Провадження №: 3/336/527/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2025 року

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Галущенко Ю.А., за участю адвоката Чернявської М.О.,розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, адреса проживання: АДРЕСА_1 водій,солдат

про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 ч.1 КУпАП,-

встановила:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення(серія нерозбірливо) № 191941 від 08.12.2024 року, складеного відносно ОСОБА_1 ,в цей день о 23 годині 15 хвилини він керував автомобілем Mitsubishi Outlander р.н. НОМЕР_1 по вул.Б.Хмельницького 72 в смт.Комишуваха Запорізької області у стані алкогольного сп`яніння,чим порушив вимоги п. 2.9а Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст. 130 КУпАП.

При розгляді справи в суді адвокат Чернявська М.О.заявила клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав,визначених ст.247 КУпАП,зазначивши,що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення,процедура складання протоколу відбулася з порушенням чинного законодавства.

Обгрунтовуючи клопотання,зазначає,що у вказаний у протоколі день і час автомобіль патрульної поліції без жодних для цього законних підстав зупинив автомобіль під керуванням ОСОБА_1 ,після перевірки документів останньому запропонували пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу,не провівши попередній огляд та без пояснення причин,проте він погодився без заперечень,оскільки алкоголю не вживав та був впевнений у результатах тестування. Для проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу працівник поліції надав технічний прилад Alcotest Drager 6810,технічно несправний,що зафіксовано відеозаписом,за допомогою цього приладу ОСОБА_1 вчинив кілька спроб пройти тест,однак прилад не визначав результат та вказував про помилку,що вже викликало сумніви у достовірності результату тестування,з чергової спроби тест без роздрукування протоколу тестування визначив позитивний результат,з яким ОСОБА_1 не погодився. Незважаючи на це,за відсутності протоколу тестування із зафіксованою згодою особи з результатом тестування, ОСОБА_1 не було видано направлення на проходження огляду на стан сп`яніння у медичному закладі. Подальші дії по складанню протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КупАП вчинені з порушенням законодавчо визначеної процедури,оскільки ані акт огляду,ані направлення до медичного закладу ОСОБА_1 не оголошувались і не вручались,не містять його підпису,а долучені до матеріалів справи документи не містять підпису ОСОБА_1 ,складались за невідомих обставин без його участі,відмови від їх отримання або підпису на відеозапису не зафіксовано.

Всебічно вивчивши матеріали справи,з урахуванням досліджених доказів,суддя встановив, що винуватість ОСОБА_1 у скоєнні адміністративного правопорушення,яке ставиться йому за провину,за стандартом доказування «поза розумним сумнівом» свого підтвердження не знайшла,з огляду на таке.

Як випливає із ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У практиці Європейського Суду з прав людини існує тенденція поступової універсалізації понять «обвинувачення за адміністративним проступком» та «обвинувачення,які мають ознаки злочину»,залежно від ступеня їх суспільної небезпеки(рішення у справі «Лутц проти Німеччини»,»Отцюрк проти Німеччини»,»Девеєр проти Бельгії»,»Адольф проти Австрії» та інші),отже,адміністративне обвинувачення має бути доведено державою ,в особі уповноважених на те посадових осіб,а тому особа,яка притягається до адміністративної відповідальності не зобов`язана доводити свою невинуватість.

Правопорушення,за яке ОСОБА_1 притягується до відповідальності (ч.1 ст. 130 КУпАП) ,з урахуванням практики Європейського суду з прав людини («тест Енгеля») є видом відповідальності,який відповідно до цілей Конвенції вважається кримінальним.

Зокрема, в контексті рішення ЄСПЛ «Надточій проти України» (рішення від 15.05.2008 року, заява № 7460/03) правопорушення, яке розглядається, має ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції, що вимагає дотримання стороною обвинувачення, яку в цій справі представляє автор протоколу про адміністративне правопорушення, відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого.

У відповідності до ч. 2 ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.(далі - Конвенція).

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

З наведеного витікає,що рішення суду буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою,суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом»,який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду,виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини,зокрема,у п.54 рішення від 06.12.2007 р.у справі «Козинець проти України».

Згідно вимог ч. 1 ст. 245, ст. 280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Склад адміністративного правопорушення по статті 130 КпАП України становить керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Протокол в даному випадку складений з підстав керування транспортним засобом особою,яка перебуває у стан алкогольного сп`яніння ,що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 ч.1 КУпАП.

Згідно ч.1 ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Згідно з ч.2 ст. 266 КУпАП ,огляд водія (судноводія) на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків.

Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

Проведення цього огляду внормоване «Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 року.

Відповідно до п. 3 «Порядку…» огляд проводиться:

-поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ і Держспоживстандартом;

-лікарем закладу охорони здоров`я (в сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення випливає, що автор протоколу не дотримався законодавчо встановленого порядку проведення огляду з метою виявлення стану сп`яніння .

Як передбачено ст. 251 КпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як визначено п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію»,поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі,якщо водій порушив Правила дорожнього руху(одна з вичерпного переліку підстав).

На користь висновку про те,що ОСОБА_1 не порушував Правил дорожнього руху перед його зупинкою свідчить той факт,що відносно нього не складали жодних процесуальних документів про притягнення до відповідальності за таке порушення,тому суддя дійшов висновку,що поліцейським належним чином не задокументував та не довів належними допустимими доказами факту порушення ОСОБА_1 будь-яких ПДР України.

За відсутності таких доказів,суддя вважає слушними доводи захисника про неправомірність зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 .

З протоколу про адміністративне правопорушення та картки обліку адміністративного правопорушення неможливо встановити,яким конкретно поліцейським він складений, без участі свідків,із застосуванням технічних засобів відеозапису.

