Справа № 346/6397/24
Провадження № 3/346/112/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар судового засідання: Івантишин Д.Р., розглянувши справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, щодо ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; військовослужбовець ЗСУ на посаді водія-електрика),

в с т а н о в и в :

До суду, надійшов протокол серії: ЕПР1 № 180872 від 24 листопада 2024 року про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, з матеріалами.

Позиції сторін.

Аргументи Держави Україна в особі поліцейського, який склав протокол полягали у тому, що 24 листопада 2024 року о 02 годині 35 хвилин, у м. Коломия, по вул. Гетьмана Івана Мазепи, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом, марки: " Dacia", моделі: "Logan", номерний знак: НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки у встановленому законодавством порядку із застосуванням газоаналізатора Drager 6820, результат 1.42 проміле, тест 5282, від медичного освідчення відмовився. Від керування транспортним засобом відсторонений, чим порушив п.2.9а правил дорожнього руху. А за це передбачена адміністративна відповідальність частиною 1 статті 130 КУпАП.

Аргументи ОСОБА_1 та його захисника Луцака А.О. Обов`язковою умовою для визнання законності дій працівників поліції під час проведення ними огляду та оформленні результатів огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, є отримання від особи, відносно якої проводиться огляд, не лише згоди на проходження огляду на місці зупинки, а й його погодження з результатом такого огляду. В складеному акті огляду відсутні відомості про час і місце його складання, відсутній підпис водія про згоду з показником Drager 6820, а в направленні на медичний огляд до Коломийської ЦРЛ зазначено відмовився. Крім того у направленні вказано, що водія до медичного закладу доставив поліцейський, але ці обставини не є правдиві, оскільки водія в будь-який медичний заклад не було доставлено. Тому відсутність вказаних відомостей свідчить про неналежність і не допустимість цих документів як доказів. На диску з відео файлами відсутня будь-яка інформація про проходження огляду в медичному закладі. Згідно п. 2.9.а ПДР, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Згідно п.2.5 ПДР водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакцій. Отже, дії водія кваліфіковано неправильно, а обвинувачення є некоретним. Констатація поліцейським самого факту перебування водія у стані алкогольного сп`яніння була передчасною, оскільки водій з показником Драгера на місці зупинки транспортного засобу не погодився, а вимоги поліцейського про проходження медичного огляду в лікарні не було. Не доставлявся водій і в лікарню. В направленні на медичний огляд зазначено «відмовився». Також вважає, що необхідно застосувати принцип пропорційності юридичної відповідальності, зважаючи на заслуги ОСОБА_1 перед суспільством та відсутністю будь-яких суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. ОСОБА_1 виконує бойові завдання в лавах ЗСУ, саме як водій спеціальних автомобілів, тому позбвлення його прав буде явно не справедливим покаранням (в аспекті його невідповідності вчиненому діянню і його наслідками, яких не було, а також даним про особу і наявністю пом`якшуючої обставини) та водночас порушенням принципу верховенства права, тобто порушенням статті 8 Конституції України, у таких його аспектах як індивідуалізація покарання та співмірність юридичної відповідальності людини.

Оцінка суду щодо діяння.

Пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України гарантується, що виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями та відповідальність за них. Зокрема, з огляду на положення частини 1 статті 130 КУпАП керування транспортними засобами особами в стані алкогольного сп`яніння, є адміністративним правопорушенням.

При цьому суд враховує, що наведені положення кореспондуються із підпунктом «а» пункту 2.9. Правил дорожнього руху, за яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.

Наданими суду доказами, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення (а.с.1); посвідченням водія ОСОБА_1 (а.с.3), актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів (а.с. 4); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (а.с. 5); роздруківкою результату тесту №5282 від 24.11.2024 року із газоаналізатора "Alcotest Drager 6820" із показником 1,42 проміле (а.с.6); копією свідоцтва про повірку цього газоаналізатора (а.с.7); аудіовідеозаписом події (а.с.9 - диск) дійсно підтверджується, що ОСОБА_1 24.11.2024 року о 02 годині 35 хвилин, у м. Коломия, по вул. Гетьмана Івана Мазепи, керував транспортним засобом, марки: " Dacia", моделі: "Logan", номерний знак: НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння.

Суд не має жодних сумнівів у тому, що вказаним автомобілем, в зазначений у протоколі день і час, керував саме ОСОБА_1 , оскільки за кермом вказаного автомобіля перебував саме він (дані обставини підтверджуються фактичними даними саме із таким змістом, оскільки вони містяться у диску, з аудіо-відеозаписом події- а.с.9).

Після зупинки автомобіля до нього підійшов поліцейський, який представився та попросив надати посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Після чого задав запитання чи ОСОБА_1 вживав спиртні напої та запропонував пройти огляд на місці зупинки за допомогою приладу Драгер, на що ОСОБА_1 погодився. Поліцейський озвучив, що чує різкий запах (дані обставини підтверджуються фактичними даними саме із таким змістом, оскільки вони містяться у диску, з аудіо-відеозаписом події - а.с.9).

