ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/719/25 Справа № 211/6935/24 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Стародуб О. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2025 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Стародуб О.Г., при секретарі Сербіній І.В., за участю захисника Мельніченко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Мельніченко А.М. на постанову судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року, якою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, та призначене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови, 28 жовтня 2024 року о 15:54 годин в Дніпропетровській області, м. Кривий Ріг, Довгинцівський район, по вулиці Дніпровське шосе біля будинку № 34 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Nissan Navara, д.н.з. НОМЕР_1 , будучи особою, яка не має права керування транспортними засобами. Правопорушення вчинено повторно протягом року, притягався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП.

В апеляційній скарзі захисник Мельніченко А.М. просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови судді, скасувати постанову та звільнити ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням у відповідності до ст. 22 КУпАП із закриттям провадження по справі у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 184 КУпАП, а також повернути ОСОБА_1 сплачені грошові кошти у розмірі 40800 грн. Вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин, оскільки справу розглянуто за відсутності ОСОБА_1 та без належного повідомлення про час та місце розгляду справи. Зазначає, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, і вимушено керував транспортним засобом через необхідність виконання завдань з підтримки особового складу та обороноздатності держави. Вказує на необхідність застосування принципу індивідуалізації адміністративної відповідальності. Звертає увагу, що допущене ОСОБА_1 порушення правил дорожнього руху, хоча і містить склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, однак виходячи з його фактичних обставин, не завдало збитків державним або суспільним інтересам або громадянам, здійснене під примусом виконання поставлених завдань, спрямованих на підтримку обороноздатності та допомогу державі і її населенню, порятунку життів, що на її думку, дає законні підстави для звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням.

Перевіривши матеріали справи,заслухавши пояснення захисника Мельніченко А.М., вважаю, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Статтею 15 КУпАП передбачено, що військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, служби цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, поліцейські за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.

Згідно загальних положень, що містяться у п. 1.1. Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Пунктом 1.9 ПДР України встановлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до п.п. «а» п. 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Частиною 5 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, а саме керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч. 2 ст. 126 КУпАП), керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (ч. 3 ст. 126 КУпАП), керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч. 4 ст. 126 КУпАП).

Висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, при наведених у постанові обставинах, відповідає матеріалам справи, ґрунтується на наявних у ній доказах.

Факт скоєння адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 підтверджується наступними доказами.

Протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 160939 від 28.10.2024 року, згідно якого 28.10.2024 року о 15:54:00 в м. м. Кривий Ріг по вулиці Дніпровське шосе, 34 ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Nissan Navara, д.н.з. НОМЕР_1 , не мав при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, правопорушення вчинено повторно протягом року, чим порушив п. 2.1 а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 5 ст. 126 КупАП.

Відеозаписом до протоколу.

Копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3361890 від 28.10.2024 р., з якої вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Карткою обліку адміністративного правопорушення, згідно якої на ОСОБА_1 03.06.2024 року накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки останній керував транспортним засобом, не маючи права керування таким транспортним засобом.

Довідкою старшого інспектора відділення адміністративної практики, згідно якої ОСОБА_1 не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Наведені докази узгоджуються між собою, є належними та допустимими, підстави ставити під сумнів їх достовірність у апеляційного суду відсутні, а тому в своїй сукупності підтверджують обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Протокол про адміністративне правопорушення у справі складений з дотриманням вимог ст. 256 КУпАП, а викладені в ньому відомості відповідають фактичним обставинам справи, які були встановлені належними, допустимими та достатніми доказами, тому підстави для визнання протоколу недопустимим доказом у суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом прав ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейській суд з прав людини в своєму рішенні по справі «Пономарев проти України» зазначив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Відповідно до ст. 268 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

При цьому, ст. 268 КУпАП не містить заборони розглядати справу про адміністративне правопорушення за ст. 126 КУпАП без обов`язкової присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, бути присутнім на засіданні. Ця можливість випливає із об`єкта і цілі ст. 6 ЄКПЛ, оскільки здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, передбачає можливість вказаної особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

ОСОБА_1 був обізнаним про складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, та повідомлений про розгляд справи 12.11.2024 року о 10:00 годині, про що свідчить його власноручний підпис у протоколі.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції щодо можливості розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явилася в судове засідання, не подавши клопотання про його відкладення, є правильним.

Що стосується посилань захисника про закриття справи за малозначністю слід зазначити наступне.

Санкція ч. 5 ст. 126 КУпАП є безальтернативною, передбачає один вид стягнення, а саме штраф у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортним засобом на строк від п`яти до семи років та з оплатним вилученням транспортного засобу чи без такого.

Частиною 1 ст. 22 КУпАП передбачено, що при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням.

Разом з тим, Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху від 16 лютого 2021 року № 1231-IX, який набрав чинності 17 березня 2021 року, доповнено ст. 22 КУпАП приміткою (з подальшими змінами), відповідно до якої, положення цієї статті не застосовуються до правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 121, частиною п`ятою статті 122, статтями 122-2, 122-4, частиною третьою статті 123, частинами другою - п`ятою статті 126, статтями 130, 161-1 і 173-2 цього Кодексу.

Тобто, починаючи з 06.10.2022 року законодавчо заборонено визнання правопорушення, передбаченого частинами 2-5 ст. 126 КУпАП, малозначним.

У рішенні по справі О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства від 29 червня 2007 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи користується автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізує своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Суд не вправі при визнанні особи винуватою за ч. 5 ст. 126 КУпАП призначити інше покарання, ніж передбачене санкцією, або ж перейти до іншого виду стягнення чи звільнити від стягнення, оскільки Законом України встановлена пряма заборона застосування пом`якшення стягнення чи звільнення від стягнення.

Посилання в апеляційній скарзі на вимушене керування транспортним засобом через необхідність виконання завдань з підтримки особового складу та обороноздатності держави, не знайшли свого підтвердження.

Матеріали справи не містять доказів того, що на ОСОБА_1 командиром військової частини покладено обов`язок керування транспортним засобом, при тому, що останній не має такого права.

Доказів того, що ОСОБА_1 вчинив діяння у стані крайньої необхідності, що виключає адміністративну відповідальність, матеріали справи також не містять.

Проходження ОСОБА_1 служби у Збройних Силах України та перебування у зоні бойових дій не звільняє останнього від додержання Конституції і законів України, тому притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення не є проявом невдячності зі сторони країни та її громадян.

Адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самою особою, що притягується до адміністративної відповідальності, так і іншими особами (ст. 23 КУпАП).

Звільнення військовослужбовців від відповідальності за вчинення таких дій моделює негативну поведінку серед військовослужбовців та нівелює принцип невідворотності справедливого покарання за скоєння правопорушень.

Таким чином, переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення та які б спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.126 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.

Вид і розмір адміністративного стягнення суддею визначені відповідно до вимог ст. 33 КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:

Поновити захиснику Мельніченко А.М. строк на апеляційне оскарження постанови судді.

Апеляційну скаргу захисника Мельніченко А.М. залишити без задоволення.

Постанову судді Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя