ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/1901/24 Головуючий в 1 інст. Стратій Є.В.
Провадження №33/807/286/25 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції), його захисника - адвоката Маховика Р.В. (в режимі відеоконференції), розглянувши в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Маховика Р.В. на постанову судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який тимчасово не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, стягнуто судовий збір,-

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до оскаржуваної постанови суддя суду першої інстанції встановив, що 25 березня 2024 року, водійй ОСОБА_1 об 00.56 год. у м.Запоріжжя по проспекту Соборному,117а, керував автомобілем Volvo CX-90, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками стану алкогольного сп`яніння.

Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у медичному закладі, відмовився. Від керування ТЗ відсторонений.

Дії особи кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, адвокат Маховик Р.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною, судом порушеного норми процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на порушення судом прав ОСОБА_1 , передбачених ст. 268 КУпАП.

Вважає, що суд, не встановивши жодного порушення ПДР України ОСОБА_1 , притягнув його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, що свідчить про пряме порушення права останнього на справедливий суд. Так, під час розгляду справи не було встановлено від проходження якого саме огляду: на стан алкогольного чи наркотичного нібито відмовився ОСОБА_1 , не встановлено, які ознаки алкогольного сп`яніння нібито були наявні у останнього, чим допустив неповний розгляд справи та неповне з`ясував обставини справи.

У зв`язку з наведеними порушеннями, просить постанову судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року скасувати, прийняти нову, якою закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Окрім вимог щодо скасування даної постанови, просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на поважність причини його пропуску.

В обґрунтування своїх доводів зазначив, що участі в розгляді справи ОСОБА_1 не приймав, копію постанови суду не отримував. Про існування оскаржуваної рішення, захиснику стало відомо 2 грудня 2024 року під час ознайомлення з матеріалами справи № 592/19011/24 відносно ОСОБА_1 . Разом із цим, постановою судді Запорізького апеляційного суду від 26 грудня 2024 року йому було повернуто апеляційну скаргу, яка була подана ним у встановлений ст. 294 КУпАП строк, з роз`ясненням права повторного звернення до суду апеляційної інстанції з дотриманням вимог КУпАП.

Отже, вважає, що строк на апеляційне оскарження постанови судді суду першої інстанції, ним пропущений з поважних причин.

15 січня 2024 року до апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги від адвоката Маховика Р.В., в яких він зазначив, що суддя суду першої інстанції вийшов за межі висунутого фабулою протоколу звинувачення.

На підтвердження наведеного зазначив, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкриміновано те, що він 25 березня 2024 року о 00:56 год. у м. Запоріжжя по пр. Соборному, 117 А керував автомобілем Volvo CX-90, д.н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився.

На противагу протоколу, в постанові суд зазначив, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у медичному закладі.

Вважає, що вказані обставини в оскаржуваній постанові суду, не інкримінувались ОСОБА_1 , у зв`язку із чим суд не мав права розширювати фабулу протоколу.

Посилаючись на положення ст. 17, 18 КУпАП зазначив, що ОСОБА_1 керував автомобілем за обставин, викладених в протоколі, в стані крайньої необхідності. Так, ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем під час несення служби за вимогою керівництва, для виконання поставленого йому завдання, про що він зазначав співробітникам поліції та підтверджується відеозаписом події. Вказана обставина підтверджується і довідкою ВЧ НОМЕР_2 . Отже вважає, що дії ОСОБА_1 не є адміністративним правопорушенням.

У відповідності до вимог ст. 294 КУпАП апеляційну скаргу на постанову у справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено.

З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи в судді першої інстанції відбувся за відсутності ОСОБА_1 . Судові повістки про призначення судових засідань ОСОБА_1 не отримував.

Разом із цим, адвокат Маховик Р.В. звертався до апеляційного суду в інтересах ОСОБА_1 зі скаргою на постанову судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2024 р. (а.с. 23-24), яка постановою судді Запорізького апеляційного суду від 26 грудня 2024 р. повернута апелянту (а.с. 32-34), з причин не долучення до апеляційної скарги документів, передбачених ст. 271 КУпАП, що підтверджують повноваження захисника на апеляційне оскарження судового рішення, що не є перешкодою для повторного звернення до суду апеляційної інстанції з дотриманням вимог КУпАП.

