Доповідач: Клок О. М.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2025 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду Клок О.М., з участю секретаря Таровської А.А., захисника Ярощук О.П., розглянувши апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову судді Луцького міськрайонного суду від 30 січня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця, мешканця АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.123, ст.124 КУпАП,

В С Т А Н О В И В

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.123, ст.124 КУпАП та на підставі ст.36 КУпАП остаточно накладено на нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік та без оплатного вилучення транспортного засобу.

Також стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 11.12.2024 о 20:48 год, керуючи транспортним засобом «FIAT DOBLO», д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці Задворецькій, 25, в місті Луцьк, Волинської області, здійснив в`їзд на залізничний переїзд при увімкненому заборонному сигналі світлофору (червоному), який забороняє рух транспортних засобів. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_1 порушив п.20.5(в) ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.123 КУпАП.

Крім того, 11.12.2024 о 20:48 год, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «FIAT DOBLO», д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці Задворецькій, 25, в місті Луцьк, Волинської області, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, та виїхавши на залізничну колію здійснив зіткнення з дизель-поїздом ДР1а-194/1203/1 під керуванням машиніста ОСОБА_2 .. Внаслідок зіткнення автомобіль отримав механічні пошкодження передньої частини. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_1 порушив п.п.2.3(б), 1.5 ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає судове рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі встановлені обставини, необхідні для вирішення справи та особу винного, внаслідок чого було призначено надто суворе покарання. Судом не враховано, що водієм потяга не було подано звукового сигналу. Також, апелянт звертає увагу на наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, вчинення правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, при збігу тяжких сімейних обставин, а саме тяжка хвороба батька дружини, що призвела до його смерті. Вказує, що оскільки він є військовослужбовцем, а його посада передбачає керування транспортним засобом, призначене адміністративне стягнення є перешкодою для несення ним військової служби. Крім того, ОСОБА_1 є діючим ФОП, тож під час відпусток авто використовує для своєї діяльності.

Враховуючи викладене, апелянт просить змінити оскаржувану постанову в частині застосованого до нього адміністративного стягнення на накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами та без вилучення транспортного засобу.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши захисника ОСОБА_1 Ярощук О.П., яка скаргу підтримала з підстав викладених у ній, дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст.ст.245, 252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було скоєно адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в абз.3, 5 п.24 своєї постанови No14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та призначення експертиз. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

За положеннями ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №194369 вбачається, що ОСОБА_1 ставиться у провину порушення п.20.5(в) ПДР України, за що передбачена відповідальність ч.2 ст.123 КУпАП та із протоколу серії ЕПР1 №194361 ставиться у провину порушення п.п.2.3(б), 1.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст.124 КУпАП.

Відповідно до п.20.5(в) ПДР України,затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 N? 1306, передбачено, що рух через переїзд забороняється, якщо увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума.

Пунктами 2.3(б) та 1.5 ПДР України кореспондується, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

За змістом ч.2 ст.123 КУпАП об?єктивна сторона цього правопорушення, характеризується умисними діями, що полягають у в`їзді на залізничний переїзд у випадках, коли рух через переїзд заборонений, а ст.124 КУпАП - діями спрямованими на порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.

Судом першої інстанції встановлено, що вину за ч.2 ст.123, ст.124 КУпАП ОСОБА_1 визнав повністю та не оспорює.

Крім того, доведеність винуватості ОСОБА_1 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: протоколами про адміністративне правопорушення від 11.12.2024 серії ЕПР1 №194361 та серії ЕПР1 №194369; схемою місця ДТП від 11.12.2024; поясненнями ОСОБА_1 ; поясненнями ОСОБА_2 ; фото-таблицею місця ДТП від 11.12.2024.

Таким чином, у суду апеляційної інстанції за достатньої кількості доказів у своїй сукупності та враховуючи той факт, що апелянт своєї вини не оспорює, не виникає сумніву щодо доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративних правопорушень передбачених ч.2 ст.123, ст.124 КУпАП.

У свою чергу покликання апелянта на неподання водієм потяга звукового сигналу не спростовує факт порушення ним Правил дорожнього руху, наслідком чого стало виникнення дорожньо-транспортної події.

Поруч з цим, відповідно до вимог ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом?якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.

Згідно з ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності i застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов?язки у правовому полі.

Так, обираючи ОСОБА_1 адміністративне стягнення, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 33 КУпАП, урахував дані про особу порушника, ступінь його вини, а також те, що вчинене ним правопорушення є одним з найнебезпечніших у сфері безпеки дорожнього руху та становить велику суспільну небезпеку.

Тому, суд першої інстанції в межах санкцій ч.2 ст.123 та ст.124 КУпАП на підставі ст.36 КУпАП призначив адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік без оплатного вилучення транспортного засобу, яке є справедливим, тобто виражене в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, та за своїм видом та мірою відповідає завданню та меті накладення адміністративного стягнення і є необхідним й достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, що у свою чергу вказує на обґрунтованість вказаного адміністративного стягнення.

Доводи апелянта щодо необхідної наявності права керування автомобілем для несення ним військової служби та здійснення своєї діяльності як фізичної особи-підприємця, судом не беруться до уваги, адже вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Зі змісту наявного у матеріалах справи рапорту ОСОБА_1 вбачається, що його прийнято на посаду номера обслуги самохідного артилерійського розрахунку 2-го самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_2 . Також у матеріалах наявне свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Однак жодних відомостей про неможливість виконання ним своїх обов`язків на займаній посаді та як ФОПа, вказані документи не містять.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року зазначив, що згідно з принципом верховенства права однією з підвалин демократичного суспільства, який закріплений в усіх статтях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, при розгляді справи та призначенні стягнення потрібно досягти справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, щоб під час відповідного втручання був дотриманий принцип законності і воно не було свавільним, тобто стягнення повинне бути пропорційним, воно має відповідати тяжкості скоєного правопорушення, а також його наслідкам.

На думку апеляційного суду, наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 про щире каяття, вчинення правопорушення вперше та відсутність обставин, що обтяжують його покарання, не є підставами для пом?якшення адміністративного стягнення, оскільки, як свідчать матеріали провадження, такий вид стягнення як штраф без оплатного вилучення транспортного засобу, не є ефективним та достатнім для запобігання вчиненню ним нових правопорушень.

Тобто суд, при визначенні розміру та виду адміністративного стягнення, діяв у межах своїх дискреційних повноважень, які полягають в можливості обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та вирішувати у визначених законом випадках спірні правові питання, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу порушника, справедливості й достатності обраного стягнення.

Отже, обираючи вид і розмір стягнення, суд першої інстанції дотримався вимог закону, врахував характер правопорушення, а саме те, що ОСОБА_1 допустив очевидні, однак грубі та небезпечні за своїми наслідками порушення ПДР України (п.п.20.5(в), 2.3(б), 1.5), а також легковажно поставився до своїх обов?язків водія, свідомо знехтувавши вказаними пунктами Правил, чим створив небезпечну ситуацію для себе і оточуючих, та дійшов правильного рішення про накладення на ОСОБА_1 стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком 1 рік без оплатного вилучення транспортного засобу, яке на переконання апеляційного суду відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам справи та не потягне за собою порушення засад виваженості.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова судді, - без змін.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Луцького міськрайонного суду від 30 січня 2025 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя

Волинського апеляційного суду О.М. Клок