ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №33/807/373/25 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., за участю захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 - адвоката Баришнікова А.Г., розглянувши в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 27 січня 2025 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до оскаржуваної постанови суддя суду першої інстанції встановив, що 26 листопада 2024 р. о 16 год. 15 хв. ОСОБА_1 по вул. Оріхівське шосе, буд. 14а в м. Запоріжжя, будучи особою, притягнутою до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП - 17 серпня 2024 року, керував автомобілем ЗАЗ 110308, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.5 ст. 126 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що розмір штрафу накладений на нього суддею суду першої інстанції, для нього як військовослужбовця є надто значним, оскільки після його сплати він залишиться без фінансової можливості забезпечувати свої необхідні потреби протягом мінімум двох місяців та буде вимушений прохати в борг в інших військових кошти, для закупівлі собі хоча б продуктів харчування чи побутових предметів.

Вказує, що під час складення відносно нього протоколу за ч. 5 ст. 126 КУпАП, він зазначав поліцейським, що є діючим військовослужбовцем, несе військову службу, у тому числі з виїздами на лінію бойового зіткнення, а тому йому за обов`язками служби потрібно сідати за кермо автомобіля. У день складення протоколу він був тверезим.

Акцентує увагу на тому, що в складі підрозділу, в якому він проходить військову службу, вкрай мало військовослужбовців, які мають посвідчення водія, однак ця обставина не зменшує обсяг службового навантаження на підрозділ, та не знімає актуальності питань необхідності службового виїзду на автомобілі поза межі місця розташування особового складу до смт. Комишуваха чи до міста Запоріжжя.

Наполягає, що вищевказані виїзди зумовлені службовою необхідністю, а отже вважає, що він діяв в умовах крайньої необхідності, яка за положеннями КУпАП є обставиною, що виключає адміністративну відповідальність.

Стверджує, що за обсягами службових обов`язків, він має діставатися до місця несення служби у будь-який час доби, за будь-яких погодних умов та обставин, оскільки це є частиною його службової дисципліни та запорукою забезпечення боєздатності Збройних Сил України у воєнний час.

Посилаючись на положення ст. 43-1 КК України зазначив, що не є кримінальним правопорушенням діяння (дія або бездіяльність), вчинене в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту та спрямоване на відсіч та стримування збройної агресії Російської Федерації або агресії іншої країни, якщо це заподіяло шкоду життю або здоров`ю особи, яка здійснює таку агресію, або заподіяло шкоду правоохоронюваним інтересам».

Крім того положеннями ст. 20 ЗУ «Про оборону України» вказано, що посадові особи і громадяни, винні у порушенні законодавства та інших нормативно-правових актів у сфері оборони України, несуть визначену законом відповідальність з урахуванням бойового імунітету».

Вважає, що приймаючи до уваги те, що вчинення інкримінованого йому правопорушення відбулось в умовах воєнного стану, за умов його службової діяльності як військовослужбовця, можна дійти висновку про можливість застосування аналогії закону до процедури (елементів складу правопорушення та обставин, які виключають адміністративну відповідальність за ст. 18 КУпАП, зокрема - положень закону про бойовий імунітет (ст. 43-1 КК України та ст. Закону «Про оборону України»).

Звертає увагу апеляційного суду на порушення суддею суду першої інстанції вимог ст. 277-2 КУпАП. Так, згідно судової повістки, його було викликано до суду для участі в розгляді справи на 27 січня 2025 р. о 09-25 год, однак о 09-10 год. його запросили до кабінету судді, яка у цей час вже фактично винесла рішення в справі, наклавши на нього адміністративне стягнення за санкцією частини 5 статті 126 КУпАП, не надавши жодних процесуальних можливостей реалізувати свої процесуальні права (у т.ч. залучення захисника для свого захисту).

Вважає, що ані відеозапис, ані інші докази не могли фізично бути досліджені судом за 10 хвилин судового засідання, а отже наявні в матеріалах справи відомості не можуть вважатися належними та допустимими, та не можуть бути покладені в основу рішення суду, за правилами ч. 3 ст. 62 Конституції, правилом «плодів отруєного дерева», та враховуючи дію принципу презумпції невинуватості.

Просить скасувати постанову судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 27 січня 2025 року, якою накладено на нього адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП. Винести нову постанову, якою закрити провадження в справі у зв`язку із вчиненням ним дій у стані крайньої необхідності, на підставі ч. 4 ст. 247 КУпАП.

Зупинити апеляційний розгляд справи до завершення воєнного стану або звільнення його з військової служби у встановленому законом порядку, у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку за ст. 65 Конституції України. ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час мобілізації (ст. 3-4, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») у зв`язку з введенням воєнного стану по всій території України згідно Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64 «Про введення воєнного стану».

18 лютого 2025 року до апеляційного суду надійшло письмове клопотання адвоката Баришнікова А.Г. про зупинення провадження в справі про адміністративне правопорушення до завершення воєнного стану або до звільнення ОСОБА_1 з військової служби.

У судовому засідання апеляційного суду адвокат Баришніков А.Г. підтримав клопотання про зупинення провадження в справі в зв`язку з проходження військової служби ОСОБА_2 .

Заслухавши адвоката Баришнікова А.Г. з приводу заявленого ним клопотання, суд приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Частиною 2 цієї статті не передбачена обов`язкова присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, положення ст. 268 КУпАП не містять заборони щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 126 КУпАП, у відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Крім того, ОСОБА_1 скористався правовою допомогою адвоката Баришнікова А.Г., який в його інтересах має право подати суду пояснення, клопотання та докази в даній справі та висловити позицію щодо складеного відносно ОСОБА_1 протоколу.

