П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року Справа № 608/2289/24

Номер провадження3/608/22/2025

Суддя Чортківського районного суду Тернопільської області Запорожець Л. М. , розглянувши матеріали, які надійшли від військової служби правопорядку у Збройних силах України ІНФОРМАЦІЯ_1 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

за ч.2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

З протоколів про адміністративне правопорушення від 10.09.2024 року, складених начальником групи виявлення, припинення злочинів та інших правопорушень ІНФОРМАЦІЯ_1 майором ОСОБА_2 - ЛВТ № 85; - ЛВТ № 86; - ЛВТ № 87; - ЛВТ № 88 вбачається, що ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем ЗСУ, всупереч вимогам Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ, не виконав наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 :

- № 391 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 місця несення служби (надалі - Наказ 1);

- № 390 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_4 місця несення служби (надалі - Наказ 2);

- № 392 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_5 місця несення служби (надалі - Наказ 3);

- № 396 агд від 17.08.2024 року про проведення до 27.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_6 місця несення служби (надалі - Наказ 4).

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його захисник адвокат Дядик Я. Б. подав суду письмове клопотання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, оскільки вважає, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, а також на момент розгляду справи закінчилися строки притягнення до адміністративної відповідальності. В клопотанні захисник ОСОБА_1 адвокат Дядик Я.Б., вказує, що його довіритель свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнає. Так, в поясненнях військовослужбовців: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 містяться виправлення в даті надання пояснень, тому вважає, що дані пояснення є недопустимими доказами у справі.

Також вказує, що ст. 254 КУпАП передбачено, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Зазначає, що майор ОСОБА_2 не маючи правових підстав для перевірки, провів перевірку виконання Наказів 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому вважає, що протоколи про адміністративні правопорушення від 10.09.2024 року ЛВТ № 85 - ЛВТ № 88 є недопустимими доказами у справі, так як матеріали були зібрані майором ОСОБА_9 , не у спосіб, що передбачений Статутом внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарним статутом ЗСУ, та адміністративні протоколи складені не 03.09.2024 року, а 10.09.2024 року.

Крім того, вказує, що Статутом внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарним статутом ЗСУ передбачено, що військовослужбовець повинен виконувати накази командира. В той же час, вище зазначеними статутами передбачено, що наказ командира повинен бути доведений військовослужбовцю.

Захисник адвокат Дядик Я.Б. також зазначає, що з Наказами 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 його довіритель ОСОБА_1 був ознайомлений тільки 10.09.2024 року, коли повернувся з відпустки, а тому обгрунтовано не міг провести службові розслідування до 23.08.2024 року та 27.08.2024 року відповідно.

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 було ознайомлено з Наказами 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 13.08.2024 року та 17.08.2024 року особою, уповноваженої на складання протоколів про адміністративні правопорушення, до матеріалів справи не долучено, тому просить закрити провадження у справі.

З метою з`ясування обставин справи та спростування чи доведення доводів захисника Дядик Я.Б., суддею неодноразово викликались для допиту ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , про що свідчать поштові повідомлення та розписки - корінці від повісток про вручення, однак вони до суду так і не з`явились.

Враховуючи письмове клопотання захисника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 адвоката Дядика Я. Б., дослідивши матеріали протоколів про адміністративні правопорушення та додані до них письмові докази, приходжу на наступного висновку.

У відповідності до ст.1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Стаття 9 ч. 1 КУпАП зазначає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, повне, всебічне з`ясування обставин по справі.

Згідно вимог ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

Відповідно до положень ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення.

Визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення повинно бути зроблено на підставі всебічного, пов`язаного та об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення.

Притягнення особи до адміністративної відповідності можливо лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод для кримінального провадження поширюється Європейським судом з прав людини й на провадження у справах про адміністративні правопорушення, оскільки «кримінальним обвинуваченням», у розумінні Конвенції ,слід розглядати й протокол про адміністративного правопорушення (справа «Лучанінова проти України», рішення від 09.06.2011 року, заява №16347/02).

Виходячи з практики застосування Європейським судом ст. 6 Конвенції, у випадку, якщо передбачені санкції є достатньо суворими, то скоєне правопорушення має природу кримінального злочину, а отже його судовий розгляд має відповідати принципу справедливості відповідно до ст. 6 Конвенції.