При перегляді долученого до матеріалів справи відеозапису встановлено,що 08.12.2024 р.о 22.24 год.після зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_1 працівником патрульної поліції, спілкуючись з водієм під час перевірки документів, поліцейський не звинувачував останнього у порушенні будь-яких ПДР, водій під час спілкування поводиться цілком адекватно та не має явних зовнішніх ознак перебування у стані сп`яніння.

Підозра у поліцейського щодо перебування водія транспортного засобу у стані алкогольного сп`яніння може виникнути лише у разі наявності відповідних ознак, які чітко прописані в Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції».

Такими ознаками, зокрема, є запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, звужені чи дуже розширені зіниці, які не реагують на світло, сповільненість або навпаки підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови, почервоніння обличчя або неприродна блідість, а також поведінка, що не відповідає обстановці.

Згідно п.2.10 вищезгаданої Інструкції, у випадку встановлення стану сп`яніння результати огляду, проведеного поліцейським, зазначаються у протоколі про адміністративне правопорушення, до якого долучається акт огляду. Цей акт складається у двох примірниках, один з яких вручається водію, а другий залишається у поліцейського та/або долучається до протоколу про адміністративне правопорушення у разі встановлення стану сп`яніння.

Однак відеозапис не містить фіксації факту проведення такого огляду водія ОСОБА_1 ,складання акту,вручення його водієві або оголошення змісту у разі відмови від отримання ,а долучений до протоколу примірник акту огляду у відповідній графі містить підпис від імені водія,який явно відрізняється від підпису водія у відповідній графі протоколу про адміністративне правопорушення.

Надалі поліцейський пред`явив водієві вимогу пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу з використанням Alcotest Drager 6810,на що водій дав згоду,після чого на відеозапису містятся відомості про несправність приладу,виявлену поліцейським(час запису 22.34 год.),незважаючи на що цей прилад був використаний для проведення огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 . Проміжок часу відеозапису з 22.34 год.до 22.45 год. фіксував лише переміщення працівника поліції,на одязі якого була розміщена бодікамера,запис процедури огляду водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння відсутній. О 22.45 год.на відеозапису зафіксовано телефонну розмову працівника поліції з керівником,якому він доповідає,що відбулася подія огляду водія на стан сп`яніння,але прилад не роздруковує протокол результату тестування.

Відтак,результат огляду водія ОСОБА_1 на місці зупинки транспортного засобу з використанням Alcotest Drager 6810 не зафіксований документально,а долучений до справи результат тесту складений за невстановлених обставин,не містить підпису ОСОБА_1 ,на відеозапису не зафіксовано його відмову від підпису протоколу тестування та отримання його копії.

Водієві,з урахуванням незафіксованої згоди з результатом тестування приладом Alcotest Drager 6810 на місці зупинки транспортного засобу , не було роз`яснено працівником поліції право пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у лікарняному закладі,направлення не видавалось. На відеозаписові відсутні дії чи бездіяльність ОСОБА_1 ,які б свідчили про його згоду з результатом тестування приладом Alcotest Drager 6810 ,водночас зафіксовано і те,що направлення на проходження такого огляду у медичному закладі йому не видавали ,чим штучно створили умови для звинувачення у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того,водій ОСОБА_1 не був відсторонений від керування транспортним засобом та автомобіль іншій особі не передавався,що свідчить на користь доводів сторони захисту,що ОСОБА_1 очевидно для працівників поліції не перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Вищевикладене свідчить про те, що стороною обвинувачення не дотримано відповідного доказового забезпечення, що передбачає такий рівень доказування, який не залишає жодних розумних сумнівів щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності,та порушена процедура складання відповідного протоколу.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 №23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових принципах, в тому числі і закріпленій в ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості.

Така позиція КСУ відповідає і правовій позиції ЄСПЛ, який у своєму рішенні «Маліге проти Франції» від 23.09.1998 року визнав кримінально - правовий зміст адміністративного правопорушення, за яке передбачена санкція у виді позбавлення права керування транспортним засобом, що вимагає додержання процедурних гарантій, визначених Конвенцією і викладених у Рекомендації No R (91), зокрема: забезпечення права особи на захист, в тому числі: знати про можливість застосування адміністративної санкції та про факти, які ставляться їй у провину; мати достатньо часу для підготовки свого захисту; отримати інформацію про характер доказів, зібраних проти неї; обов`язок адміністративного органу нести тягар доказування є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до вчинення порушення.

Згідно з ст. 129 Конституції України, розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, а тому суд не може виконувати одночасно функцію дізнання, обвинувачення і правосуддя.

За змістом ст.ст. 279, 280 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення має суддею розглядатись у межах тих обставин, які зазначенні у протоколі про таке порушення.

ЄСПЛ у рішенні від 06.02.2025 р.»Гайдашевський проти України» вказав,що за відсутності під час проведення слухання справі такої категорії прокурора, на суд покладений обов`язок розглядати як питання права,так і питання факту,проте не ініціювати пошуку ключових доказів винуватості,які надалі можуть бути використані на противагу аргументам сторони захисту,оскільки це явно поставить під сумнів безсторонність суду,що є несумісним з гарантіями,передбаченими ст..6 Конвенції.

Оскільки під час розгляду справи в суді встановлено, що докази, які б поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення у матеріалах справи відсутні, а згідно зі ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ст.247 КУпАП, тобто за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись п. 1 ст. 247 КУпАП,суддя -

постановила:

Справу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, в зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 КУпАП.

Суддя Ю.А.Галущенко