Положеннями ст. 38 КУпАП чітко визначені строки накладення адміністративного стягнення на особу, у разі визнання її винною у вчиненні інкримінованого адміністративного правопорушення, при цьому, чинним КУпАП не визначено зупинення строків накладення адміністративного стягнення у разі зупинення провадження в справі.

Отже, з урахуванням того факту, що ОСОБА_1 , приймав участь в судовому засіданні суду першої інстанції, особисто через два дні після розгляду справи отримав копію судового рішення, особисто подав апеляційну скаргу на нього, скористався правовою допомогою захисника - адвоката Баришнікова А.Г., який в його інтересах має право подати суду пояснення, клопотання та докази в даній справі під час апеляційного перегляду справи, має можливість висловити позицію сторони захисту щодо суті складеного відносно ОСОБА_1 протоколу, а також має інші права, передбачені законами України, суддя апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про зупинення провадження в даній справі.

Враховуючи належне повідомлення ОСОБА_1 про час та місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, присутність його захисника адвоката Баришкікова А.Г., суддя апеляційного суду вважає за можливе розглянути справу за відсутністю ОСОБА_1 , що не суперечить положенням ч. 6 ст. 294 КУпАП України.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Баришніков А.Г. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Акцентував увагу на тому, що ОСОБА_1 діях в стані крайньої необхідності.

Суддя апеляційного суду, згідно з вимогами ст. 294 КУпАП, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши адвоката Баришнікова А.Г. вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду змінити.

Так, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції, законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП).

Відповідно до положень ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Згідно ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що вина ОСОБА_1 за наведених у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №182605 від 26 листопада 2024 р. та встановлених судом доведеними обставин, підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 2854986 від 17 серпня 2024 року про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.; довідкою УПП в Запорізькій області ДПП про те, що ОСОБА_1 посвідчення водія не отримував; відеозаписом з бодікамери, долученим до матеріалів адміністративної справи.

Так, за даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №182605 від 26 листопада 2024 року, ОСОБА_1 інкримінується те, що він 26 листопада 2024 р. о 16 год. 15 хв. по вул. Оріхівське шосе, буд. 14а в м. Запоріжжя, будучи особою, притягнутою до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП - 17 серпня 2024 року, керував автомобілем ЗАЗ 110308, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи права керування таким транспортним засобом, чим вчинив вказане правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 126 КУпАП.

З постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 2854986 від 17 серпня 2024 року, яка завірена належним чином вбачається, що до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень за скоєння правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, що мало місце 17 серпня 2024 року о 17-43 год. (а.с. 4);

Відповідно до довідки інспектора взводу 1 роти 2 батальйону 2 Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції, згідно бази даних «Інформаційний портал Національної поліції України» - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не отримував (а.с. 6);

Дослідженим апеляційним судом відеозаписом події, зафіксовано керування ОСОБА_1 транспортним засобом, його зупинку, підтвердження водієм відсутності у нього посвідчення водія та притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП у зв`язку із відсутністю посвідчення водія.

Отже наведені докази свідчать про відсутність у ОСОБА_1 права на керування транспортним засобом.

Пунктом 2.1 а) Правил дорожнього руху передбачено, що водій транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною 5 ст. 126 КУпАП передбачено відповідальність у виді накладення штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Згідно з п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від № 18 від 19.12.2008 р.) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати тільки як основне адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 121, ч.4 ст. 122, ст. 122-2, ч.3 ст. 123, статтями 124 і 130 КУпАП. Можливості накладати на винну особу таке стягнення як додаткове цей Кодекс не надає. Суди не вправі застосовувати його й тоді, коли винна особа вже позбавлена такого права або взагалі його не мала.

Суд першої інстанції, наклавши на ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, проігнорував викладену у зазначеній вище Постанові позицію.

Беручи до уваги, що матеріали справи містять відомості про те, що - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчення водія не отримував, накладене на нього додаткове стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами підлягає виключенню.

На посилання сторони захисту про порушення судом вимог ст. 277-2 КУпАП слід зазначити, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 участь в розгляді справи приймав та висловив позицію щодо складеного відносно нього протоколу. Разом із цим, апеляційним судом права, передбачені ст. 268 КУпАП були поновленні ОСОБА_1 шляхом призначення апеляційної скарги до розгляду, виклику його та адвоката до суду апеляційної інстанції і останній скористалися таким правом.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 26 листопада 2024 року діяв у стані крайньої необхідності, оскільки є військовослужбовцем, не спростовують порушення останнім вимог п. 2.1а ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.

Доказів того, що саме 26 листопада 2024 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом, матеріали справи не містять та стороною захисту не надано. Як і не містять матеріали справи доказів про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не містіть і доказів заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди, в наслідок усунення ним такої небезпеки.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.

Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, зважаючи на конкретні обставини справи, а тому зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

Отже, суддя апеляційного суду вважає, що докази наявні в матеріалах справи не надають законних підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, оскільки його протиправні дії не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Порушень закону, що тягнуть скасування постанови суду, як про це просив апелянт у своїй апеляційній скарзі, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

За наведених вище обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова - зміні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2025 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП,змінити.

Накласти на ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 333/10661/24