Також, слід зазначити, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказам по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, що викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумнівів у Суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі Тейксейра де кастор проти Португалії від 09.08.98 року, п.54 рішення у справі Шабельника проти України від 19.02.2009 року)

Згідно рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та, процедура притягнення до неї, грунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленої в статті 62 Конституції України, презумпції невинуватості.

Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям Європейського суду з прав людини.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своєму рішенні у справі Аллене де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

У рішенні Маліж проти Франції від 23 вересня 1998 року, Європейський суд з прав людини визнав кримінально-правовий зміст адміністративного правопорушення.

Європейський суд з прав людини підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення, є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.

Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі Коробов проти України, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення поза розумним сумнівом.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права, а Європейський суд з прав людини притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом" (рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства", п.161).

Відповідно до положень ч.1,2 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07 листопада 2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08 лютого 2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що, оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій».

Європейський суд неодноразово наголошував, що судочинство у національних судах повинно здійснюватись «згідно із законом».

У п. 44 рішення по справі «Корнєв та Карпенко проти України» від 30 вересня 2010 суд наголосив, що суди повинні забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм.

Для притягнення особи до адміністративної відповідальності, необхідно довести наявність в її діях (бездіяльності) складу та події адміністративного правопорушення.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості, діючого при розгляді справ про адміністративні правопорушення, всі сумніви у винності особи, що притягується до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Статтею 62 Конституції України закріплений принцип презумпції невинуватості, який передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість, а також, що всі сумніви стосовно доведеності вини особи, мають тлумачитись на її користь.

Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.

Згідно із статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Ст. 256 КУпАП передбачено, що у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до ст.1 КУпАП, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно з ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Адміністративним правопорушенням (проступком), як визначено ст.9 КУпАП, визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

З протоколів про адміністративне правопорушення від 10.09.2024 року, складених начальником групи виявлення, припинення злочинів та інших правопорушень ІНФОРМАЦІЯ_1 майором ОСОБА_2 - ЛВТ № 85; - ЛВТ № 86; - ЛВТ № 87; - ЛВТ № 88 вбачається, що ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем ЗСУ в супереч вимогам Статуту внутрішньої служби ЗСУ, Дисциплінарного статуту ЗСУ не виконав наказів начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 :

- № 391 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_3 місця несення служби (надалі - Наказ 1);

- № 390 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_4 місця несення служби (надалі - Наказ 2);

- № 392 агд від 13.08.2024 року про проведення до 23.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_5 місця несення служби (надалі - Наказ 3);

- № 396 агд від 17.08.2024 року про проведення до 27.08.2024 року службового розслідування по факту самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_6 місця несення служби (надалі - Наказ 4).

Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 2 ст. 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На підтвердження вини ОСОБА_1 до матеріалів справи долучено пояснення військовослужбовця ОСОБА_8 від 03.09.2024 року (4 штуки); пояснення військовослужбовця ОСОБА_7 від 02.09.2024 року та від 03.09.2024 року (3 штуки); рапорт начальника групи виявлення, припинення злочинів та інших правопорушень ВСП ОСОБА_9 від 04.09.2024 року.

Так з Рапорту вбачається, що 03.09.2024 року на підставі припису № 697/3/4396 від 03.09.2024 року майором ОСОБА_2 був здійснений виїзд до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою проведення перевірки своєчасності, повноти та всебічності проведення службових розслідувань в даній військовій установі, в результаті якої 10.09.2024 року були складені протоколи в кількості 4 шт. відносно ОСОБА_1 .

В той же час, в матеріалах справи наявні письмові пояснення військовослужбовців ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в яких виправлена дата їх надання з 02.09.2024 року на 03.09.2024 рік згідно яких вбачається, що їм було відомо про Накази 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про проведення службових розслідувань, які доручено провести ОСОБА_1 та які станом на 02.09.2024 року ним не були проведені (сторінки 3,4 пояснень).

Оскільки в поясненнях військовослужбовців ОСОБА_7 та ОСОБА_8 містяться виправлення - то вважаю, що дані пояснення є недопустимими доказами у даній справі.

Ст. 254 КУпАП передбачено, що Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У протоколах про адміністративні правопорушення від 10.09.2024 року ЛВТ № 85 - ЛВТ № 88 зазначено, що перевірка виконання Наказів 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_9 проводилась 02.09.2024 року (сторінка 3 Протоколів), що суперечить припису № 697/3/4396 від 03.09.2024 року.

Тобто, майор ОСОБА_2 , не маючи правових підстав для перевірки, провів перевірку виконання Наказів 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи вище зазначене, проходжу до переконання, що протоколи про адміністративні правопорушення від 10.09.2024 року ЛВТ № 85 - ЛВТ № 88 є недопустимими доказами у справі, так як матеріали були зібрані майором ОСОБА_2 , не у спосіб, що передбачений Статутом внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарним статутом ЗСУ, а протоколи складені не 03.09.2024 року, а 10.09.2024 року.

Статутом внутрішньої служби ЗСУ та Дисциплінарним статутом ЗСУ передбачено, що військовослужбовець повинен виконувати накази командира.

В той же час, вище зазначеними статутами передбачено, що наказ командира повинен бути доведений військовослужбовцю.

З Наказами 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 був ознайомлений тільки 10.09.2024 року коли повернувся з відпустки, а тому обгрунтовано не міг провести службові розслідування до 23.08.2024 року та 27.08.2024 року відповідно. Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 було ознайомлено з Наказами 1, 2, 3, 4 начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 13.008.2024 року та 17.08.2024 року особою, уповноваженої на складання протоколів про адміністративні правопорушення до матеріалів справи не долучено.

В даному випадку, вина ОСОБА_1 , у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень, належними та допустимими доказами, не доведена.

Таким чином, всупереч вимог ст. 251 КУпАП, посадовою особою, що склала протоколи про адміністративні правопорушення, не надано жодних доказів на підтвердження вини ОСОБА_1 .

З п.1 ст. 247 КУпАП слідує, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення. Однак, достовірність доказів, які є сумнівними та відсутність доказів зібраних особою, що склала протокол про адміністративне правопорушення є неприпустимою, оскільки суперечить позиції

ЄСПЛ та порушує презумпцію невинуватості особи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Державні органи не мають права перекладати обов`язок доказування невинуватості на особу, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Вимагання від особи представлення доказів на свій захист і спростування протоколу, є неприпустимим в розумінні принципу презумпції невинуватості, закріпленому в ст. 62 Конституції України.

Доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом, зазначене викладено в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008р. у справі «Кобець проти України».

Також, в справі «Пол і Одрі Едвардс проти Об`єднаного Королівства» (№46477/99), Європейський суд з прав людини зазначив, що компетентні органи завжди повинні докладати серйозних зусиль для з`ясування обставин справи і не повинні керуватись необдуманими або необґрунтованими висновками для розслідування, або в якості підстав для прийняття рішень.

У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.

Враховуючи, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (більш кримінальна), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Усі сумніви щодо доведеності вини суд трактує на користь особи, що притягується до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи доказами вина ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172-15 КУпАП, не доведена, а тому в його діях відсутній склад та сама подія даних адміністративних правопорушень.

Крім того, ч. 5 ст. 38 КУпАП передбачено, що якщо справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу чи інших законів підвідомчі суду (судді), стягнення може бути накладено не пізніш як через три місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через три місяці з дня його виявлення, крім справ про адміністративні правопорушення, зазначені у частинах третій - шостій цієї статті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 притягують до відповідальності за правопорушення, які ним були нібито вчиненні відповідно 23.08.2024 року та 27.08.2024 року та виявлені 02.09.2024 року, тобто строк притягнення ОСОБА_1 до відповідальності, закінчився.

Керуючись ст. ст. 1, 9, 38, 40-1, 245,247,251,252,280,283-285, 294-295Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

ПОСТАНОВИЛА:

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 172-15 КУпАП закрити на підставі п.п.1, 7 ч. 1 ст.247 КУпАП, за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172-15 КУпАП та за закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постанова остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: (підпис)

Згідно з оригіналом :

Оригінал постанови знаходиться в матеріалах справи №608/2289/24.

Постанова набрала законної сили " " _______________ року.

Суддя Л. М. Запорожець

Копію постанови видано " " ________________ року.

Секретар: