П О С Т А Н О В А

03 березня 2025 року м. Київ

Справа №357/9957/24

Апеляційне провадження №33/824/1661/2025

Київський апеляційний суд в складі судді-доповідача Соколової В.В., вирішуючи питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 гривень.

Не погодився із вказаною постановою ОСОБА_1 , ним 07 лютого 2025 року засобами поштового зв`язку на адресу суду першої інстанції направлено апеляційну скаргу, яка містить клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Клопотання мотивовано тим, що з моменту подання ним клопотання про закриття справи в листопаді 2024 року на його адресу постанова суду першої інстанції не надходила. Про існування оскаржуваної постанови він дізнався 30 січня 2025 року після блокування його рахунків. Саму постанову він отримав 03 лютого 2025 року в канцелярії суду першої інстанції. Враховуючи вищевикладене, просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, вважаю що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2024 року задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.

Оскільки норми КУпАП не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку, то такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Тобто, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У кожному випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у вказаний принцип.

В той же час, строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що сторона, яка задіяна в процесі судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи призначений на 18 листопада 2024 року, що підтверджується розпискою /а.с. 19/. Також ним 15 листопада 2024 року було засобами поштового зв`язку направлено на адресу суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі /а.с. 21-26/.

Оскаржувана постанова винесена за відсутності ОСОБА_1 /а.с. 27-31/.

Копія оскаржуваної постанови супровідним листом від 25 листопада 2024 року була направлена ОСОБА_1 на поштову адресу зазначену ним в протоколі про адміністративне правопорушення, однак судова кореспонденція повернулася до суду першої інстанції з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» /а.с. 32-39/.

Копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 отримав в суді першої інстанції 03 лютого 2025 року /а.с. 40/.

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що оскаржувану постанову судом першої інстанції було надіслано судом: 25.11.2024., зареєстровано: 25.11.2024, забезпечено надання загального доступу: 26.11.2024.

Із апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся 07 лютого 2025 року, направивши її засобами поштового зв`язку до суду першої інстанції /а.с 41-55/.

Основними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження постанови, скаржник вказує на те, що він не знав про наявність оскаржуваної постанови від 18 листопада 2024 року, оскільки вона не направлялась судом на його адресу, а про її існування дізнався 30 січня 2025 року після блокування його рахунків, а саму постанову отримав 03 лютого 2025 року в канцелярії суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції, зокрема, про судове засідання призначене на 18 листопада 2024 року, що підтверджується розпискою. Крім того, копія оскаржуваної постанови була надіслана останньому 25 листопада 2024 року на адресу його проживання, однак повернулась до суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Посилання скаржника на те, що він не знав про наявність оскаржуваної постанови від 18 листопада 2024 року, а про її наявність дізнався лише 30 січня 2025 року після блокування його рахунків, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки останнім не надано жодних доказів на підтвердження того, що перешкоджало йому ознайомитись з результатами та ходом розгляду справи, а також оскаржити постанову суду від 18 листопада 2024 року протягом строку на апеляційне оскарження, враховуючи ту обставину, що останній був обізнаний про судове засідання призначене на 18 листопада 2024 року та надіслав 15 листопада 2024 року до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі, однак ОСОБА_1 до лютого 2025 року не цікавився перебігом справи та результатом її розгляду.

Також останнім не надано жодних доказів на підтвердження того, що перешкоджало йому ознайомитись з результатами розгляду справи по суті та оскаржити судове рішення суду першої інстанції від 18 листопада 2024 року протягом строку на апеляційне оскарження, беручи до уваги ту обставину, що текст постанови був оприлюднений в ЄДРСР 26 листопада 2024 року.

В суді апеляційної інстанції при дослідженні підстав пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження того, що перешкоджало йому ознайомитись з результатами розгляду справи по суті та оскаржити судове рішення суду першої інстанції протягом строку на апеляційне оскарження.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначені ОСОБА_1 причини пропуску строку не є поважними, тобто такими, що об`єктивно перешкоджали йому подати апеляційну скаргу своєчасно.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції визнає вказані скаржником причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду неповажними.

Таким чином, ОСОБА_1 слід відмовити в поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2024 року, апеляційну скаргу відповідно до вимог ст.294 КУпАП повернути особі, яка її подала.

Керуючись ст.294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

П О С Т А Н О В И В

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2024 року.

Апеляційну скаргу з додатками повернути особі, яка її подала.

Постанова апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя: Соколова В.В.