Анатолійовича

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року

встановив:

Постановою судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 рокуОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Cудом першої інстанції встановлено, що 08 грудня 2024 року близько 12:00 год ОСОБА_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 . вчинила домашнє насильство економічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_2 , а саме не пускала до квартири забрати власні речі, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року, провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у її діях складу інкримінованого правопорушення.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції залишив поза увагою аргументи сторони захисту про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, в змісті оскаржуваної постанови суд не виклав у чому саме полягало вчинення інкримінованого правопорушення. Під час розгляду справи було встановлено , що 28 жовтня 2024 року ОСОБА_2 разом із двома старшими дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пішли самостійно, безперешкодно та добровільно з квартири, у подальшому на протязі трьох днів (28-30 жовтня 2024 року) вони виносили свої речі з квартири, при цьому забрали не тільки власні речі, а майно, що належить ОСОБА_1 (золоті прикраси, побутову техніку, посуд, електроприлади та інше), у зв`язку з чим ОСОБА_1 була вимушена звертатися до правоохоронних органів за фактом крадіжки майна. Після цих подій ОСОБА_1 змінила замки від дверей квартири. Крім цього, під час розгляду справи, ОСОБА_1 звертала увагу суду, що ОСОБА_2 постійно вчиняв відносно неї домашнє насилля, що підтверджується її заявами до поліції. Квартира АДРЕСА_2 є особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки придбана за її кошти, у той час як ОСОБА_2 разом із старшими дітьми зареєстрований та мешкає за іншою адресою та рішенням Приморської районної адміністрації ОМР від 08 жовтня 2024 року визначено місце проживання дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 . Вказане свідчить про те, що у зазначеній вище квартирі ОСОБА_1 проживала разом тільки з молодшою донькою, в квартирі не було речей ОСОБА_2 та старших дітей. Також посилається на те, що 07 грудня 2024 року ОСОБА_2 приходив до квартири ОСОБА_1 , намагався незаконно, таємно проникнути до неї, у зв`язку з тим, що замки були замінені, він не зміг цього зробити, однак зламав дверну ручку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зверталася до поліції. Наданий потерпілим відеозапис не є належним джерелом доказу, оскільки він містить вибіркові фрагменти та не є безперервним, у той час як правоохоронцями до матеріалів справи не було долучено відеозаписи з портативних відеореєстраторів. Суд поклав в основу оскаржуваної постанови пояснення, надані в судовому засіданні дітьми, яких було допитано без участі педагога, психолога, чим порушив процесуальний порядок їх допиту, на чому наголошувала сторона захисту, однак було проігноровано судом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її захисник Гузь Г.В. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник потерпілого ОСОБА_2 , адвокат Кудрявцев І.А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Потерілий ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч. 6 ст. 294 КУпАП неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.

З огляду на наведене, та зважаючи на положення статті 268 КУпАП, які не містять імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП за відсутності потерпілого, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_2 .

Вислухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції виходив із того, що

ОСОБА_1 є винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 173-2 КУпАП: домашнє економічного характеру відносно свого чоловіка

ОСОБА_2 , а саме не пускала до квартири забрати власні речі. Суд не прийняв до уваги доводи сторони захисту, щодо відсутності в матеріалах справи доказів вчинення

ОСОБА_1 домашнього насильства економічного характеру, посилаючись на те, що обставини, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, підтверджуються наданими в судовому засіданні поясненнями потерпілого ОСОБА_2 , дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також відеозаписом, наданим потерпілим, та дійшов висновку, що правоохоронцями було вірно кваліфіковано дії ОСОБА_2 . Крім цього суд дійшов висновку, що доводи ОСОБА_1 про те, що вона боялась свого чоловіка, тому не відчиняла йому двері квартири, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), які позитивно охарактеризували потерпілого і негативно ОСОБА_1 , пояснили, що у ОСОБА_1 не було підстав побоюватись потерпілого ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками судді, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно із ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином під час розгляду справи, законодавець покладає на суд обов`язок, обумовлений з`ясуванням істотних обставин справи, перелік яких визначено законом, які слугують правовими підставами (підґрунтям) для прийняття рішення про визнання особи винуватою у скоєнні інкримінованого правопорушення та застосування до неї заходу державного примусу у вигляді накладення стягнення.

При цьому, законодавець у положеннях ст. 7 КУпАП констатує, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Склад адміністративного правопорушення - це сукупність законодавчо-визначених ознак, наявність яких дає підстави дійти висновку у кожному конкретному випадку щодо належної правової кваліфікації дій особи, та як наслідок прийняти рішення щодо можливості притягнення такої особи до юридичної відповідальності.

Відсутність (недоведеність) хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Диспозиція ч.1 ст. 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства врегульовані Законом України «Про запобігання та протидію домашнього насильства» (далі - Закон).

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Визначення поняття домашнього насильства також надано і у Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) відповідно до положень якої "домашнє насильство" означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Згідно з п.14 ч.1 ст.1 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 1 Законуекономічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Отже необхідною передумовою з наявністю (існуванням) якої законодавець передбачає можливість притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, є встановлення тієї обставини, що у зв`язку з неправомірною поведінкою кривдника, настають наслідки, які викликають у особи, яка постраждала від домашнього насильства, побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу інкримінованого правопорушення, оскільки під час апеляційного перегляду справи судом не встановлено у справі обставин, які б свідчили про доведеність вини ОСОБА_1 у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, та наявність правових підстав для притягнення останньої до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відтак, тягар доказування на предмет доведеності достатності доказів винуватості ОСОБА_1 , у скоєні інкримінованого адміністративного правопорушення покладено на особу, що складала протокол про адміністративне правопорушення, тобто поліцейських.

Обов`язок органу (особи), яка склала протокол про адміністративне правопорушення, нести тягар доказування, що є складовою презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини в сенсі ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, та звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

З протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №612358 від 08 грудня 2024 убачається, що у графі склад адміністративного правопорушення, поліцейськими зазначено про таке: «08 грудня 2024 року приблизно о 12:00 год за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство економічного характеру відносно свого чоловіка ОСОБА_2 , а саме не пускала в будинок забрати власні речі, чим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП».

Отже, правоохоронцями не встановлено ту обставину, що зазначені вище дії

ОСОБА_1 , призвели до настання наслідків з існуванням яких, закон пов`язує адміністративну відповідальність за ст. 173-2 КУпАП, тобто завдали або могли завдати шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілого ОСОБА_2 .

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з положеннями частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах "Малофєєва проти росії" ("Malafeyeva v. russia", рішення від 30 травня 2013 року, заява N 36673/04) та "Карелін проти росії" ("Karelin v. russia" заява N 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, у справах "Кобець проти України" від 14.02.2008, "Берктай проти Туреччини" від 08.02.2001, "Леванте проти Латвії" від 07.11.2002, неодноразово вказує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення "за відсутності розумних підстав для сумніву", що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і особа, яка притягається до адміністративної відповідальності є винною у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

У поданій до правоохоронного органу заяві, датованій 08 грудня 2024 року,

ОСОБА_2 просив поліцейських вжити заходи по відношенню до його дружини ОСОБА_1 , яка 03 грудня 2024 року змінила замки до їх спільного будинку за адресою:

АДРЕСА_1 та не пускала його з їх дітьми до приміщення, щоб забрати речі (а.с. 3).

Надаючи правоохоронцям письмові пояснення 08 грудня 2024 року, ОСОБА_2 повідомив, що з 2022 року він проживає з дітьми та дружиною за адресою:

АДРЕСА_1 . Приблизно в березні у них з дружиною почалися відбуватися конфлікти через що вони почали процес розлучення та приблизно 28 грудня 2024 року він з дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виїхали з будинку до іншої квартири. 03 грудня 2024 року він разом з дітьми приїхав до дружини, щоб забрати залишені речі, але помітили, що

ОСОБА_1 змінила замки та відмовилася їх пустити до квартири. Наступного разу, а саме 08 грудня 2024 року приблизно о 12:00 год вони знову не змогли потрапити до квартири у зв`язку з чим викликали поліцію (а.с. 4).

За результатами заповнення форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, поліцейський дійшов висновку, що рівень небезпеки є низьким, терміновий заборонний припис стосовно кривдника не винесено. З цієї форми убачається, і на цьому звертає увагу апеляційний суд, що поліцейським встановлено, що: кривдник не виганяв постраждалу особу та/або її дітей з місця проживання та/або погрожував здійснити такі дії (п.26); відсутні додаткові обставини, що змушують постраждалу особу турбуватися про її безпеку (п.27) (а.с. 6).

Надаючи поліцейським письмові пояснення 08 грудня 2024 року, ОСОБА_1 зазначила, що вона тривалий час проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та трьома дітьми. З жовтня 2024 року її чоловік з двома малолітніми дітьми ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ) мешкають окремо. 12 листопада 2024 року вони з чоловіком офіційно розлучилися. Квартира, належить їй. Через деякий час після від`їзду чоловіка, вона змінила замки, так як боїться свого чоловіка. Останній неодноразово вчиняв відносно неї домашнє насильство. Так, 07 грудня 2024 року о 15:00 год коли її не було вдома, ОСОБА_2 прийшов до її квартири та намагався потрапити всередину, але не зміг та пошкодив дверну ручку, що зафіксовано за допомогою камер відеоспостереження. Знаходячись в квартирі разом з малолітньою донькою, почула стук в двері та перелякалася, що прийшов її колишній чоловік та не відчинила йому двері. Через 20-30 хвилин їй подзвонили на телефон поліцейські та попросили відчинити двері, коли вона їх відчинила, то ОСОБА_2 разом з правоохоронцями знаходилися в коридорі. На прохання ОСОБА_2 віддати речі вона погодилася, однак не пустила його до квартири. Їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зайшли та забрали речі, після чого поїхали. Також зазначила, що квартира куплена за її власний кошти, у яку увійшов ОСОБА_2 та в коридорі шукав свої речі, в присутності поліцейських чинив на неї тиск. Повідомила також і про те, що ОСОБА_2 налаштовує їх дітей проти неї, змушуючи говори неіснуючі речі (а.с. 5).

Інші докази, на підтвердження доведеності вини ОСОБА_1 правоохоронцями до матеріалів справи не долучено.

З викладеного убачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існує спір цивільно-правового характеру, що також підтверджується копією рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2024 року у справі №522/8809/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 26 грудня 2024 року (а.с. 26-28).

Відеозапис, долучений до матеріалів справи за клопотанням потерпілого, не має правового значення, оскільки сам по собі зазначений відеозапис, за умови відсутності доказів, які б свідчили про заподіяння або можливе заподіяння шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого ОСОБА_2 , не може слугувати доказом доведеності винуватості ОСОБА_1 у скоєнні інкримінованого правопорушення, виходячи зі змісту звинувачення, викладеного у протоколі про адміністративне правопорушення.

Зважаючи на викладене вище, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що своїми діями ОСОБА_1 завдала або могла завдати шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_2 , апеляційний суд доходить до висновку щодо наявності правових підстав для скасування постанови суду та закриття провадження у справі.

За вимогами статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Згідно приписів статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Отже підстави для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП відсутні, тому вказані вище висновки судді першої інстанції є помилковими.

У відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Підсумовуючи наведене апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити, а оскаржувану постанову Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 рокускасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.

Керуючись ст. 294 КУпАП

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2025 року скасувати.

Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.П. Лозко