У зв`язку із чим працівник поліції дістав прилад "Драгер", показав ОСОБА_1 запакований мундштук, після чого надав його ОСОБА_1 аби той перевірив чи мунштук герметично запакований. Потім працівник поліції оголосив, що буде проведений контрольний замір, який показав на дисплеї приладу цифру «0» та вказав, щоб останній продув в прилад до клацання. Після чого ОСОБА_1 здійснив видих повітря із своїх легень у наданий прилад, а поліцейський через деякий час повідомив, що прилад показав 1.42 проміле. У зв`язку із чим, працівник поліції зазначив, що ОСОБА_1 перебуває в стані сп`яніння та запитав у ОСОБА_1 чи він згідний з результатом, на що останній відповів чітко і недвозначно: "так". Після чого працівник поліції запитав останнього чи готовий він проїхати у Коломийську центральну районну лікарню для проходження огляду на стан сп`яніння, якщо він не згідний з результатом. Але ОСОБА_1 повідомив, що їхати готовий, але відмовляється. Тоді працівник поліції зазначив, що буде складено протокол за ч.1 ст. 130 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, оголосив його права, склав протокол, і коли ознайомлював із ним, ще раз запитав у ОСОБА_1 чи він згідний з результатом, на що останній вказав, що згідний. Тоді працівник поліції оголосив протокол і вручив копію протоколу (дані обставини підтверджуються фактичними даними саме із таким змістом, оскільки вони містяться у диску, з аудіо-відеозаписом події- а.с.9).

Тому суд не погоджується з аргументами про те, що ОСОБА_1 не був згідний з результатом, і що була потреба його вести на медичний огляд для встановлення наявності стану алкогольного сп`яніння. І як наслідок із тим, що поліцейські допустили помилку при кваліфікації його діяння.

А за таких обставин суд погоджується із тим, що 24 листопада 2024 року ОСОБА_1 дійсно вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП, і саме він винний у його вчиненні.

Оцінка суду додо покарання.

Обставин, які б виключали адміністративну відповідальність, а також обставин, які обтяжують відповідальність ОСОБА_1 , судом не встановлено. А тому, він підлягає адміністративній відповідальності, на загальних підставах.

Адміністративне стягнення, передбачене санкцією частини 1 статті 130 КУпАП являє собою штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що, на підставі пункту 5 підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України складає 17000 гривень), з позбавленням права керування транспортними засобами на один рік.

Проте, статтею 25 КУпАП передбачено, що штраф може застосовуватись тільки як основне покарання, а позбавлення права керування транспортними засобами - і як основне, і як додаткове, але за одне адміністративне правопорушення може бути накладено тільки основне або основне і додаткове покарання.

Тому, у першу чергу суд відзначає, що покарання, яке може бути накладено за цією статтею це штраф, який є основним покаранням, і право керування транспортними засобами, яке визначено у санкції статті, як додаткове. При цьому загальні положення глави 3 "Адміністративні стягнення" і зокрема, частина 2 статті 25 КУпАП прямо вказують на те, що за одне правопорушення може бути накладено (а накладенням стягнення по частині 1 статті 130 займається тільки суд) основне або основне і додаткове. Тобто, у частині 1 статті 130 КУпАП позбавлення права керування транспортними засобами передбачено саме як додаткове покарання, яке суд може накласти разом із основним (штраф), а може і не накладати.

Разом з цим суд враховує наступне.

Частина 1 статті 61 Конституції України гарантує кожному, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. А частина 1 статті 8 Конституції України передбачає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Надаючи тлумачення верховенству права Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що "Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність ... . Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим ... . Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини).

Також Конституційний Суд України зазначав, що конкретні санкції за адміністративні правопорушення мають бути справедливими та відповідати принципові домірності, тобто законодавець має визначати адміністративні стягнення з урахуванням їх виправданості та потреби для досягнення легітимної мети, беручи до уваги вимоги адекватності наслідків, які спричинені такими санкціями (у тому числі для особи, до якої вони застосовуються), тій шкоді, що настає в результаті адміністративного правопорушення [абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 21 липня 2021 року № 3-р(II)/2021].

В іншому рішенні, Конституційний Суд України зазначив, що установлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків (друге, третє, четверте речення абзацу п`ятого підпункту 4.1, третє речення абзацу сьомого, перше речення абзацу восьмого підпункту 4.2 пункту 4; абзац шостий пункту 5 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Разом з цим в рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 щодо індивідуалізації юридичної відповідальності, оцінюючи припис статті 485 Кодексу України про адміністративні правопорушення на конституційність, Конституційний Суд України наголосив, що в законодавчому внормуванні відносин із притягнення особи до адміністративної або кримінальної відповідальності обов`язково має бути дотриманий конституційний принцип індивідуалізації юридичної відповідальності; установлення в актах публічного права абсолютно визначених та (або) безальтернативних санкцій має збалансовано поєднуватись із наданням суб`єкту накладення адміністративного стягнення або кримінального покарання дискреції в питанні визначення виду та розміру стягнення або покарання з урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, винної у вчиненні правопорушення, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність (абзаци другий, третій підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини).

А у рішенні Конституційного Суду України від 05.07.2023 року, цей суд констатував, що неможливість вибору виду та розміру адміністративного стягнення з урахуванням обставин справи, а саме: характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, унеможливлює справедливий розгляд справи судом. Таке законодавче регулювання суперечить засадам демократичного суспільства, базованого на верховенстві права (правовладді) - п.2.10.

Тож застосовуючи вказані норми Конституції України, як норми прямої дії і вищої юридичної сили, з урахуванням їх тлумачення Конституційним Судом України суд вважає, що у цій справі необхідно застосувати принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, як один з елементів верховенства права, і відійти від буквального застосування санкції ч.1 ст.130 КУпАП, у зв`язку із наступним.

На виконання положень статті 33 КУпАП (якими передбачено перелік обставин, що враховуються при накладенні адміністративного стягнення) суд констатує, що за своїм характером, вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП, з огляду на його об`єкт, суд вважає тяжким і небезпечним, однак на щастя вказане діяння не мало прямих наслідків для прав і свобод інших людей; ОСОБА_1 є діючим військовослужбовцем у складі ЗСУ на посаді водія-електрика, починаючи з 27.02.2022 року (а.с.23-24), тобто з перших днів війни; ОСОБА_1 нагороджений відзнакою Міністерства оборони України "Знак пошани" (а.с.26), а також грамотою за сумлінне виконання службових обов`язків і зразкову військову дисципліну (а.с.27); відомості про його притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, до цього випадку, відсутні; суд також має докази його віку, статі, місця проживання та місця служби.

Якщо у цій справі, призначити покарання виходячи з буквального тлумачення частини 1 статті 130 КУпАП, то це буде означати покласти на ОСОБА_1 (хоча він безперечно і винуватий у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення) покарання, яке в частині позбавлення права керування транспортними засобами буде явно не співмірним за своїми наслідками із особою ОСОБА_1 (якості та характеристику якого суд навів вище), його статусом військовослужбовця який несе службу на посаді водія спеціального транспорту, від самого початку війни та призведе до неможливості ОСОБА_1 протягом року виконувати службові обов`язки відповідно до наявної у нього військово-облікової спеціальності, що в умовах відбиття ворожої агресії, явно не відповідає інтересам суспільства.

Тому суд переконаний, що повне і буквальне виконання положень частини 1 статті 130 КУпАП (у цій справі), тобто призначення ОСОБА_1 і штрафу у розмірі 17000грн., і позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, буде призначенням не справедливого покарання (з огляду на неможливість врахування особи ОСОБА_2 ) та водночас порушенням принципу верховенства права, тобто порушенням статті 8 Конституції України, у таких його аспектах як індивідуалізація покарання та співмірність юридичної відповідальності людини.

І саме тому, на підставі статті 8 і 61 Конституції України, з урахуванням статті 23 КУпАП (якою визначена мета адміністративного стягнення) і статті 25 КУпАП (щодо аргументів суду про основне і додаткове покарання), суд вважає за необхідне, у цій справі, зважаючи на всі обставини викладені судом вище, як виключний випадок, призначити ОСОБА_1 тільки основне покарання у виді штрафу у розмірі 17000 гривень, без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на один рік.

Суд вважає таке покарання дієвим та достатнім для досягнення його мети. Призначення ще й додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, привело би до наслідків, описаних судом вище, які суд вважає таким, що жодним чином не забезпечує індивідуалізований характер юридичної відповідальності та не враховує існуючі в умовах воєнного стану інтереси суспільства.

Отже, врахувавши усі вказані вище обставини для вирішення питання про накладення на ОСОБА_1 стягнення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, з урахуванням усього вище викладеного суд вважає, що накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами на один рік, буде достатньою і співмірною юридичною відповідальністю за вчинене ним адміністративне правопорушення.

Разом з цим, відповідно до положень статті 40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. А тому, в силу положень частини 5 статті 4 Закону України «Про судовий збір» та положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з ОСОБА_1 слід стягнути й 605 гривень 60 копійок у якості судового збору.

Отже, керуючись статтями 1, 2, 7, 8, 9, 10, 17-24, 26, 27, 33-38, 40-1, 124, 221, 245-253, 254-255, 268, 271, 276, 279, 280, 283-285, 287, 294, 298-300, 304, 305, 306 КУпАП, суд

в и р і ш и в:

Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) винуватим у вчиненні ним 24 листопада 2024 року адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді основного покарання у виді штрафу в розмірі 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок, на користь Держави Україна (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106).

Копію постанови направити ОСОБА_1 .

Постанову може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом 10 (десяти) днів, з дня її винесення. Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання апеляційної скарги у вказаний строк, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судовий збір має бути сплачений на наступний робочий день, після набрання цією постановою законної сили.

Постанова може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох місяців, з наступного дня після набрання нею законної сили, з урахуванням строків для сплати судового збору. Для недопущення звернення цієї постанови до примусового виконання, слід надати до апарату Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області документи, що підтвердять сплату ним судового збору у розмірі, за реквізитами та у строки, що передбачені цією постановою.

Суддя: Коваленко Д. С.