Враховуючи, що матеріали справи не містять даних, які б спростовували викладені в клопотанні доводи, суддя апеляційного суду вважає за можливе визнати причину пропуску строку поважною та поновити захиснику строк апеляційного оскарження постанови судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 травня 2024 року.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Маховик Р.В. підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Зазначив, що судом було порушено право на захист ОСОБА_1 . Крім того, судом не встановлено, який саме пункт ПДР України було порушено останнім, що є обов`язковою умовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності. Зазначив, що ОСОБА_1 керував транспортним засобом, однак для проходження огляду на визначення стану сп`яніння у нього не було часу, він діяв в стані крайньої необхідності, оскільки виконував бойове розпорядження. Після складання протоколу співробітники поліції ОСОБА_1 не відсторонили від керування транспортним засобом, він продовжив рух.

ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Пояснив, що співробітники поліції жодних пояснень йому не надавали, вказали на формальність та склали протокол. Про розгляд справи в суді не був обізнаний.

При апеляційному перегляді справи було задоволено клопотання сторони захисту про допит в режимі відеоконференції свідка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнений із військової служби. Звільнення займав посаду командира ВЧ НОМЕР_2 , в якій проходить військову службу ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_2 за обставинами викладеними в протоколі пояснив, що на час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , він перебував на лінії бойового зіткнення в командному пункті. Було багато поранених військовослужбовців, зниклих без весті. Він надав команду ОСОБА_1 прямувати до м. Запоріжжя. Після від`їзду ОСОБА_1 , один із саперів попав під обстріл, його було необхідно забрати з лінії бойових зіткнень, через що він подзвонив ОСОБА_1 та надав команду забрати пораненого. Зазначив, що ОСОБА_1 на період надання даного наказу вже не спав біля півтори суток. ОСОБА_1 повідомив, що їде із запізненням, через його зупинку в м. Запоріжжі співробітниками поліції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, допитавши свідка, перевіривши доводи скарги, суддя апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.

Вищевказані вимоги закону судом виконані в повному обсязі.

Висновки суду щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП засновані на досліджених в судовому засіданні доказах та є обґрунтованими.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП доведена матеріалами справи, які були перевірені в апеляційному суді в повному обсязі.

Так, вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, що відображено у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААД 904247 від 25 березня 2024 р. підтверджується:

- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 25 березня 2024 року, відповідно до якого працівником поліції у ОСОБА_1 виявлені ознаки алкогольного сп`яніння. Огляд не проводився у в`язку з відмовою водія ОСОБА_1 (а.с 6);

- актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого працівником поліції у ОСОБА_1 встановлені ознаки алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, тремтіння пальців рук, неприродна блідість шкіри обличчя. Зафіксовано факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с 7);

- відеозаписом події (а.с 10);

Суд дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.

Положеннями ч. 1 ст. 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об`єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Умови та послідовність дій поліцейських по виявленню у водіїв транспортних засобів ознак, зокрема, алкогольного сп`яніння, визначений ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (в подальшому Порядок № 1103) та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09.11.2015 року (в подальшому Інструкція № 1452/735).

Огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.

Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці (п. 3 Інструкції).

Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, на стан, зокрема алкогольного сп`яніння проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.

У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.

Працівниками патрульної поліції вказані вимоги закону дотримані.

На доводи сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_1 умислу вчинення адміністративного правопорушення, оскільки він діяв в стані крайньої необхідності - виконував наказ командира слід зазначити наступне.

Так, відеозаписом, доданим до протоколу, зафіксовано факт зупинки транспортного засобу на проїзній частині дороги під керуванням ОСОБА_1 . Встановлення особи водія, виявлення ознак алкогольного сп`яніння. Слідує пропозиція ОСОБА_1 пройти огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у закладі охорони здоров`я. Водій ОСОБА_1 відмовився від запропонованих оглядів. При цьому, ОСОБА_1 на повторну пропозицію поліцейського пройти огляд на визначення стану сп`яніння відмовляється, зазначаючи поліцейському «Ви ж бачити, що я випивший». Зафіксовано роз`яснення працівником поліції ОСОБА_1 про відповідальність за відмову від проходження запропонованих оглядів та як наслідок, складання адміністративного протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Отже, за обставин керування ОСОБА_1 транспортним засобом, зафіксована позиція останнього працівником поліції вірно розцінена як відмова водія від проходження огляду.

Відповідна відмова водія є порушенням вимог п. 2.5 ПДР та утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 станом на 25 березня 2024 року діяв у стані крайньої необхідності, через виконання ним доручення командира, пов`язане з військовою службою, не спростовують порушення ОСОБА_1 вимог п. 2.5 ПДР України за наявності у справі вищевказаних доказів, які повністю підтверджують обставини вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП.

Згідно зі статтею 18 КУпАП крайня необхідність - це стан, в якому була вчинена дія, передбачена цим Кодексом або іншими законами України, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, і який виключає можливість кваліфікації цієї дії як адміністративного правопорушення. Обов`язковими ознаками крайньої необхідності є вчинення дії: 1) з метою усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління; 2) якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами; 3) якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Лише за наявності усіх трьох наведених вище умов особа звільняється від адміністративної відповідальності на підставі статті 17 цього Кодексу, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, вчинене у стані крайньої необхідності, підлягає закриттю.

Доказів того, що саме 25 березня 2024 року виникла ситуація, яка спонукала ОСОБА_1 керувати транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння матеріали справи не містять та стороною захисту не надано. Як і не містять матеріали справи доказів про жодну небезпеку, яку ОСОБА_1 потрібно було усувати. Не містіть і доказів заподіяння ОСОБА_1 якоїсь шкоди, в наслідок усунення ним такої небезпеки. Не містить доказу того, що хтось інший, ніж ОСОБА_1 , який вживав алкогольні напої, не мав змоги виконати розпорядження командира.

Так, в постанові від 21 грудня 2018 року в справі № 686/5225/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності, така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях.

Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, ОСОБА_1 реалізував своє право володіти та керувати автомобілем, тим самим погодився нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі згідно встановлених норм закону держави Україна.

Правопорушення, вчинене ОСОБА_1 є умисною, суспільно небезпечною дією, зважаючи на конкретні обставини справи, а тому зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи у зв`язку з вчинення дій особою в стані крайньої необхідності.

На переконання судді апеляційного суду, у разі необхідності ОСОБА_1 виконати розпорядження командира, знаходячись в населеному обласному місті, він міг використати інші засоби свого повернення до місця виконання наказу, у тому числі скористатись послугами іншого водія, а не керувати транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння.

Отже, суддя апеляційного суду вважає, що докази наявні в матеріалах справи не надають законних підстав для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, оскільки його протиправні дії не можуть вважатись такими, що є підставою для закриття справи, у зв`язку з вчиненням дій особою в стані крайньої необхідності.

Суддя апеляційного суду також не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо розширення суддею суду першої інстанції фабули протоколу з означення обставин, які не інкримінуються ОСОБА_1 визнавши, що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у медичному закладі.

Як вбачається з оскаржуваної постанови суддя суду першої інстанції встановив, що 25 березня 2024 року, водій ОСОБА_1 об 00.56 год. у м.Запоріжжя по проспекту Соборному,117а, керував автомобілем Volvo CX-90, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками стану алкогольного сп`яніння. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу, або у медичному закладі, відмовився. Від керування ТЗ відсторонений. Дії особи кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Встановленні судом обставини в контексті висунутого обвинувачення ОСОБА_1 за відомостями, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП за порушення водієм пункту 2.5 ПДР України повністю узгоджується між собою та підтверджуються матеріалами справи.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги щодо порушення судом вимог ст. 268 КУпАП, оскільки справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_1 суддя апеляційного суду виходить із наступного.

Відповідно до вимог ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. У разі відсутності цієї особи, справа може бути розглянута лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце та час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» в п.41 наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Матеріали справи свідчать про обізнаність ОСОБА_1 про наявність справи, оскільки останній був обізнаний про складання відносно нього протоколу за ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Крім того, апеляційним судом права, передбачені ст. 268 КУпАП були поновленні ОСОБА_1 шляхом поновлення його захиснику строку на апеляційне оскарження постанови суду, виклику його та адвоката до суду апеляційної інстанції і останні скористалися таким правом.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у постанові, є обґрунтованими, належним чином вмотивованими, повністю відповідають фактичним обставинам справи, а суддя прийшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

При накладенні адміністративного стягнення суд дотримався вимог ст. 33 КУпАП, наклавши стягнення у межах встановлених цим Кодексом, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке стосується безпеки дорожнього руху і є грубим. Призначене стягнення відповідає санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження ні в матеріалах справи, ні під час дослідження доказів в суді апеляційної інстанції, тому визнаються необґрунтованими.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП справа переглянута в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування постанови суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду,-

П О С Т А Н О В И В:

Поновити адвокату Маховику Роману Васильовичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року.

Апеляційну скаргу адвоката Маховика Романа Васильовича, подану в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Постанову судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2024 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького

апеляційного суду В.Я. Рассуждай

Дата документу Справа № 331/1901/24